GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי אפללו:
למה המדינה צריכה לתת? למה שהרשות לא תיתן?
הדר אליהו:
אז הרשות נותנת
אלי אפללו:
זה התושבים שלה, הילדים שלה
הדר אליהו:
לא אמרתי שלא
הדר אליהו:
 זה מה שהמדינה נותנת
הדר אליהו:
 המדינה מחייבת בחוק ונותנת סכומים פשוט מגוחכים
הדר אליהו:
 20,000 שקלים לרשות מקומית של 12,000 תושבים לשנה – אתה תסכים איתי שזאת בדיחה
אלי אפללו:
אני מסכים איתך  - - - אני שואל בכוונה
הדר אליהו:
עכשיו, הרשות המקומית, מעצם זה שאספנו אלינו את החוק הזה ותמכנו בו ונמצא התפקיד הזה, ראשי הרשויות משתדלים לעשות כמה שהם יכולים כדי לתת תקציב לחינוך הבלתי פורמלי אבל כולנו יודעים שיש מורכבויות, והרבה מאוד מחויבויות לשלטון המקומי בדברים שנופלים על השלטון המקומי השכם והערב, ועדיין נותנים תקציבים, האם זה מספיק? התשובה היא לא
הדר אליהו:
 וכן, גם פה לצערי יש פערים, אתה יודע את זה
אלי אפללו:
תודה הדר, בינתיים
אלי אפללו:
 אני רוצה לשמוע את התלמידים
הדר אליהו:
רק משפט אחד: הייתי מאוד שמחה שישמעו בוודאי את בני הנוער, ויש פה גם כמה מנהלי מחלקות נוער שיתנו את - - -
אלי אפללו:
בואו נתחיל מהנוער כי הם הלקוחות שלנו
הדר אליהו:
אתה מחליט, אתה ה"בוס"
שמוליק חלק:
גם יש משרדי ממשלה, שגם הם נותנים - - -
הדר אליהו:
נכון
אלי אפללו:
מי פה נמצא מבני הנוער?
לטם בנימיני רוסו:
שלום
לטם בנימיני רוסו:
 אני מקיבוץ גבולות, שהוא חלק ממועצה אזורית אשכול
לטם בנימיני רוסו:
 מקווה שכולכם יודעים ומכירים בזה
לטם בנימיני רוסו:
 אני יכולה להגיד לכם שאת אמרת שאחרי הצוהריים לא מרגישים ככה
לטם בנימיני רוסו:
 אני לא מרגישה טוב גם בשאר היום, כל היום – לפני הצוהריים, אחרי הצוהריים, בלילה, בבוקר, בכל זמן
לטם בנימיני רוסו:
 זה משהו שהוא לא טוב ואין לי מענה אליו
לטם בנימיני רוסו:
 אין לי עם מי לדבר, אין לי מה לעשות, אין לי כלום
לטם בנימיני רוסו:
 למה אני, ילדה שחוותה את ה-7 באוקטובר, קשה לי? כי חברים שלי כבר לא פה איתי
לטם בנימיני רוסו:
 כי היו לי חברים שאני הולכת איתם כל יום לבית הספר והם בעזה
לטם בנימיני רוסו:
 למה לי אין עם מי לדבר? למה? כי אני גרה בגבולות? בגלל שאני גרה בגבולות אין לי עם מי לדבר? אני לא עשיתי שום דבר כדי שלי לא יהיה עם מי לדבר
לטם בנימיני רוסו:
 אני רוצה את החוסן שלי, שאני לא מקבלת
לטם בנימיני רוסו:
 למה בן אדם תמים מתל-אביב, כשיש לו רקטות, יכול להיות בתור בחוסן 50 ואני 51 או 49 או 50, זה לא משנה
לטם בנימיני רוסו:
 אני לא מקבלת את החוסן שלי
לטם בנימיני רוסו:
 אין לי
לטם בנימיני רוסו:
 למה? אני באמת רוצה להבין למה?
דבי ביטון:
באיזה כיתה את?
לטם בנימיני רוסו:
אני בכיתה י'
לטם בנימיני רוסו:
 מתחנכת ב"נופי הבשור", עם מורים שנמצאים בעזה, חברים שהיו בעזה
אלי אפללו:
אבל את נמצאת היום בגבולות?
לטם בנימיני רוסו:
אני נמצאת היום באילת
דבי ביטון:
סליחה, את יכולה להסביר מה זה ההורים נמצאים בעזה?
לטם בנימיני רוסו:
לא ההורים, המורים
לטם בנימיני רוסו:
 המורים נמצאים בעזה
קריאה:
פינו אתכם? אתם קיבוץ שפונה?
לטם בנימיני רוסו:
אנחנו קיבוץ שפונה מהמועצה
ליאורה סלע דוד:
אני חברת קיבוץ צאלים
ליאורה סלע דוד:
 זכיתי להביא את בני הנוער האלה היום לדיון הזה, והגענו מכל רחבי הארץ
ליאורה סלע דוד:
 אנחנו שלושה קיבוצים במועצה אזורית אשכול
ליאורה סלע דוד:
 אני מניחה שלא כולם יודעים בדיוק איפה זה על המפה אבל מועצה אזורית אשכול היא שחטפה בצורה הנוראית ביותר, ולא שאפשר להתחרות עם אף אחד על שום דבר - -
אלי אפללו:
ירקוני כבר הסביר לנו
ליאורה סלע דוד:
אי אפשר להתחרות עם אף אחד על שום דבר אבל אנחנו מועצה של 32 יישובים, שמתוכם שלושה קיבוצים לא קיימים
ליאורה סלע דוד:
 אנחנו שקופים, אנחנו חמישה פה עכשיו – אנחנו לא קיימים, ואתם רואים אותנו
ליאורה סלע דוד:
 אולי
ליאורה סלע דוד:
     אז לשאלתכם, האם אנחנו מפונים? עקרונית, מבחינת מדינת ישראל, אנחנו אמורים להיות בבית
ליאורה סלע דוד:
 מעשית – אנחנו ממש לא יכולים להיות בבית, אנחנו אזור לחימה
ליאורה סלע דוד:
 אני מזמינה כל אחד ואחד שנמצא פה, בחדר, וכל מי שנמצא בזום, לבוא ולבלות איתנו לילדה אחד
ליאורה סלע דוד:
 אני שם, אני נמצאת שם כי אני בחמ"ל במועצה
ליאורה סלע דוד:
 הבן שלי, בן 14
ליאורה סלע דוד:
5, נמצא בבית מלון לבד, ופעם בכמה ימים אנחנו
ליאורה סלע דוד:
 אז מבחינתי, זה שהוא בא היום זו פריבילגיה ואני מחייכת כי סוף סוף יש לי אותו ליומיים שלמים
ליאורה סלע דוד:
     אז לשאלתכם – קיבוץ גבולות נמצא באילת
ליאורה סלע דוד:
 אגם מקיבוץ אורים, היא מפונה עצמאית ביקום אבל מבחינת מדינת ישראל היא לא אמורה להיות מפונה אז היא גם לא מקבלת את המענק אכלוס ו/או את טיפולי החוסן, ו/או את הטיפולים הפסיכולוגיים, ו/או שום עזרה שהיא
ליאורה סלע דוד:
 אנחנו לא קיימים
ליאורה סלע דוד:
 אני יודעת שאתם מתייחסים  אלינו במרחקים של 0-7 או 7-40 אבל אנחנו פה כדי להגיד: די
ליאורה סלע דוד:
 די
ליאורה סלע דוד:
 אנחנו לא מקוטלגים לפי מרחק, אנחנו אנשים, אנחנו ילדים
ליאורה סלע דוד:
 הילדים האלה חוו – לטם הזכירה שיש עדיין מורה של כולם, וגם של שני הבנים הבוגרים שלי שהם חיילים, שהיא עדיין חטופה בעזה
ליאורה סלע דוד:
 אנחנו אנשים, אנחנו ילדים, ואנחנו לא מקבלים את המענה הראוי
ליאורה סלע דוד:
     אנחנו פה בשביל - -
אלי אפללו:
אגב, מי הילדה שעדיין חטופה בעזה?
ליאורה סלע דוד:
המורה
ליאורה סלע דוד:
 דרך אגב, יש שני ילדים ואנחנו מכירים כל אחד ואחד, את כל הפרצופים האלה, ותכף אתן לילדים להמשיך כי אני רוצה לתת להם את הבמה
אלי אפללו:
לצערי, נשארו שלושה ילדים
ליאורה סלע דוד:
נכון
ליאורה סלע דוד:
 אז אחד מהם, האבא של כפיר ואריאל, האבא ירדן, הוא מקיבוצנו אבל שוב, אנחנו לא קיימים, אנחנו שקופים כי אנחנו איפה שהוא במרחק שמבחינת מדינת ישראל פה מגיע, פה לא מגיע
ליאורה סלע דוד:
 אז הילדים האלה לא מקבלים טיפולי חוסן, לא בשעות החינוך הפורמלי ולא בשעות החינוך הבלתי פורמלי – פשוט לא מקלים
אלי אפללו:
עוד מישהו מבני הנוער מעוניין לומר משהו? בבקשה
אגם ציטרונוביץ’:
אני מאורים
אגם ציטרונוביץ’:
 כן, אנחנו לא מקבלים כלום
אגם ציטרונוביץ’:
 כלום
אגם ציטרונוביץ’:
 אני מחוץ לבית, אני גרה בעליית-גג של דודים של אימא שלי, אנשים שלפני כמעט ולא הכרתי
אלי אפללו:
איפה? באיזה מקום?
אגם ציטרונוביץ’:
בקיבוץ יקום במרכז
אגם ציטרונוביץ’:
 פנינו למרכזי חוסן, שאלו אותנו: מאיפה אתם? אמרנו: אורים
אגם ציטרונוביץ’:
 אתם אחרונים בתור
אגם ציטרונוביץ’:
 למה? כי לי לא היו מחבלים בקיבוץ? אני לא שמעתי יריות מחוץ לבית? לנו לא היו נפילות בקיבוץ? כן, היה
אגם ציטרונוביץ’:
 היה
אגם ציטרונוביץ’:
 ותנו לי להגיד לכם משהו? לא היו לנו ממ"דים
אגם ציטרונוביץ’:
 היו מחבלים, והלכתי להתחבא כי לא היו ממ"דים
אגם ציטרונוביץ’:
 תודה
אלי אפללו:
ביקום, אתם נעזרים שם בקיבוץ? בהנהלת הקיבוץ? בתושבים?
אגם ציטרונוביץ’:
לא, לא
אלי אפללו:
לחלוטין?
אגם ציטרונוביץ’:
לחלוטין
אלי אפללו:
כי התפניתם באופן פרטי וזאת בעצם הבעיה
אגם ציטרונוביץ’:
כן
דבי ביטון:
לכל האשכול הזה, הרי לא התחלנו רק ב-7 באוקטובר
דבי ביטון:
 ב-7 באוקטובר היה השיא אבל בואו, אתם חוטפים, צאלים, אנחנו יודעים בדיוק
דבי ביטון:
 בכל המועצה הזו אין מרכזי חוסן, אין פסיכולוגים - -
אגם ציטרונוביץ’:
יש, יש, אבל אנחנו אחרונים בתור
אלי אפללו:
את לומדת כרגע בבית ספר?
אגם ציטרונוביץ’:
כן, בשפיים, בבית הספר האזורי
אלי אפללו:
איפה שתושבי כפר עזה, נכון?
אלי אפללו:
באתם במועצה האזורית חוף השרון
אלי אפללו:
דווקא זו מועצה טובה
אלי אפללו:
 איך אומרים? בסך הכל המועצה טובה ואני חושב שהיא גם עוזרת
אלי אפללו:
 אני דיברתי שם גם עם ראש המועצה, אלי ברכה
אלי אפללו:
 גם תדרשו את התנאים
אלי אפללו:
 זאת אומרת, לפעמים, אם לא מבקשים אז גם לא תמיד יודעים אבל
אגם ציטרונוביץ’:
סליחה, אני חייבת להגיד שהמועצה משלמת על הפינוי שלנו
אגם ציטרונוביץ’:
 אם יבוא מצב שהמועצה תגידי שהיא לא יכולה יותר לממן אותנו, אנחנו נצטרך לחזור לקיבוץ
אגם ציטרונוביץ’:
 לאן נחזור? יישוב שהוא במלחמה? הוא בסיס צבאי סגור? אין מערכות חינוך
אגם ציטרונוביץ’:
 לאן נחזור? אמיתי, לאן?
אלי אפללו:
 עוד מעט נקבל תשובות גם מפיקוד העורף
אלי אפללו:
 עוד מישהו מהנוער? אני רוצה לשמוע את בני הנוער, זאת הבמה שלכם
הדר סלע דוד:
שלום, נעים מאוד
הדר סלע דוד:
 אני הדר
אלי אפללו:
שכחתי לומר שמי שיזמה את הדיון זו נועה עזר, שנמצאת פה, ובזכותם יש לכם פה את זכות הדיבור
אלי אפללו:
 אז תודה, נועה
קריאות:
תודה
נועה עזר:
תודה רבה לכם שבאתם
הדר סלע דוד:
שלום
הדר סלע דוד:
 אני מקיבוץ צאלים
הדר סלע דוד:
 אני לא בבית כבר שלושה חודשים כמעט, ואני חוזר הביתה מדי פעם, אני לא מרגיש שם בטוח, אין לי שם שום הגנה
הדר סלע דוד:
 אבא שלי הוא הרבש"ץ, הוא זה שמגן על הקיבוץ, הוא זה שאחראי על כיתת הכוננות ואני רואה אותו פעם ב
הדר סלע דוד:
 כשאני בא לקיבוץ, אני עם אימא שלי
הדר סלע דוד:
 אצלה בבית בכלל אין ממ"ד, הדבר הכי קרוב זה 50 מטר מאתנו לפחות, אם לא יותר
הדר סלע דוד:
 ב-7 באוקטובר היינו צריכים לרוץ לשם - -
אלי אפללו:
ונושא של מיגוניות? ממ"ד זה ברור לי כי זה חלק מהמבנה אבל מיגוניות ליד הבתים? הייתה לכם בקשה, דרישה?
הדר סלע דוד:
רק 50 מטר לפחות
ליאורה סלע דוד:
אנחנו מספיקים לרוץ אבל משפחות עם ילדים קטנים או לחילופין קשישים – אין סיכוי שיגיעו בזמן שיש לנו
אלי אפללו:
 עוד מישהו מבני הנוער?
לטם בנימיני רוסו:
אני רוצה להוסיף: לגבי הממ"דים – נתחיל מזה שאבא שלי הוא ראש צח"י – צוות חירום יישובי
לטם בנימיני רוסו:
 הוא, ב-6:30 בבוקר, לקח אותי מהמיטה לממ"ד ויצא
לטם בנימיני רוסו:
 אני לא ראיתי אותו כל ה-7 באוקטובר
לטם בנימיני רוסו:
 הוא בעצם יצא לפתוח ממ"דים
לטם בנימיני רוסו:
 לשכונות שלמות, שאנשים ניצולי שואה, אנשים זקנים – אין להם ממ"ד
לטם בנימיני רוסו:
 הם צריכים ללכת, כשאתה בן כמעט 90, לרוץ למקלט? לרוץ למקלט כשאתה כמעט בן 90? למה זה הגיוני ולמה זה סביר, ואנחנו כולנו בני אדם עם רגשות ועם לב
לטם בנימיני רוסו:
 ולאף אחד אין לאן לפנות
לטם בנימיני רוסו:
 לרוץ לממ"דים ב-7 באוקטובר ב-6:30 בבוקר, כשכולם מכירים את התאריך הזה – למה? למה?
אגם ציטרונוביץ’:
אני רוצה להוסיף על הדברים של לטם
אגם ציטרונוביץ’:
 אני מאורים - -
אלי אפללו:
אני רוצה להתמקד בכם, אני חייב לומר לכם
אלי אפללו:
 יש עוד ועדות בכנסת ואני מניח שלכל ועדה יש הרבה מאוד דברים לדבר, על המבוגרים ועל הזקנים ועל הרבה מאוד נושאים
אלי אפללו:
 לי מאוד חשוב להתמקד בכם, דברים שחשובים לכם
אגם ציטרונוביץ’:
אני חייבת להגיד לכם שגם אנחנו חלק ממועצה אזורית אשכול
אגם ציטרונוביץ’:
 אנחנו לומדים באותו בית ספר עם ניר עוז ועם בארי
אגם ציטרונוביץ’:
 גם אנחנו מתמודדים עם האובדן הקשה של חברים שלנו, של מורים שלנו וזה קשה, ואין לנו לאן לפנות
אגם ציטרונוביץ’:
 אין לאן לפנות
אגם ציטרונוביץ’:
 אין לי מי שיעזור לי
אגם ציטרונוביץ’:
 אין, אני אחרונה בתור
לטם בנימיני רוסו:
כשאנחנו מגיעים לבית הספר, כשאנחנו מגיעים מבארי וניר עוז ורעים – כולם, אנחנו רואים את עזה מהחלון
לטם בנימיני רוסו:
 אני רואה את עזה מהחלון בכיתה שלי
לטם בנימיני רוסו:
 אני, כיתה, בית ספר – רואה עזה
אלי אפללו:
אתם מביאים אותי למחשבה שכל הנושא של המספרים שדובר פה, מ-0-7, זה נכון אולי בצד של מתן הפיצויים הכלכליים או הכספיים, גם זה לא בדיוק נכון אבל בנושא הנפשי ובנושא הנוער, לא צריכים לשים את ההגבלה הזאת
אלי אפללו:
 ויכול להיות שזאת גם צריכה להיות המסקנה שלנו, שבנושא של הנוער והילדים לא צריך להיות גבול של 0-7 או 0-8 או 0-9, כי זה לא משהו שצריך להיות איזה שהוא גבול בקטע הזה כי כשאני שומע פה את בני הנוער, אני מבין בדיוק - -
דבי ביטון:
אתה שומע את בני הנוער של שדרות ואת בני הנוער של כפר עזה – זה אותו דבר
דבי ביטון:
 בסך הכל זה קצת קצת גרים טיפה
דבי ביטון:
 לפתוח את החלון ולראות את עזה – שדרות לא רואה את עזה
דבי ביטון:
 הם רואים את עזה
אלי אפללו:
זה 7
אלי אפללו:
5 ק"מ
אלי אפללו:
 אין ספק
ליאורה סלע דוד:
אני רוצה לחדד את הנקודה הזאת שאתה אומר, והילדים פה מאוד נרגשים, כמו שאתה רואה, ותכף אתן ליערה להגיד את שלה
ליאורה סלע דוד:
 אנחנו מועצה אחת, אנחנו משפחה אחת
ליאורה סלע דוד:
 יש לנו מרכז אחד
ליאורה סלע דוד:
 כל הילדים של המועצה שלנו לומדים באותו בית ספר
ליאורה סלע דוד:
 כולם עולים בבוקר לאוטובוס ונוסעים למגן ורואים את עזה מהחלון של בית הספר ולומדים ביחד
ליאורה סלע דוד:
 ביחד
ליאורה סלע דוד:
 ולא יכול להיות שבגלל מרחק, הם לא יקבלו את - -
אלי אפללו:
 דרך אגב, ירקוני, ראש המועצה שלכם הסביר את זה היטב, כי מה קרה? גם בנושא הכספי, מתוך עשרים ומשהו היישובים אצלכם, חלק היו פחות משבעה ק"מ וחלק היו שבעה פלוס, ועל זה הוא נלחם
ליאורה סלע דוד:
אני שמה בצד את - - -, לא שזה לא חשוב, זה מאוד חשוב אבל עכשיו אנחנו מחכים בהקשר הזה, להבטחה של משרד ראש הממשלה של להשוות את התנאים
ליאורה סלע דוד:
 מה שאנחנו רוצים לבוא ולהגיד זה שאנחנו מועצה אחת, ההתייחסות צריכה להיות כמועצה
אלי אפללו:
 מי נמצא פה ממועצת התלמידים?
אורי סקולניק:
אני נציג מועצת התלמידים והנוער הארצית
אלי אפללו:
באיזה כיתה אתה?
אורי סקולניק:
כיתה י"ב
אורי סקולניק:
 בתחילת המלחמה גם אני חוויתי קשיים וחרדות - -
אלי אפללו:
מאיזה יישוב?
אורי סקולניק:
מתקוע
אורי סקולניק:
 אני לא מהאזור שלהם
אלי אפללו:
זה לפרוטוקול
אלי אפללו:
 זה לא משנה מאיפה
אורי סקולניק:
אז הייתי עם קשיים וחרדות, ואני לא יכול לתאר לעצמי מה אתם חוויתם אבל אחרי שבוע בערך התאפסתי על עצמי, התחלתי לצאת לפעילויות, להתנדבויות, והרגשתי איך החוסן שלי נבנה
אורי סקולניק:
 בסופו של דבר, הדבר שהכי חשוב לכולנו, ומבחינתי לפחות, זה החוסן הנפשי כי בסוף אנחנו אלה שנבוא ונחליף את כולכם, המבוגרים
אלי אפללו:
הלוואי
אורי סקולניק:
אנחנו בתהליך של בנייה בתור בני נוער, אנחנו בונים את עצמנו ועדיין לא יודעים מי אנחנו, ובשביל שנוכל לדעת מי אנחנו בהמשך, בשביל נוכל להחליף אתכם אולי יום אחד בכנסת, אנחנו צריכים את החוסן הנפשי
אורי סקולניק:
 אני חושב שחלק מאוד גדול מזה זה התנועות וארגוני הנוער, שבסופו של דבר נותנים מקום לאקטיביות, נותנים מקום לפעילות, לעשייה
אורי סקולניק:
 מונעים סיכון ואפילו התדרדרות למצבים של חוסר יציבות נפשית וחוסן נפשי
אורי סקולניק:
     אחד הפרויקטים שאנחנו עשינו ומאוד חשוב לי לשתף כי זה פרויקט גדול, זה פרויקט עזרה ראשונה נפשית
אורי סקולניק:
 המטרה שלו היא שכל בן נוער יוכל לבוא ולעזור לחבר שלו
אורי סקולניק:
 לעבור הכשרה, כמו שעושים קורס מד"א בכיתה י', לבוא ולעזור, לדעת לעזור לחבר שמתמודד עם חרדה או אפילו עם מחשבות אובדניות
אורי סקולניק:
 לתת את המענה הראשוני והכי מקצועי שאפשר
אורי סקולניק:
 עושים את זה דרך החינוך הבלתי-פורמלי, דרך התנועות וארגוני הנוער
אורי סקולניק:
 חשוב לספק משאבים ותקציבים ותמיכה לכל החינוך הבלתי-פורמלי, לתנועות ולארגונים ובעיקר לשירות הפסיכולוגי
אלי אפללו:
מה שאתה מציע זה להגביר יותר את הפעילות הבלתי פורמלית? זה מה שאתה אומר?
אורי סקולניק:
כן, ובעיקר לעודד, כי לא כולם נמצאים בפעילות בלתי-פורמלית
אלי אפללו:
לעודד
אלי אפללו:
 אתה אומר שבתקופה הזאת, פחות לימודים, אם אני מנסה ככה לחשוב - -
אורי סקולניק:
לא בהכרח
אלי אפללו:
אבל יותר פעילות בחינוך הבלתי-פורמלי
אורי סקולניק:
כן
אורי סקולניק:
 מדגיש את החשיבות של זה
אורי סקולניק:
 אצלנו בבית הספר, יצאנו להתנדבויות וזה ממש ממש עזר כי הרגשנו כל הזמן שאנחנו יושבים בכיתה ולומדים ולומדים ולא עושים כלום
אורי סקולניק:
 מתבזבזים פה
אורי סקולניק:
 יצאנו להתנדבות בדרום והרגשנו ממש משהו של עשייה
אורי סקולניק:
 ולכן, חשוב מאוד לעודד את כל בני הנוער, כי לא כולם נמצאים בכל הארגונים ותנועות הנוער, לעודד אותם להשתתף בזה
אורי סקולניק:
 לעודד אותם להגיע ולעשות פעילויות, לצאת לאקטיביות ולעשות דברים משמעותיים כי בסוף זה מה שמחזק אותנו
אורי סקולניק:
 אולי אפילו לצאת - -
אלי אפללו:
כולל תרומה למאמץ המלחמתי, למשק וכך הלאה, אלה דברים שיכולים - -
אורי סקולניק:
כן, דרך הארגונים ותנועות הנוער
אורי סקולניק:
 אפשר לראות שבתחילת המלחמה הם עשו המון התנדבויות, פתחו חמ"לים, הלכו לשמח משפחות מפונות
אלי אפללו:
דרך אגב, אנחנו קיימנו פה ישיבה לפני חודש בערך, להראות את הפעילות של בני הנוער בתקופת המלחמה, ואני חייב לומר לכם שהופתעתי מהיוזמות של בני הנוער
אלי אפללו:
 היה פה נער מיישוב דרוזי בצפון, ינוח-ג'ת, שהוא הגיע למרכזי כינוס וסיפר למעלה מ-200 חיילים
אלי אפללו:
 תראו איזו פעילות
אורי סקולניק:
בדיוק, זה מטורף כל היוזמות שהם עשו
אלי אפללו:
ממש
אלי אפללו:
 והיה נער שהכין סרטון יומיים אחרי פרוץ המלחמה, ואתה רואה סרטון שאני חושב שגם אם היינו משקיעים באיזה משרד פרסום, לא היה יוצא סרטון כזה
אלי אפללו:
 אין ספק שבנקודה הזאת אני חושב שבני הנוער עשו עבודה ועדיין עושים עבודה מדהימה, רק צריך לפעמים גם לכוון אותם
אלי אפללו:
      יופי
אלי אפללו:
 יש לך עוד משהו להוסיף?
אורי סקולניק:
 דבר אחרון, וזה קצת נוגד את מה שאתם אמרתם אבל אני חושב שהדברים האלה זה ממש דומה למה שאתה אמרת: לא צריכים להיות תקפים לטווח של עד 7 ק"מ או מ-7-40 ק"מ אלא לגבי כלל הארץ כי בסופו של דבר חווים משהו
אורי סקולניק:
 יש כאלה שחוו יותר, יש כאלה שחוו פחות אבל זה לא הגיוני שאתם, לפי מה שאתם אומרים, במקום האחרון, ואנחנו הם אלה שנמצאים במרכז, שחוו כמה טילים, אמנם זה קשה, אמנם זה מפחיד – מקבלים יותר
אורי סקולניק:
 אני חושב שכולם צריכים לקבל את אותו שירות פסיכולוגי, לקבל את אותו דבר
אורי סקולניק:
 בסופו של דבר כולנו בתוך זה, כולנו חווים את אותם הקשיים וכולנו צריכים יציבות
אורי סקולניק:
     בנוסף, וזה דבר אחרון – בסופו של דבר, הנוער שמחוץ לטווח שחוו את הכל מקרוב יצטרך לעזור לאלה שכן חוו את הכל מקרוב
אורי סקולניק:
 וכדי שהוא יוכל לעשות את זה, הוא צריך בעצמו חוסן נפשי ויציבות נפשית, אז לכן חשוב לתת את זה לכולם
אורי סקולניק:
 תודה
אלי אפללו:
 גל מזל שאלתיאל בזום
קריאה:
אני רק אגיד שיש עוד בני נוער בזום
אלי אפללו:
אנחנו נחזור אליהם
גל מזל שלתיאל:
בוקר טוב
גל מזל שלתיאל:
 אני רוצה להגיד שאני בחינוך הבלתי-פורמלי מכיתה ד', ושמחתי להיות פעילה בתחום הזה מאז שהייתי חניכה בתנועת נוער
גל מזל שלתיאל:
      אני רוצה לדבר על ה-8 באוקטובר, שהיה אמור יום החגיגה של החינוך הבלתי-פורמלי אחרי קיץ מאוד פעיל ואחרי החגים
גל מזל שלתיאל:
 תמיד אנחנו אומרים שהכל מתחיל אחרי החגים
גל מזל שלתיאל:
 אחרי שפרסמנו וסיימנו קיץ מאוד עמוס, אנחנו נכנסנו לבתי הספר ואנחנו אמורים להביא את הבשורה שהנה, הפעילות של שנת תשפ"ד מתחילה
גל מזל שלתיאל:
 אבל ה-7 באוקטובר תפס את כולנו מאוד מאוד לא מוכנים, בעיקר מאוד מופתעים ומפוחדים
גל מזל שלתיאל:
     אני למודת ניסיון מהמבצעים הקודמים
גל מזל שלתיאל:
 אני יכולה להגיד שהמבצעים לא הפחידו אותי
גל מזל שלתיאל:
 אזעקה – אני יודעת איך להתנהל, אני מבינה מה הציפייה של הרשות ממני
גל מזל שלתיאל:
 אשדוד היא עיר מאוד מאוד חזקה, החוסן שבה הוא חוסן שמאוד מתבסס על המתנדבים, עם דגש מאוד גדול על הנוער, אני חייבת להגיד
גל מזל שלתיאל:
 אבל המלחמה הזאת, כמו שבוודאי כולנו יודעים, והנוער כאן מייצג בלי לדבר כמה המלחמה - - - היא הייתה אחרת
גל מזל שלתיאל:
 היא הייתה מחדל קיומי, היא כבר לא אזעקה וריצה למרחב מוגן אלא אסור לצאת החוצה כי אולי יהיו חטיפות כי יש מחבלים שמסתובבים, כי יש מטוסים שנמצאים מלמעלה
גל מזל שלתיאל:
     ואני, כמנהלת מחלקת נוער, לפני שאני חושבת עלי ועל המשפחה, אני צריכה להבין איך אני מביאה לידי מימוש את מה שאנחנו תופסים כחוסן
גל מזל שלתיאל:
 חוסן הוא בעיקר שגרה, חוסן הוא אושר, הוא ביטחון, הוא בריאות, הוא היכולת להיות עם חברים
גל מזל שלתיאל:
 ואת כל זה אני, כמנהלת מחלקת נוער, אחת מבין ה-250 - -
אלי אפללו:
אז המסקנה שלך או ההצעה שלך זה להחזיר את כולם לשגרה כרגע?
גל מזל שלתיאל:
קטונתי, לא, לא
גל מזל שלתיאל:
 אני אומרת שמה שאנחנו צריכים לשדר לבני הנוער זה קודם כל את הביטחון, שכולנו מרגישים שהוא מתערער, הוא מאיים, הוא מפחיד ואנחנו לא יודעים מתי זה יגמר
גל מזל שלתיאל:
 רק באשדוד יש לנו 29 חללים, גם מ המסיבות וגם חללי צה"ל
גל מזל שלתיאל:
 התחושה הכללית היא תחושה של פחד, ואין לי מילים אחרות לתאר את הדבר הזה
גל מזל שלתיאל:
 רק ביום חמישי האחרון הייתה פה אזעקה, ורק הרסיסים הם בגודל מטר וחצי
גל מזל שלתיאל:
 אני מדברת כשהרסיסים האלה נופלים סמוך לבית או סמוך למרחב המוגן שבו אנחנו פועלים – אז זה 10 צעדים אחורה
גל מזל שלתיאל:
 ההורים נכנסו לפאניקה, ואני אגיד שמה שהציל חיים כאן, בעיקר בעיר הזאת, זו הנחיית ראש העיר לא להסתובב ולשמור עד כמה שניתן על עצמנו בתוך המרחבים המוגנים
גל מזל שלתיאל:
 אבל כאן, אני מבינה שחלק מהתפקיד שלי זה בוודאי לעזור לנוער אבל העזרה לנוער זה גם לתת לו להרגיש משמעותיים
גל מזל שלתיאל:
 ולהרגיש משמעותי, זה חלק מהחוסן שלו
גל מזל שלתיאל:
 בזכויות הילד – אתם יודעים, הזכות של הילד להיות מאושר, הזכות של הילד להיות בטוח
גל מזל שלתיאל:
     אז אני אגיד שבשבוע הראשון, רוב הצוותים של מדריכי הנוער גויסו לצבא
גל מזל שלתיאל:
 הבנתי שאם אני צריכה לעשות פה איזה שהוא מהלך, אני אוכל לעשות אותו ולצלוח את התקופה הנוראית הזאת רק עם הנוער
גל מזל שלתיאל:
 אז אחרי ארבעה ימים - -
אלי אפללו:
גל, תודה רבה
אלי אפללו:
 משפט אחרון
גל מזל שלתיאל:
- - אני רק רוצה להגיד שאחרי ארבעה ימים, אחרי שההורים הרגישו שאי אפשר להחזיק את הילדים יותר מדי בבתים ובכל זאת, אסור לרוץ החוצה ולרוץ למקלטים, הנוער התחיל להפעיל את הבניינים שהוא גר בהם
גל מזל שלתיאל:
 הייתם צריכים לראות - - - שבמקום לרוץ למקלטים הסגורים ולמרחבים המוגנים, הם ידעו שבבניין שהם גרים בו יש כך וכך ילדים, והם מתחילים להפעיל שם
גל מזל שלתיאל:
 ואז הרשות הבינה שאם זה הצורך, אז היא חילקה 4,000 ערכות הפעלה שפוזרו ברחבי העיר, וכל יום מחדש שדרגנו את המענים שלנו, מענים שהיו אמורים לטפל מילד בן שנה וחצי, שההורים הוציאו אותו קצת מהממ"ד, לחוות חברה, לחוות חברים ואולי פעילות כזו או אחרת אבל הרגשנו שהפעילות שלנו גורמת להם קצת לנשום, לייצב את הנשימה שלהם ולהרגיש יותר בטוחים
אלי אפללו:
 נציג פיקוד העורף, בבקשה
בן סעדי:
אני ראש מדור הסברה בפיקוד העורף
בן סעדי:
 אני מדבר אתכם, מועצת תלמידים, שמעתי את הפתיח לפני
בן סעדי:
 אני אתחיל בזה שמדיניות ההתגוננות שאנחנו נותנים בפיקוד העורף, יותר במרחבי הלחימה בימים הראשונים באמת, בעיקר נועדה לתת קווים מנחים איך נכון לחיות או לייצר שגרת חירום לצד אותו איום כאשר בשני צדי המאזניים יש לנו תמיד את מרכיב הצלת החיים ואת רמת האיום שנשקפת לאותו אזרח או לאותו תלמיד בהקשר הזה, לבין שגרת החירום
בן סעדי:
     השיקולים בעיקרם הם שיקולים שמתייחסים לרמת האיום, למודיעין שיש לנו לאותו אזור, לפעילות הצבאית שקורית במרחב הזה או ההשפעה של הפעילות הצבאית ברצועת עזה על המרחב של העורף האזרחי
בן סעדי:
 כמות ההתרעות שהאזרח חווה, המרכיב הרך יותר של איזה תודעה הוא נמצא בשגרת החיים והחירום שהוא נמצא בה
בן סעדי:
 אנחנו מתייחסים לכל המרכיבים האלה כמרכיבים של איך אנחנו יכולים לאפשר עד כמה שניתן, לקיים איזו שהיא שגרת חיים בתוך המציאות שאנחנו נמצאים בה, בתוך המצב המלחמתי הזה
בן סעדי:
      כאשר שמעתי פה גם את השיח לפני, אנחנו מסתכלים על המדיניות ככזאת שתומכת את החוסן וככזאת שמאפשרת להגביר את החוסן בעורף, וכך גם לתת לדרג המדיני ולצבא לממש את המטרות של המלחמה
בן סעדי:
 אנחנו רואים באמת את ההישמעות הטובה בקרב הציבור להנחיות פיקוד העורף, שזה בעצם גם מה שמסייע לנו להפחית בנפגעים שיש לנו בעורף כתוצאה מאותו ירי רקטות וטילים
בן סעדי:
     אני אתייחס לעולמו של הילד – כשהתחלנו את המלחמה, המערכה, במסמך המדיניות שלנו אנחנו מסתכלים בקטגוריה של פעילויות חינוכיות
בן סעדי:
 פעילויות חינוכיות, כמו שהתייחסו פה לפני, הן לאו דווקא בין הספר של הבוקר שנגמר בשעת הצוהריים
בן סעדי:
 אנחנו קיימנו דיונים גם עם משרד החינוך, עם השלטון המקומי וגם עם משרד התרבות והספורט בנושא של הגדרה מהי פעילות חינוכית, ובתוך מסמך המדיניות שלנו אנחנו מכילים את כל עולמו של הילד, מהבוקר שהוא קם והולך למוסד הלימודי, דרך הצהרונים והחוגים אחר-הצוהריים ואפילו הפעילויות הבלתי-פורמליות של תנועות הנוער, הסמינרים, וכל מה שמתקיים בשעות הערב, כשהרציונל הוא שלא יכולה להיות הנחייה שונה בין התניה של בוקר, של בית ספר, לבין פעילות אחר-הצוהריים
בן סעדי:
 לדוגמה: לא יכול להיות שאני אחייב את בית הספר לפעול תחת מרחב מוגן תקני כאשר החוג של הילד אחר-הצוהריים או תנועת הנוער תקיים את הפעילות שלה עם אותו תלמיד, לא עם אותה התניה בשעה מאוחרת יותר ביום
בן סעדי:
 ולכן, פעילויות חינוכיות מסתכלות על כל עולמו של הילד
בן סעדי:
     כרגע אנחנו ביום 81 למלחמה, ובמצב הנוכחי רוב המדינה נמצאת במדרג ירוק
בן סעדי:
 מדרג ירוק זה פעילות מלאה, לא שגרה לגמרי
בן סעדי:
 זאת אומרת, רמת האיום באזורים האלה היא רמת האיום הנמוכה ביותר שיש לנו בארבעת מדרגי מדיניות ההתגוננות, והיא כזאת שבאמת מאפשרת יותר פעילויות או אין הגבלות על אותן פעילויות חינוכיות וצריך לנהוג על-פי הכי מוגן שיש, כל אחד על-פי זמן ההתגוננות שיש לו במרחב שבו הוא פועל
בן סעדי:
     צריך להבחין פה בין הדברים כי עדיין אזורים כמו לדוגמה עוטף עזה – עוטף עזה נמצא כרגע במדרג שלוש, של פעילות מצומצמת, ושם אין לקיים פעילויות חינוכיות
אלי אפללו:
בן, סליחה שאני מפריע לך
אלי אפללו:
 הייתי רוצה להתמקד ואני לא יודע אם זה באמת התפקיד שלכם או לא אבל אמרו פה בני הנוער שהם מרגישים חרדה, מרגישים פחד וגם חוסר מיגון למרות שהם עזבו ונמצאים במקום אחר
אלי אפללו:
 זאת אומרת, אלה שחיו בקיבוץ גבולות או במקומות אחרים עברו ליקום ועדיין מרגישים את הפחד והחרדה
אלי אפללו:
 האם פיקוד העורף, יש לו פתרונות לדברים האלה? האם בכלל הוא מתייחס לנושא הזה? האם זה תפקידו או לא תפקידו או שהוא חשב על זה? אני לא יודע, אני שואל אותך
בן סעדי:
אז יש לנו מערך הדרכה לאוכלוסייה של מעל 100 חיילות, מדריכות לשעת חירום, שהן פזורות ברחבי הארץ לפי המחוזות שלנו והן נמצאות גם במקומות שבהם יש מפונים, בין אם זה בבתי מלון או בין אם ביישובים שקלטו אותם, והם מקיימים גם שם פעילויות חוסן והפגה לאותם תלמידים או לאותם ילדים שנמצאים באותם מתחמים
בן סעדי:
 אם צריך למקד חלק מהמקומות – אנחנו נשמח, באמצעות אותם מחוזות, לתת פעילויות נוספות
בן סעדי:
 אנחנו עושים את זה גם בעזרת מערכי שיעור, שכמובן מתואמים עם משרד החינוך וכל הגופים הרלוונטיים, גם באמצעות משחקים שייצרנו לאותם מצבי חירום - -
אלי אפללו:
דרך אגב, היינו ביום ראשון במוקד של 104, ואני חייב לומר שהתרשמנו, אני לא רוצה להגיד באופן מפתיע אבל באמת, התרשמנו לטובה והפתעתם אותנו לטובה כי באמת לא ציפינו לתכנים ולכל הפעילות של מוקד 104
אלי אפללו:
     אני גם פונה אליכם, בני הנוער, אתם יכולים להשתמש במוקד 104
אלי אפללו:
 זה פשוט מוקד מדהים שנותן לכם גם כיוונים, והמוקד הזה, לפחות לנו, הייתי פחות מודע לו ומסתבר שהיו אליו כמעט חצי מיליון פניות, לא מעט, בחודשים האחרונים, והוא מטפל כמעט בכל פנייה, גם בחוסן הנפשי לצערי, אבל הם עושים את זה, ועושים את זה בצורה טובה
אורי סקולניק:
יש גם את מוקד ער"ן
אלי אפללו:
 יש עוד משהו שאתה רוצה להוסיף, בן?
בן סעדי:
לא
בן סעדי:
 שמעתי כאן את השיח אבל אני באמת חושב - -
אלי אפללו:
תראה, אגיד לך ככה: כשאנחנו שומעים פה את בני הנוער, לא תמיד הם מודעים למוקד 104 ולא לאותן חיילות שאתה מדבר עליהן, שיש כ-100 חיילות שאמורות להגיע למקומות של מפונים
אלי אפללו:
 אבל הם מגיעים למקומות של מפונים שפונו בסמכות, אבל יש כאלה שהתפנו מטעם היישובים עצמם ולא מטעם פיקוד העורף או משרד הביטחון או באיזו שהיא צורה ואליהם גם צריכים להגיע
אלי אפללו:
 הם לא אשמים שהתפנו בכוחות עצמם
אלי אפללו:
 להיפך, צריך לתת להם את אותו דבר, וזאת הבקשה שלי אליכם
בן סעדי:
בסדר גמור
בן סעדי:
 אנחנו מסתכלים גם על הפן הזה וכמובן נעביר את זה גם למקומות הקצה שלנו, וכמובן נתמוך - -
אלי אפללו:
כי לא צריך להיות הבדל בין אלה שנמצאים ביקום או בשפיים לעומת אלה שנמצאים במלונות מקרית שמונה או ממקומות אחרים בנתניה
אלי אפללו:
     אני אתן לחברי הכנסת עוד מעט אבל יש פה את סאג’ד
סאג’ד אעסם:
שלום לכולם
סאג’ד אעסם:
 אני מנהל מחלקת הנוער ביישוב תל-שבע, ליד באר-שבע, למי שלא מכיר
סאג’ד אעסם:
 אני רוצה להתייחס לשתי נקודות