GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
משה טור פז:
 גם את זה אני אומר לנו, המחוקקים: תפקידנו הוא לדאוג לכך שאנחנו מתקנים את הדברים האלה, ויפה שעה אחת קודם
יוסף טייב:
 דבי, בבקשה
דבי ביטון:
כבוד יושבי-הראש, אני אפתח בתנחומים
דבי ביטון:
 בוקר קשה; בוקר חשוך; ימים קשים; חודשים קשים שאנחנו עוברים במדינת ישראל, ובכל יום זה נראה גרוע יותר מהיום הקודם
דבי ביטון:
 אני שולחת את תנחומיי למשפחות, כמובן, ומתפללת להשבתם של החטופים והחטופות, כי אין להם זמן
דבי ביטון:
     לנושא הדיון: אנחנו יודעים בדיוק מה עובר על הילדים במדינת ישראל, בכלל, ובטח-ובטח שעל ילדי העוטף והצפון, לאור האירועים הקשים שהם חווים
דבי ביטון:
 יחד עם זאת, אנחנו יודעים שמדובר – ונחשפנו לכך בוועדת זכויות הילד – בדור הייטקיסטי מאוד, שחשוף לעדויות ושיודע מה קורה
דבי ביטון:
 מהרגע שאבא שם מדים ונפרד – אלה רגעי החרדה, כי בתת-המודע שלהם הם צריכים לדעת מה קורה עם אבא, ועד כמה מסוכן לו
דבי ביטון:
      ואז יש את האמא שמתרוצצת מסביב לשעון: לפעמים זה בא לידי ביטוי בלחץ מהעבודה, ולפעמים היא כבר לא ממש רצויה בעבודה, אז לא תמיד בטוח שיש לה כוח אפילו להתלבש בבוקר
דבי ביטון:
 הם לא רואים את האמא ואת הדמות החזקה שהם מכירים, ואנחנו חייבים לזכור את זה
דבי ביטון:
     במלחמת יום כיפור הייתי ילדה בת שמונה, והדבר הראשון שאני זוכרת, כילדה בת שמונה, זה שבשדרות – מחשיכים את כל העיר; אבא והאחים שלו, שלא קראו להם, באו מבית הכנסת, החליפו את הבגדים הרגילים, עלו על מדים והלכו לאוטובוס
דבי ביטון:
 אני זוכרת את עצמי, כילדה, רצה מהבית אל התחנה – מרחק של כמה מטרים – בוכה את החיים שלי ומתחננת: "אבא, אבל לא קראו לך"
דבי ביטון:
 אני ילדה בכורה; ההורים שלי עלו ממרוקו רק לפני שמונה שנים
דבי ביטון:
      זו חוויה שרודפת אותי כל הזמן, כשאני רואה אנשים מתגייסים – במיוחד בהירתמות של ה-07 לאוקטובר, כשאנשים לא חיכו לצו
דבי ביטון:
 כשראיתי אנשים מתלבשים והולכים – זה החזיר אותי לחוויה בתור ילדה
דבי ביטון:
 בטח ובטח שלא נחשפתי למה שקרה, לא ראיתי גופות ולא ראיתי דמויות
דבי ביטון:
      לכן, אני חושבת שאנחנו חייבים לתמוך רגשית וכלכלית, ולחשוב איך אוספים את הילדים האלה, בכדי שאנחנו לא נקבל תוצאות רגשיות בעתיד, כי זה עלול לקרות – בטח ובטח כל היתומים, שאין מילה לנחמה; אין תחליף לאבא או לאמא
דבי ביטון:
 אני באמת מקווה שייצאו מכאן עם אמרות, כי בתור אמא, ובתור ילדה של מלחמת יום הכיפורים – צריך לעשות מעשה, ומהר
יוסף טייב:
 הגברת רותם לוי, פורום נשות המילואימניקים
יוסף טייב:
 בבקשה, גבירתי
רותם לוי:
בוקר טוב
רותם לוי:
 בוקר קשה
רותם לוי:
 הדאגה והחרדה שלנו היא עצומה; בטח לקום לבוקר כזה ולפזר ילדים במסגרות
רותם לוי:
 זה בלתי אפשרי להכיל את האירוע הזה בכלל
רותם לוי:
 אני אציג את עצמי: גרה בתל אביב; אמא לשלושה ילדים קטנים – הגדול בן שבע, ועוד תאומות בנות כמעט ארבע, שנמצאות בגני עירייה; ובעלי הוא לוחם במילואים
רותם לוי:
 באנו אני ורותם, חברתי, דרך פורום נשות המילואימניקים, ואני אתן לרותם להמשיך מפה
רותם אבידר צאליק:
בוקר טוב
רותם אבידר צאליק:
 טוב – הוא לא; הוא קשה מאוד, והלב שלנו כואב
רותם אבידר צאליק:
 אנחנו לקחנו נשימה עמוקה ובאות לכאן בקושי רב, אבל עם הרבה מאוד שליחות, והבנה שיש מאחורינו כל כך הרבה ילדים ומשפחות שצריכים את המעטפת – גם של משרד החינוך
רותם אבידר צאליק:
      אני אציג את עצמי בקצרה: רותם אבידר צאליק
רותם אבידר צאליק:
 נשואה לעידן, שמשרת ביחידה מסווגת
רותם אבידר צאליק:
 מה-07 באוקטובר הוא לא בבית; הוא יצא בצוהריים – עוד לא הספיקו לקרוא לו, כמו שכולם יצאו
רותם אבידר צאליק:
 אני עם שלושה ילדים קטנים בבית – הבת הגדולה בת חמש וחצי, האמצעי בן שלוש וחצי והקטן בן שנה
רותם אבידר צאליק:
 הגדולה שלי עם צרכים מיוחדים, כך שמה-07 באוקטובר ועד היום – אני מתמודדת עם קושי מנטלי ורגשי, ועם דאגה
רותם אבידר צאליק:
 להחזיק את הבית, את הילדים ואת הנפש העדינה של הילדים שלנו – זוהי מעמסה שקשה לתאר אותה במילים
רותם אבידר צאליק:
      	בתוך כל האירוע הזה – שבועיים אחרי תחילת הלחימה – גם הוציאו אותי לחל"ת, כך שעל כל המעמסה הזו גם נוסף קושי כלכלי עצום
רותם אבידר צאליק:
 מתוך הקושי הזה קם לו פורום – פורום נשות המילואימניקים, נלחמות על הבית – עם איזו שהיא שאיפה שמישהו יסתכל עלינו – כמשפחות, וכנשים של משרתי המילואים – וייתן מענה לצרכים ולקושי שלנו
רותם אבידר צאליק:
      	אנחנו 14 אימהות, נשים, שהקמנו קהילה בן רגע, של 5,000 נשים שנמצאות מאחורינו, ואנחנו מייצגות כ-100,000 משפחות של משרתי מילואים
רותם אבידר צאליק:
 עד עכשיו נפגשנו עם משרד העבודה, עם משרד האוצר, עם משרד הביטחון ועם משרד המשפטים
רותם אבידר צאליק:
 כל אחד נרתם בגזרתו, ועושה עבודה משותפת איתנו עד כמה שניתן
רותם אבידר צאליק:
      	משרד החינוך – נעלם
רותם אבידר צאליק:
 הוא לא איתנו
רותם אבידר צאליק:
 אנחנו לבד בכל מה שקשור למערכות החינוך
רותם אבידר צאליק:
 אנחנו צריכות שהוא יכנס מתחת לאלונקה, כי כולנו שם, והוא – לא, וזו חוויה יום-יומית שאנחנו חוות במסגרות החינוך
יוסף טייב:
אתן פניתן למשרד?
רותם אבידר צאליק:
פנינו
רותם אבידר צאליק:
 אנחנו פונות עכשיו
יוסף טייב:
עכשיו זה בסדר; השאלה היא: האם פניתן עד עכשיו?
רותם לוי:
פנינו כבר לפני חודש, וטרם התקבל מענה
לזכויות הילד):
פניתן בכתב?
רותם לוי:
בכתב ובטלפונים
רותם אבידר צאליק:
כשהילדים היו בבית במשך החודש וחצי-חודשיים הראשונים, שבהם לא היו מסגרות – היה לי יותר קל
רותם אבידר צאליק:
 החזקתי את הילדים
רותם אבידר צאליק:
 ברמה הנפשית-רגשית – יכולתי להכיל את זה
רותם אבידר צאליק:
 עוד היה לי כוח; הייתה לי איזו שהיא שליטה לגביהם
רותם אבידר צאליק:
 מהרגע שבו הם חזרו למסגרות – הילדים שלי מתפרקים, כל אחד בתחומו, עם רגרסיה אחרת
רותם אבידר צאליק:
      אנחנו מקבלות כל הזמן דיווחים על הקושי המטורף של הילדים, אבל עם הרבה מאוד פליאה מצד מערכות החינוך, של איך זה יכול לקרות? למה הילד מרטיב? למה יש אלימות? למה יש איחורים? מבחינתנו – האירוע יצא מכלל שליטה
רותם אבידר צאליק:
 מהשעה 08:00 ועד 16:00 – הילדים לא אצלנו, ומערכות החינוך הן האמא והאבא שלהם
רותם אבידר צאליק:
      אני רוצה, בבקשה, להקריא לכם כמה נתונים שנאספו, כמובן, בפורום
רותם אבידר צאליק:
 זהו סקר שנערך על ידי מכון מחקר מאגר מוחות, שמייצגים, בנגיעה, את מה שאנחנו חוות: 79% מהנשים העידו על שינוי לרעה במצבם הנפשי של ילדיהן בעקבות יציאת בן הזוג למילואים; 84% מדווחות כי חלו שינויים במידת העצמאות של הילדים, ושהם דורשים נוכחות צמודה של ההורה; 73% מהנשים מדווחות כי חלו שינויים באופי השינה בקרב הילדים, וכי הם ישנים פחות ומתקשים להירדם; 54% מהנשים מדווחות כי חלו שינויים אצל הילדים ביחס לבית הספר – הם חווים קושי בריכוז וחלה התדרדרות בפן הלימודי
רותם אבידר צאליק:
      אנחנו מבינים שזה נראה, לפעמים, כמו רגרסיות קלות – קצת קושי בריכוז – אבל אנחנו יודעים שכשזה מגיע אלינו הביתה – זה מטלטל את עולמנו
רותם אבידר צאליק:
 כבר אין לנו מקום לעוד טלטלה; אפילו לא לאחת קטנה – של הרטבות; של רגרסיות כאלה ואחרות; של קושי בריכוז – אין לנו את המקום לזה
רותם אבידר צאליק:
     דבר נוסף הוא שזה מתחיל מהדברים הקטנים, נגרר ונהיה גדול יותר
רותם אבידר צאליק:
 היום אנחנו עם ילדים צעירים, ואם זה מתבטא כך – אצל הילדים הגדולים יותר זה כבר התמכרויות ונשירה מהלימודים
רותם אבידר צאליק:
 אנחנו לא יכולים להכיל את זה
רותם אבידר צאליק:
 אנחנו צריכים לתת לזה מענה מיידי וארוך טווח
רותם לוי:
אני אמשיך את רותם
רותם לוי:
 בנוסף להתמודדות שחווינו מה-07 באוקטובר, אנחנו מתמודדות בשלוש חזיתות: מבחינת העומס הכלכלי, אלה שעוד נשארו להן מקומות העבודה – באמת נאחזות בהם, כי אנחנו עדיין לא במצב חקיקתי של מוגנות תעסוקתית
רותם לוי:
 משהו שמשפיע עלינו מאוד במהלך היום זה שאין לנו שגרה רגילה של ללכת לעבודה
רותם לוי:
 אנחנו מתקשות ברמה של הפיזורים של הילדים
רותם לוי:
     יש את הפן הנפשי, שהוא קשה מאוד, כי אנחנו קמות מחרדה והולכות לישון עם החרדה לאבא, ואנחנו צריכות להתמודד עם הרגשות של הילדים: איפה אבא? מה קורה איתו היום? הוא חוזר הביתה? מתי הוא חוזר הביתה? מתי נגמרת המלחמה?     אני רק חושבת על זה, היום, שהבן שלי אמור ללכת להפסקה בבית הספר והוא ישמע את החדשות, כי ילדים מדברים ביניהם
רותם לוי:
 הוא ישמע ש-21 חיילי מילואים נפלו, ואני רק חושבת על איזו תחושה תהיה לו ומה הוא ישאל את עצמו, ואני לא יודעת אם יהיה שם מישהו שיחבק אותו
רותם לוי:
 אם עד היום הוא לא קיבל את החיבוק – איך דווקא היום הוא יקבל את החיבוק?     אני חושבת שבתי הספר עוד לא הבינו איפה הם נמצאים
רותם לוי:
 הם לא איתרו את משפחות המילואים
רותם לוי:
 יש בתי ספר שלא יודעים מי, מאיזו כיתה, אבא או אמא שלו במילואים
רותם לוי:
 הם אפילו לא אספו את המידע הזה עדיין
רותם לוי:
      אנחנו מקבלות דיווחים על אימהות שמקבלות נזיפות על התדרדרות בלימודים
רותם לוי:
 אני רוצה להסביר משהו: הילדים לא הולכים לישון בזמן – יש ילדים שהולכים לישון ב-00:00 ולא נרדמים, כי קשה להם לשחרר את המחשבה של: "איפה אבא עכשיו?"
רותם לוי:
      מצפים מהילד שיגיע לשיעור ב-08:00 – בהנחה והאמא הספיקה לשים את כל הילדים, ושהוא באמת הספיק להיכנס לפני הצלצול – ואז הוא גם מקבל נזיפה בשער על זה שהוא מאחר, ושנרשם לו האיחור והחיסור הזה
רותם לוי:
      הילד מרגיש אשם – על מה? על זה שאמא שלו נקרעת בין כל העולמות שהיא צריכה להחזיק, כי אבא במילואים? למה הילד צריך להרגיש אשם על זה שהכול על אמא שלו כרגע? למה בתי הספר לא יכולים להכיל את הסיטואציה, לא לרשום איחור ולא להעיר? פשוט אל תעירו לילדים האלה; הם גם כך נמצאים בקושי רגשי
רותם אבידר צאליק:
זה בכלל מפתיע שאנחנו צריכות להגיע לכאן ולבקש שמערכות החינוך יכילו; שהן יבינו מה עוברים הילדים, מה עוברות המשפחות ומה עוברות האימהות; שהמורה תיתן חיבוק
לזכויות הילד):
אתן דיברתן עם מנהלי בתי הספר?
רותם לוי:
אני דיברתי על זה עם מנהלת בית הספר
רותם לוי:
 ביקשתי שהיא תאתר את ילדי המילואים, והיא העבירה את זה להנהגת ההורים
רותם לוי:
 אני חושבת שזה לא מספיק
רותם לוי:
 אני חושבת שהמענה צריך לבוא מהמחנכת, ולא רק שהוא צריך לבוא מהמחנכת –הוא צריך לבוא עם שיחה עם יועצת בית הספר ועם הפנייה לשירות הפסיכולוגי העירוני במידה ויש צורך
רותם לוי:
     הדברים האלה צריכים להתבצע בתוך כותלי בית הספר
רותם לוי:
 אל תשלחו אותנו חזרה לטיפול בשכונה אחרת בעיר
רותם לוי:
 אין לנו - - -
מיכל מרים וולדיגר:
סליחה שאני קוטעת
מיכל מרים וולדיגר:
 בהמשך לדברים שלך, אני חייבת, רגע, לפנות למשרד החינוך ולומר שפונים ופונות אליי לא מעט מחנכים ומחנכות אבודים
מיכל מרים וולדיגר:
 הם לא מקבלים ליווי כמו שצריך
מיכל מרים וולדיגר:
 הם מספרים לי שהם יושבים בכיתה, ומרגישים שהילדים לא כתמול-שלשום
מיכל מרים וולדיגר:
 אגב, לא רק ילדי המילואים, אלא בכלל, כל ילד שפותח את החדשות – כולנו חיים כל היום בחדשות – ושומע על עוד "הותרו לפרסום" ועוד "הותרו לפרסום"
מיכל מרים וולדיגר:
     אני הייתי מצפה שכל מורה, בכלל, אבל בוודאי שמחנכים ומחנכות, יקבלו תמיכה וכלים על בסיס קבוע – לא כי מישהו מתקשר ואומר: "קשה לי, בואו תעזרו לי"
מיכל מרים וולדיגר:
 אני יודעת שהם לא מקבלים שום עזרה; לפחות אלה שפנו אליי
מיכל מרים וולדיגר:
 אולי פעם בכמה זמן אומרים להם: "בואו נעשה איזו השתלמות כזו או אחרת", של רבע שעה שבה יועצת נכנסת אליהם ומדברת איתם
מיכל מרים וולדיגר:
      אני לא מדברת על יועצת שתדבר עם התלמידים
מיכל מרים וולדיגר:
 בסוף, המחנכת היא גם אמא לילדים, וגם בעלה, אולי, במילואים
מיכל מרים וולדיגר:
 גם היא במצוקה
מיכל מרים וולדיגר:
 אני מסכימה עם האימהות פה: מצופה שהיא תטפל בכיתה, לא רק בצד הלימודי, אלא גם בצד של החוסן; של לתת להם את התמיכה שהם צריכים; בלאתר את הילדים שיותר קשה להם
מיכל מרים וולדיגר:
 איך היא יכולה? איך האישה הזו יכולה לתפקד כשלא נותנים לה שום מקום, בעצמה, להוציא את הקשיים שיש לה?      לכן, הפנייה שלי אל שני יושבי-הראש המכובדים ואל משרד החינוך: בעיניי, חסרה הדרכה; חסר את הפסיכולוג החינוכי שיהיה בבית הספר ושייתן למורים ולמורות את התמיכה שהם צריכים
מיכל מרים וולדיגר:
 יועצים חינוכיים, וכל מי שהמקצוע שלו והלימודים שלו קשורים לנפש ולחוסן – צריכים להיות שם, בבית הספר
מיכל מרים וולדיגר:
 צריך להתחיל עם המורים, ואחר כך המורים יעבירו את זה הלאה ויהוו מעטפת תמיכה וחוסן לילדים שהם אמורים להסתכל עליהם
מיכל מרים וולדיגר:
      נקודה נוספת שאני יודעת מאותם הורים, מורים ואחרים, היא שהיועצת נכנסת לילדים בכיתה לפעמים
מיכל מרים וולדיגר:
 הילדים צריכים את המורה שלהם, כי הם מכירים את המורה
מיכל מרים וולדיגר:
 המורה מכירה את ההורים ואת המשפחה, ולכן היא זו שצריכה להיות עם הילדים
מיכל מרים וולדיגר:
 היועצת היא פחות חשובה בעיניי
מיכל מרים וולדיגר:
 היועצת חשובה למורים, והמורים הם אלה שאמורים ללוות ולתת את התמיכה שדיברו עליה כל כך יפה, חשוב ונכון
רותם אבידר צאליק:
ברשותכם, אני רוצה להוסיף עוד נקודה אחת חשובה מאוד - - -
דבי ביטון:
צריך לזכור שחלק מהמורות ומהמורים מגויסים בכלל
יוסף טייב:
בקצרה, כי אני רוצה לשמוע את משרד החינוך: אתם רוצים לפרוס בפנינו מה כבר נעשה, או להמשיך לשמוע את הנקודות ואז לענות? איך שאתם רוצים
לזכויות הילד):
תן לרותם להשלים
רותם אבידר צאליק:
יש לי רק עוד נקודה אחת, שכואבת לי, באופן אישי: כל מה שאנחנו מבינים, היום, שהילדים חווים במערכות החינוך הרגילות – תכפילו את זה, וזה מה שקורה במערכות החינוך המיוחד
רותם אבידר צאליק:
 בכובע שלי כאמא לילדה עם צרכים מיוחדים – מה שאני חווה הוא לא יאמן
רותם אבידר צאליק:
 אי-אפשר להאמין שמורידים שעות מהסייעת הצמודה של הבת שלי; אי-אפשר להאמין שבכל יומיים מחליפים סייעת בהסעה
רותם אבידר צאליק:
      הילדה שלי חיה בחוסר יציבות, עם התקפי חרדה ועם רגרסיה בכל אחד מהתחומים שאנחנו עובדים עליהם, עם מורכבות שאני לא יודעת אם כולכם מבינים אותה
רותם אבידר צאליק:
 כשהיא הולכת לגן, והיום הסייעת הצמודה שלה לא נמצאת, כי הורידו לה שעות, ומחר יש לה מלווה אחרת בהסעה שהיא לא מכירה – היא מגיעה אליי הביתה מפורקת
רותם אבידר צאליק:
 כל מה שאנחנו, כמשפחה, עובדים עליו קשה כדי להצליח ולשים אותה על המסלול הנכון, וכדי לייצר לנו חיים טובים – הכול הולך לפח
רותם אבידר צאליק:
 ולמה זה? בגלל שבן הזוג שלי – אבא שלה – משרת במילואים
רותם אבידר צאליק:
 זו הסיבה, ואף אחד לא רואה
יוסף טייב:
 ארגוני הגננות
יוסף טייב:
 לוסי, בבקשה
לוסי חדידה:
בוקר עצוב
לוסי חדידה:
 תנחומים למשפחות השכולות היום
לוסי חדידה:
 אני לוסי חדידה, מנכ"לית ארגון "גנים ברמה אחרת" ופעילה במטה המילואים, בסקטור הפרטי
לוסי חדידה:
 בהמשך לאימהות היקרות שיושבות לצדי, אני רוצה לשקף את המצוקות של הגיל הרך, לאו דווקא במסגרות החינוך הגדולות יותר
לוסי חדידה:
 יש מצוקות שהן ללא מילים: רגרסיה בשינה ובגמילה; ילדים באים מלחץ של אימהות שצריכות להתמודד עם כל המצב הזה
לוסי חדידה:
      אין לנו שום מענה – לא ממשרד החינוך ולא מהשלטון המקומי, שהיה גאה והוציא מכתב יפה מאוד, אבל עם מענה רק עם מסגרות כמו הצהרונים והתיכונים – לכל הילדים היותר גדולים, כאילו ילד נולד בגיל שלוש
לוסי חדידה:
 אין עדיין הפנמה של העובדה שמלידה – פעוט צריך תיווך, עזרה, הדרכה וליווי; במיוחד בתקופות קשות כאלה, שאף אחד לא בחר אותן
לוסי חדידה:
     הייתי שמחה שיהיה קו ישיר ורציף ממשרד החינוך למצוקות של השטח – של הדרכה ושל התמודדויות
לוסי חדידה:
 אין את הדבר הזה
לוסי חדידה:
 אני חושבת שחובת המדינה היא להקצות לגנים הפרטיים את העזרה הזו, מעבר לדרישות היום-יומיות – שזה נמצא במקום הראשון, גם מבחינת המדינה והמשרדים השונים למיניהם – כדי שכולנו נעבור את התקופה הזו באופן כמה שיותר מיטבי מול הפעוטות
לוסי חדידה:
     הפעוטות לא בחרו את המצב הזה, וגם לא האימהות
לוסי חדידה:
 אף אחד לא בחר את זה
לוסי חדידה:
 האחריות של המדינה ושל משרדי הממשלה היא לקחת אחריות על דור העתיד של כולנו
לוסי חדידה:
 שנדע רק ימים טובים יותר
יוסף טייב:
 העמותה למען משרתי המילואים
אסף סנדרוביץ':
שלום, כבוד יושב-הראש
אסף סנדרוביץ':
 סא"ל במיל' אסף סנדרוביץ', העמותה למען משרתי המילואים, ומפקד בחיל הים מה-07 באוקטובר
אסף סנדרוביץ':
 היה לי חשוב להגיע לדיון הזה
אסף סנדרוביץ':
 זהו דיון מהותי מאוד, כי אני, כאבא במילואים שנשוי לאשת קבע, חווה את הקשיים היום-יומיים הללו
אסף סנדרוביץ':
     בדרך לכאן שוחחתי עם מנהל בית הספר של הילדים שלי, שלומדים בבית ספר יסודי, וסיפרתי לו על הדיון
אסף סנדרוביץ':
 שאלתי אותו: "יש משהו שחשוב לך שאני אעלה כאן?"
אסף סנדרוביץ':
 קוראים לו שי, והוא סיפר לי את הסיפור הבא: יש ילדה מובילה מאוד, בכתה ד'1, שאני רואה אותה, במהלך היום, יושבת מחוץ לכיתה ובוכה
אסף סנדרוביץ':
 אני שואל אותה למה היא בוכה, אז היא מספרת: "אני מתגעגעת לאבא שלי, שבמילואים"
אסף סנדרוביץ':
      הוא מספר לי שהאירוע הזה קורה לא מעט עם מספר ילדים, ואומר לי: "אילו כלים יש לי כדי להתמודד איתה? אני יכול לנחם אותה; אני יכול לעודד אותה, אבל בסוף – אני צריך את העזרה של כוח האדם", וכוח האדם הוא הבעיה שאיתה הוא מתמודד, כמנהל בית ספר
אסף סנדרוביץ':
     אני חושב שבסוף, כמו שעזרנו למוסדות האקדמיים עם רשימות של הסטודנטים שהם אנשי מילואים; כמו שעזרנו לבנקים לדעת מיהם משרתי המילואים – כבוד יושב-הראש, אני חושב שאנחנו צריכים לדעת להעביר, ולא לבקש שהמורים יפנו לתלמידים ויישאלו
אסף סנדרוביץ':
 בואו נדאג שהרשימות של ילדי המילואימניקים יעברו למוסדות החינוך, והם כבר ידעו מיהם הילדים של משרתי המילואים
רותם לוי:
אני חושבת שמספיק שהמורה תשאל
אסף סנדרוביץ':
אבל לא תמיד הילדים יודעים לומר את זה, ולא תמיד הם יחשפו את זה
רותם לוי:
הילד יודע, אחרי 100 יום, שאבא שלו במילואים
אסף סנדרוביץ':
נכון, אבל לא בטוח שהוא יהיה מוכן להעלות את זה
אסף סנדרוביץ':
 אנחנו יודעים מיהם אנשי המילואים
אסף סנדרוביץ':
 למה לא לבקש את הרשימות הללו? הארנונה יודעת מיהם משרתי המילואים שמקבלים את ההנחה – שמחלקת החינוך תיקח את זה משם ושתגזור את הנתונים
אסף סנדרוביץ':
     כבוד יושב-הראש, יועצת בית ספר לא יכולה להתמודד עם מספר ילדי המילואימניקים ולעבור אחד-אחד
אסף סנדרוביץ':
 אם היא תסיים, אם בכלל – זה יהיה אחרי המלחמה
אסף סנדרוביץ':
 צריך לתת לילדים הבנייה; הנגשה; תיווך של הסיטואציה
אסף סנדרוביץ':
 אם לא נעשה את זה – החרדה שלהם תעלה, וכשהחרדה עולה – יש בעיות התנהגות; עצבנות; עצבות והתרחקות
אסף סנדרוביץ':
     הבן שלי לא הביא ציוד במשך שבועיים שלמים
אסף סנדרוביץ':
 אף אחד לא הרים דגל אדום ואמר: "רגע, יש פה בעיה"
אסף סנדרוביץ':
 רק כשהבינו שאנחנו במילואים ובקבע – ידעו לבוא ולגשת לתלמיד בצורה קצת שונה
אסף סנדרוביץ':
 המענים הרגשיים הם משהו שחשוב לנו מאוד
אסף סנדרוביץ':
 אנחנו חושבים שבסוף, המנהלים והמורים לא קיבלו את התדרוך ולא פועלים בהתאם
אסף סנדרוביץ':
 צריך להביא איזה שהוא צוות שישב עם הילדים הללו וינגיש להם את הסיטואציה
אסף סנדרוביץ':
     חשוב לי לומר לך שישבנו עם שר החינוך, כעמותה למען משרתי המילואים
אסף סנדרוביץ':
 ביקשנו שמערכת החינוך תפעל באופן אקטיבי ותיתן את המענה לילדים הללו
אסף סנדרוביץ':
 הלוואי, באמת, שהילדים הללו יקבלו את המענה המתאים
אסף סנדרוביץ':
 קודם כול, בוא נתחיל עם הרשימות של הילדים של משרתי המילואים
אסף סנדרוביץ':
 תודה רבה
יוסף טייב:
כולנו מבינים שמה-07 באוקטובר היה איזה שהוא כאוס
יוסף טייב:
 השאלה היא: האם אתם, כעמותה, מרגישים שיש איזה שהוא שיפור מאז הכאוס של ההתחלה ועד מה שקורה היום, אחרי 100 יום של לחימה?
אסף סנדרוביץ':
אני שאלתי את הילדים שלי האם מישהו דיבר איתם; האם מישהו פנה אליהם; האם מישהו הנגיש להם את הסיטואציה
אסף סנדרוביץ':
 התשובה היא לא
אסף סנדרוביץ':
 ברגע שהמנהל – נכון להיום בבוקר – אומר לי: "אין לי את הכלים כדי להגיע לתלמידים הללו
אסף סנדרוביץ':
 אין לי את היכולת
אסף סנדרוביץ':
 יש לי יועצת אחת על 460 תלמידים
אסף סנדרוביץ':
 איך אני יכול להתמודד עם כמות של ילדים שזקוקים לתיווך הזה?"
אסף סנדרוביץ':
      זה לא קורה, וכשהחרדה עולה – התלמיד נושר מבית הספר, או לא מגיע לשיעורים
אסף סנדרוביץ':
 הוא רגיל, בעצם, שאני, כאבא שלו, עושה איתו שיעורי בית ולוקח אותו לבית הספר
אסף סנדרוביץ':
 ביום אחד – זה נקטע
אסף סנדרוביץ':
 אלה תלמידים שעברו קורונה; אלה תלמידים שכל הדברים שהם היו רגילים אליהם – נקטעו ביום אחד
אסף סנדרוביץ':
 אני אומר לך שהתשובה היא "לא" – אין שינוי שראינו בצורה מהותית
רותם אבידר צאליק:
יש שינוי – זה נהיה יותר גרוע
אסף סנדרוביץ':
כן
אסף סנדרוביץ':
 יותר גרוע
יוסף טייב:
טוב
יוסף טייב:
 תודה רבה
יוסף טייב:
 משרד הביטחון, סא"ל במיל' שיר אבינועם, בבקשה
שיר אבינועם:
אחרי הבוקר הקשה והעקוב מדם הזה למדינת ישראל וצה"ל, גם הדיון הזה, וכל הדיונים שאנחנו מקיימים פה, מחזקים את המענה שנדרש לתת למשרתי המילואים ולבני המשפחות שלהם
שיר אבינועם:
 אני רוצה להתחיל, רגע, בשלטון המקומי
שיר אבינועם:
      אנחנו, כצה"ל, מעבירים לרשויות באופן סדור ועקבי, עם ממשק שהקמנו מתחילת המלחמה, את כל משרתי ומשרתות המילואים המגויסים
שיר אבינועם:
 זאת אומרת, יש לרשויות את הנתונים מצה"ל באופן עקבי וסדור
שיר אבינועם:
 זה קורה אחת לשבוע, אפילו, בחלק מהמקומות
שיר אבינועם:
      מבחינת המענים שאנחנו נותנים, כצה"ל - - -
לזכויות הילד):
למי ברשויות זה מועבר? למחלקת הרווחה? למחלקת החינוך?
שיר אבינועם:
לרוב – לרווחה
שיר אבינועם:
 זה איזה שהוא תהליך שהקמנו בתחילת המלחמה, בשיתוף עם השלטון המקומי, כי הבנו שאלה נתונים שחייבים להיות בידי הרשויות לטובת המענים הרגשיים והאדמיניסטרטיביים, ובטח שלטובת ההיבטים האלה של החינוך
שיר אבינועם:
     אנחנו, כצה"ל, לקחנו את החלטת הממשלה מה-07 לינואר ובנינו איזה שהוא מתווה שנותן מענה, כרגע, במסגרת היכולות שלנו: אם זה שני מענקים של 1,500 שקלים לטיפול רגשי ולטיפול זוגי, שמגיעים לכל משרת מילואים שביצע מעל 45 ימים
שיר אבינועם:
 אנחנו נותנים, דרך קרן הסיוע, סיוע בשיעורים פרטיים; סיוע בבייביסיטר; אם צריך עזרה לילד, לאמא, לבן או לבת הזוג – זה גם, כמובן, משהו שהבאנו לידי ביטוי, וזה קיים וקורה
שיר אבינועם:
     אנחנו ניתן מענק של 2,000 שקלים, ממש בקרוב, לכל משפחה עם ילדים עם צרכים מיוחדים עד גיל 21
שיר אבינועם:
 אנחנו מקבלים את הנתונים האלה בהסדרה מול הביטוח הלאומי, ובקרוב מאוד – גם מול משרד החינוך, כדי לקבל את התפיסה השלמה – את ה-360 מעלות – ולראות שאנחנו מכסים את כל האוכלוסיות
שיר אבינועם:
 כמובן שיש עוד הרבה דברים שאנחנו עושים ומטפלים בהם, דרך קרן הסיוע, בסוגיות חריגות שמגיעות לפתחנו בהקשרים האלה
שיר אבינועם:
     אנחנו מקיימים שיח שוטף עם היקרות האלה, נשות משרתי המילואים
שיר אבינועם:
 אני, אישית, נמצאת איתן בקבוצה
שיר אבינועם:
 אנחנו מקיימים איתן זומים של אינפורמציה אחת לשבוע בערך
שיר אבינועם:
 תודה לכן
שיר אבינועם:
 אני מחזקת אתכן ומחבקת אתכן, את כל הקהילה
שיר אבינועם:
 זהו ברמת משרד הביטחון
יוסף טייב:
 משרד החינוך, אם תוכלו: א', לתת לנו את היקף התלמידים שהוריהם נמצאים במילואים
יוסף טייב:
 אנחנו קיבלנו נתונים מהמוסד לביטוח הלאומי
יוסף טייב:
 ב', מהם המענים שניתנים במספר הנקודות שעלו כאן? אני אמנה אותן כדי שתוכלו לענות כסדרן: בפן הרגשי, בפן הפדגוגי ובפן התפעולי, עם התייחסות מיוחדת, כמובן, לגבי הורים שילדיהם נמצאים בחינוך המיוחד, ולגיל הרך, שנמצא תחת האחריות הישירה שלכם
יוסף טייב:
 אני מנסה לתפוס מישהו מהשלטון המקומי שגם יוכל להתייחס בהמשך
לזכויות הילד):
כדאי להשיג את רות דיין
לזכויות הילד):
 היא האחראית על הנושא הזה, נדמה לי
לזכויות הילד):
 שאלה נוספת: האם יצא חוזר מנכ"ל לגבי אותם הורים לילדים שנמצאים במסגרת החינוכית?
יוסף טייב:
בבקשה, משרד החינוך
מירי נבון:
שמי מירי נבון, סגנית מנהלת המינהל הפדגוגי
מירי נבון:
 אני אתייחס להיבטים הפדגוגיים וריבה תתייחס להיבטים הרגשיים
מירי נבון:
 לפני כן, אני רוצה לפנות לשתי האימהות היקרות
מירי נבון:
 אני סבתא במילואים, ואני בטוחה שגם ההורים שלכן, ככל שהם יכולים, נותנים את הסיוע
מירי נבון:
 אני מכירה את הדברים מקרוב
מירי נבון:
 שתי הנכדות שלי, ג' ו-ת', אומנם גרות בתל אביב ולא בעוטף, אבל הן חוות את האירוע
מירי נבון:
      החתן שלי הוא איש קבע, אז אני מכירה את הדברים ואת האתגר מקרוב, וליבי איתכן, לחלוטין
מירי נבון:
 אני יודעת כמה עזרה נדרשת; עד כמה בתי צריכה אפילו חמש דקות כדי להתקלח בשקט – בלי שיש איתה מישהו; בלי שהן על הראש שלה – וגם סתם רגע כדי לצאת עם חברות לקפה, בלי הילדים ובלי שום דבר
מירי נבון:
 השמחה הכי גדולה שלה הייתה סוף השבוע האחרון, כשהיא יכלה להיות עם בעלה בנחת, רק שניהם, ו-ג' ו-ת' היו אצלנו
מירי נבון:
     אין לי אפילו מילים להביע את עוצמת ההזדהות שלי איתכן ואת ההיכרות הקרובה מאוד עם הדברים
מירי נבון:
 אני מתחייבת: ככל שיש דברים שצריך לתקן, לדייק ולהתייחס אליהם – אנחנו נעשה את זה
מירי נבון:
 זוהי המחויבות שלנו
מירי נבון:
 הילדים שלכם הם הילדים שלנו
מירי נבון:
 אנחנו אחראים עליהם בחלק ניכר משעות היום ומחויבים אליהם, ואנחנו נעשה ונתקן את מה שצריך
מירי נבון:
      אכן, מתחילת המלחמה היה כאוס, אבל אחר כך – דברים נכנסו לאיזה שהוא מסלול
מירי נבון:
 אני שומעת שאתן מרגישות שהדברים רק הולכים ומחמירים, אז אנחנו נאיר בחזרה את הזרקור למקומות הללו, ולתשומת הלב של צוותי החינוך שאנחנו אמונים עליהם, שיהיו שם עבור הילדים
מירי נבון:
     (הצגת מצגת)     אני רק אגיד כמה דברים שעשינו עד כה
מירי נבון:
 שוב, המערכת היא מערכת גדולה מאוד
מירי נבון:
 יכול מאוד להיות שבבתי ספר מסוימים, או לגננות מסוימות, יש יותר קשב מאחרים, אבל התפקיד שלנו הוא לעורר את הקשב של כולם
מירי נבון:
 ריבה, את רוצה להגיד כמה מילים על המענים הטיפוליים? אחר כך אני אתייחס להיבטים הפדגוגיים
ריבה רבקה שכטר:
אני ריבה שכטר, ואני ממונת חירום ואובדנות בשפ"י במשרד החינוך
ריבה רבקה שכטר:
 קודם כול, אני מצטרפת למה שכולם אמרו על היום הקשה היום
ריבה רבקה שכטר:
 תנחומים
ריבה רבקה שכטר:
 אני מצטרפת גם לדברים של מירי
ריבה רבקה שכטר:
 זה היה כואב מאוד לשמוע את התחושה שלכם
ריבה רבקה שכטר:
 אני חושבת שכולנו שם
ריבה רבקה שכטר:
 אני אמא לבן במילואים שהשתחרר, לשמחתי, בימים האלה, אבל אני יודעת את מה שאתן אומרות ואת מה שאתן עוברות
ריבה רבקה שכטר:
      אני אגיד מה אנחנו עשינו, מה המחשבה ומה הכיוון
ריבה רבקה שכטר:
 יחד עם זאת, הקשבתי רוב קשב לדברים שאתם אמרתם; דברים נרשמו ואנחנו בהחלט נשב ונחדד את המענים, שיהיו יותר מדויקים
ריבה רבקה שכטר:
 אני לא יודעת אם שמתם לב, אבל כשהתחלנו לדבר – דיברנו על הרבה מאוד צרכים
ריבה רבקה שכטר:
 זאת אומרת, אנחנו באנו לפה, לילדי משפחות משרתי המילואים, ומיד צפו עוד הרבה מאוד דברים: גם הילדים שההורים נפלו במלחמה, לצערנו, וגם הילדים המפונים
ריבה רבקה שכטר:
 בתי הספר כוללים את ההתייחסות ואת ההסתכלות לכל הכיוונים האלה
ריבה רבקה שכטר:
 ליועצות, לפסיכולוגים ולמחנכים יש כיתה שיש בה ילדים עם צרכים על כל הקשת, וכמובן שגם הצרכים הרגילים
ריבה רבקה שכטר:
      אנחנו בספיגה להכול, בהכלה להכול ובכוונת הלב להכול, ויכול להיות שלפעמים – דברים מתפקששים, וצריך יותר לשים לב
ריבה רבקה שכטר:
 היום, אנחנו פה בשביל להקשיב לזה, לשים את הזרקור על הצרכים שלכם, ומשם – לראות איך אנחנו הולכים
יוסף טייב:
ריבה, תוכלי להגיד, בתחילת דבריך, על איזה היקף אנחנו מדברים? אני יכול להסתמך על הנתונים שקיבלתי מהמוסד לביטוח הלאומי?
ריבה רבקה שכטר:
לנו יש נתונים של משפחות עובדי ההוראה
ריבה רבקה שכטר:
 אין לנו את הנתונים - - -
יוסף טייב:
תלמידים שהוריהם נמצאים במילואים
ריבה רבקה שכטר:
כרגע אנחנו נמצאים בשלב של איסוף נתונים שנוגעים לתלמידים שהוריהם במילואים - - -
יוסף טייב:
אתם מבינים מה אתם אומרים לי? שאתם בשלב של איסוף נתונים? אנחנו 100 ימים מתחילת המלחמה, חברים
מירי נבון:
אנחנו נמצאים בשלב איסוף הנתונים, יחד עם מערך הדיגיטל הלאומי, כדי לדייק את הנתונים ולדעת בדיוק
מירי נבון:
 אני אשמח - - -
משה טור פז:
אבל הנתונים הועברו לרווחה
משה טור פז:
 זה אצל הרווחה
מירי נבון:
אנחנו לא הרווחה; אנחנו החינוך
מירי נבון:
 למשרד החינוך – זה לא הועבר
מירי נבון:
 אחר כך, אנחנו נדבר על זה ונראה איך אתם מעבירים גם אלינו את הנתונים, ולא רק לרווחה