GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי אפללו:
      עכשיו יכול להיות שאותו חייל היה עושה מעשה אבל האמנתי בו, והוא הבין שאני נותן את כל הקרדיט שלי ואת כל מה שיש לי בחיים בשבילו, והילד הזה הלך לקורס הוא התקדם ונעשה חייל מצטיין וקצין מצטיין, זה מרגש אין לכם אני פשוט מוריד דמעות אפילו
אלי אפללו:
      זאת אומרת כשאני מסתכל עלייך, התפקיד שלנו המבוגרים זה באמת לתת לכם את החום ואת המעטפת ולהבין, וכשאמרתי קודם דעות קדומות זה באמת בעיה, זה לא פשוט אנחנו פה מדברים על חברה הנה אפילו המנהלת בבית ספר, היא אמרה לה אני לא רוצה אותך, אם המנהלת בבית ספר שהיא בעצם אשת חינוך וחשוב מאוד גם לשמוע אותך, כשהיא אומרת אני לא רוצה אותך, ואני גם ברור לי שזה גם מאיפה היא לא רוצה צרות, היא רוצה לשמור על אחוז הזכאות
אלי אפללו:
     ולכן התפקיד שלנו כל אחד והתפקיד שלו, ואני אומר לכם עשיתי טעות באמת אני דווקא אין ביטחון, לא זאת אומרת כל כך נתתי לו, הוא הבין שאם הוא יהיה בסדר אז הוא מחזיר לי את מה שנתתי, ואם הוא לא יהיה בסדר זאת אומרת כאילו איך אומרים הוא בגד בי, והדברים האלה באמת קשה מאוד לקחת אחריות בקטע הזה, דרך אגב מי שהיה שם לא יודע אם הכרת מי שהיה שם זה ששי שהיה בנוער סיכון שם גם עם השם ששי, אזה קשה אבל את הקושי הזה אנחנו צריכים כמבוגרים לקחת ולנסות למנף אותו, כי זו בדיוק הדוגמה הטובה ביותר, כי אם אנחנו נאמין בילדים האלה, ניתן להם את התמיכה ולא נזרוק אותם, ובאמת אותה מנהלת עם כל הכבוד הייתי זורק אותה, אני אומר לכם הייתי זורק אותה, לשמוע דבר כזה ממנהלת אין דבר כזה היא לא צריכה להיות במערכת החינוך
פנינה תמנו:
גם קב"ן שאומר לה שהיא לא תשתנה
אלי אפללו:
ולכן אני אומר, אנחנו עוד פעם אנחנו חברי כנסת וכך הלאה וזה, אבל ביומיום זה העבודה שלכם, חברים ביום אתם האחריות היא עליכם, במקרים כאלה אתם יכולים להציף, להעביר, אבל האחריות היא עליכם ואם אנחנו רוצים באמת חברה טובה יותר זאת הדוגמה
פנינה תמנו:
אני רק אוסיף ואומר, אם נלך לפן של אחריות של הצבא אולי וגם של המדינה זה באמת אולי עם יולי היושב ראש הוועדה וגם עם שר הביטחון אפשר לפתור את זה, שאי אפשר לוותר על מתמודדי הנפש, מתמודדי הנפש גם הצבא אני לא חושבת שיש לו את הפריבילגיה או אפילו את הזכות, בדיוק הם יכולים להתאים את התפקידים לילדים שהם היו במשבר
אלי אפללו:
פנינה את יודעת, תראו יש את מפקד משטרת ירושלים נדמה לי תורג'מן דורון תורג'מן, הבחור הזה תראו אני אומר לכם על דברים שלא תמיד אנחנו מכירים כי אנחנו רואים היום משטרה ותוקפים ולא, אבל אותו דורון תורג'מן היה בנתניה, אנחנו קידמנו תוכנית של ילדים שהם היו עבריינים עם תיק פלילי, בחרנו 15 שהם היו הכי בעייתיים, והכנסנו אותם לאיזושהי מסגרת ובסוף 12 מתוכם נקלטו בצבא, וזה יחד גם בזכותו של דורון תורג'מן שהעברנו את הדברים האלה, ובאמת אני אומר זה תלוי באנשים, אם זה אנשי משטרה ואנשי חינוך, זה תלוי כמו שאמרתי בנו
ששי כליפא:
אבל אני רוצה להוסיף עוד משהו ברשותך
אלי אפללו:
כן בבקשה
ששי כליפא:
אני חושב המדד של הצבא הוא מדד הצלחה שהוא קצה, אני רוצה גם לציין את אלה שמדד ההצלחה שלהם הוא השתלבות בחברה בקהילה
אלי אפללו:
נכון אין ספק
ששי כליפא:
זאת אומרת כל אחד לפי יכולתו שיכולים להשתלב בצבא מעולה, גם לעבוד להשתלב בהוסטל ולעבוד כל יום זה גם שירות לעצמו למדינה ולחברה, ולכן אני אומר אני הייתי רוצה לציין את הנושא של הצבא, אבל בהחלט לשים גם את אלה שלא מגיעים לדובדבן אלא גם נמצאים בקצה
אלי אפללו:
מאה אחוז, בבקשה אורגד
אהוד ברק:
אם תרשו לי רק נקודה אחת בנושא הזה, אני חושב שאחד לפחות מהניסיון שלי, אחד מהדברים שיכול להועיל בדבר הזה זה הנושא של חשיפה ממוקדת סטיגמה, אני אקח רגע דוגמה מלפני חמש שנים קורס קצינים של חיל האוויר, הגיעו לכאן יום חשיפה, הגיעו, לא הסתובבו בכפר בחדר ישיבות, הצגתי להם ארבעה אירועים חריגים, נבהלו בלי שמות וכו' נבהלו הלכו, עשו כלים לחניכים שיחקו כדורגל כדורסל חזרו לכאן אחרי כמה שעות, אמרתי להם מה ראיתם? מה הבאת לנו בהתחלה בכלל, זו הסטיגמה
אלי אפללו:
אז אני רוצה לדבר עכשיו עם רויטל, מערכת החינוך מה תפקידה מה היא עושה?
רויטל בר:
ככה אני אתן איזושהי סקירה, קודם כל מערכת החינוך עוברת דרך וצריך להסתכל עליה, יש לנו עוד דרך מאוד ארוכה לפנינו, אנחנו רחוקים עוד מהמקום שהיינו רוצים להיות, אבל כן צריך להסתכל קצת גם אחורה ולהגיד עשינו חלק מהדרך
רויטל בר:
      תזכרו שבעבר בתי הספר במיוחד התיכוניים מדדו בעיקר הישגים נכון, ולכן מנהלי בתי ספר מצד אחד אמרנו להם תשאירו את הילדים בתוך בתי הספר, מצד שני גם מדדנו אותם על הישגים ודיברנו בעצם בשני קולות
רויטל בר:
      אבל לשמחתנו הרבה בכל השנים האחרונות בתי הספר נמדדים על שני פרמטרים, גם על ההישגים וגם על הסיפור של ההתמדה בבתי הספר, מה שאומר שמנהל בית ספר צריך לחבק לקבל את כל ילדיו ולא כל מי שלא בסטנדרטים להוציא אותו מתוך המסגרת החינוכית, וצריך לראות את זה וצריך להוקיר את זה כי זאת הייתה דרך ארוכה, אני במקרה יצא לי להיות בתפקיד הקודם בתור סגן ראש אגף ילדים נוער בסיכון וזה היה חלק מתוך המהלך, שהכנסנו את זה כפרמטר נושא ההתמדה כפרמטר להצלחה של בתי הספר
רויטל בר:
      אבל עכשיו אני בתחום של ילדים עם צרכים מיוחדים, וגם פה דרך מאוד מאוד מאוד ארוכה דווקא באותם ילדים עם הצרכים המיוחדים שמגיעים אל תוך מסגרות השילוב בתוך החינוך הרגיל, כי מסגרות סגרגטיביות, מסגרות נפרדות של חינוך מיוחד, זאת אומרת בית הספר לנושא נפשי או בית הספר לנושא התנהגותי, או כיתה אפילו במשהו שהוא נפשי, או כיתה לנושא התנהגותי אין עם זה בעיה, זה צוותים שיודעים בדיוק על מה מדובר, הם יודעים על מה מדובר יש להם את הכלים, יש להם את הניסיון יש להם את הידע והם יקבלו את אותם הילדים באהבה וזה קהל היעד שלהם
רויטל בר:
      איפה אנחנו נתקלים בקושי? שבה מגיע ילד עם צרכים מיוחדים לתוך מסגרת חינוך בחינוך הרגיל בתוך כיתה רגילה, ופה אנחנו נמצאים במקומות של אני אקרא לזה תפיסות ועמדות של תחושה של חוסר אונים וחוסר מסוגלות של מנהל בית ספר, לבוא וקלוט ולהגיד זה גדול עלי להתמודד עם הסוגייה הזאת, זה לא שחס וחלילה היא לא רצתה אותה, אני לא הולכת לסנגר על המנהלת אני לא יודעת מי זאת, אבל כשאני אמרתי אני הייתי מחבקת את אותה מנהלת ואומרת לה אני אלמד אותך איך עושים את זה נכון, ואת תראי שכל הילדים יהפכו להיות אנשים טובים יותר, והצוותים שלך יהפכו להיות צוותים מקצועיים יותר, כי אם את תדעי להתמודד עם מקרה קצה כולם ירוויחו
רויטל בר:
      עכשיו המשרד התחיל בפעולות של בעצם להכשיר את הצוותים בחינוך הרגיל לשלב ילדים עם צרכים מיוחדים, זה תהליכים מאוד מאוד ארוכים
אלי אפללו:
כשאת מדברת צרכים מיוחדים, זה כולל גופני? זאת אומרת גם נפשי וגם גופני?
רויטל בר:
אז אני אגיד, בחינוך המיוחד אנחנו מסתכלים קודם כל על הילדים שאנחנו קוראים לזה עם מוגבלויות והמוגבלות יכולה להיות פיזית, יכולה להיות שכלית קוגניטיבית, היא יכולה להיות נפשית, היא יכולה להיות חושית, והיא יכולה להיות תקשורתית כל הנושא של האוטיזם, זה חלק אחד, חלק אחר שזה המסות הגדולות יותר של הילדים זה ילדים עם לקויות למידה הפרעות קשב וכל הנושא הזה, וילדים עם בעיות התנהגות ובעיות רגשיות, אנחנו עושים את האבחנה בין דיסאביליטי שזה כל הילדים עם המוגבלויות, לבין דיסאורדר שכוללים הפרעות למידה והפרעות של התנהגות
רויטל בר:
      החינוך הרגיל וזה גם לכן החינוך המיוחד נמצא במשבר, דיברנו על זה בהפסקה מכיוון שהרבה פעמים החינוך הרגיל מתקשה להתמודד עם סך כל הדברים שבאים לפתחו, כיתות גדולות, מורכבויות, חסר בכוח אדם וכו', הרבה מאוד מהדברים האלה מגיעים לפתחו של החינוך המיוחד
רויטל בר:
     והחינוך המיוחד צריך לעשות שתי פעולות, פעם אחת הוא צריך לתת את אותם תמיכות לאותו ילד, ופעם שניה הוא צריך במיוחד בשיווק, הוא צריך לעשות עבודה במעטפת של כל מי שקולט את הילד, גם אם הייתי לוקחת ילדה כזאת והייתי אומרת אוקיי, בואי תשתלבי בתוך כיתה רגילה, אני נותנת לך את כל התמיכות שאת צריכה אפילו סייעת שתהיה איתך, ואני נותנת לך הוראה מתקנת בלמידה וטיפולים והכל הכל, עדיין יש המון המון עבודה של עמדות, של תפיסות, של מוכנות, של תחושת מסוגלות של הצוותים בחינוך הרגיל להחזיק את הדבר הזה
רויטל בר:
      עכשיו יש שתי אפשרויות, יש אפשרות אחת להאשים את החינוך הרגיל ולהגיד הם לא, הם לא, הם לא, ויש אפשרות לבוא ולהגיד אני מבינה אותם בוא נעזור להם, ולכן שלשם הייתי רוצה שאנחנו נתכנס ודיברנו על זה גם בהפסקה, על כל הנושא הבין משרדי של לעזור בהקשר הזה, כמו שעשינו את הצעד הראשון שהוא ההיה צעד מאד גדול, לעבור מתפיסה שרואה רק ציונים לתפיסה שמדברת על ציונים והתמדה, אנחנו יכולים עכשיו כולנו כחברה לעבור מתפיסה שאומרת אני לא מסוגל ואני לא יכול להכיל את זה, למקום שהמגוון הזה גורם לי להיות חברה טובה יותר, וגורם לי להפוך להיות אדם מקצועי יותר, כי אם אני יודע לקבל ילדים עם בעיית קצה, אני אוכל גם לדעת לטפל בילד שיש לו עכשיו באופן אקוטי איזושהי בעיה רגשית
אבישי פריזדה:
אני רוצה לבקש ממש מהוועדה משהו קונקרטי, במשרד החינוך אתגרים רבים אבל אני רוצה במחשבות ליבי לדאוג ראשונה וזה נערות ונערי הפנימיות
אבישי פריזדה:
     לא דין ילד שמגיע לבית ספר לחינוך מיוחד או לכיתה רגילה מפנימייה, וכבר יצא בין אם זה בתיווך בית משפט ובין אם זה בבחירה באשפוז ארוך עם האתגרים שיש בזה, לדין ילד שמגיע מבית הוריו, וצריך להיות סל שיתמרץ את בתי הספר לקלוט את הילדים האלה, שהמנהלת תדע שזה השטות הכי גדולה שהיא יכולה לעשות להגיד איוולת, ואני חושב שאנחנו מדברים יחסית במושגים של מדינה במספרים מאוד קטנים, אנחנו מדברים על 7,000 ילדים בפנימיות ועוד 5,000 ילדים באומנה יכול להיות שאני טועה בקצת, וילד כזה שבית הספר רושם שילד בפנימייה זה הרי נתונים ממוחשבים ידועים לכל, מקבל את המענים האקסטרה האלה, אז בחזוני אנחנו יושבים פה בקיץ ומראיינים את מנהלי בתי הספר שנלחמים על הילדים שלנו
אלי אפללו:
התמריץ במה הוא יכול להיות?
אבישי פריזדה:
בשעות בהדרכות, במענים, עכשיו שוב בוודאי שזה משאבים אבל אני מסתכל במושגים של מדינה זה פרוטות, אני חושב שזה קריאה שהוועדה יכולה להוציא למשרד החינוך, למשרד הרווחה, זה יכול להיות גיים צ'יינג'ר כי מ
אבישי פריזדה:
א
אבישי פריזדה:
 היא מוכשרת וגם עקשנית יש לומר, ואמא שלה התעקשה יחד איתה, אבל עלולה להיות ילדה אחרת שהיא פחות נחושה, ולקבל את הסטירה הזאת ממנהלת בית הספר, ולהיות בבית ספר שהוא האופטימי שלה
אלי אפללו:
ובזה היא נסגרת ובזה זה נגמר
אבישי פריזדה:
ואני חושב שהאחריות שלנו זה לדאוג נכון, אני תמיד אומר את זה בכל המסגרות, המקום הכי בטוח לספינות זה בנמל, אבל אף אחד לא בונה ספינה כדי שהיא תישאר בנמל, הם צריכים להשתלב, צריכים לצאת, צריכים לטייל וצריכים להסתובב, אני חושב שמיקוד כזה של הוועדה באמת בסל ייעודי לחניכי הפנימיות שמשתלבים בבתי הספר, הוא יכול להיות גיים צ'יינג'ר בעולם שלנו ולשנות חיים של אלפי ועשרות אלפי ילדים לאורך השנה
אלי אפללו:
אז הנה רויטל
רויטל בר:
זה צד אחד של הדברים שאני יכולה ככה אתה יודע תמיד עוד משאבים, אבל אני רוצה לומר שהסיפור לפחות אצלנו זה באמת גם ההצפה הגדולה שיש במדינה במספר הילדים שמגיעים במיוחד על רקע נפשי זה צד אחד, והיעדר המקומות שיכולים לקלוט אותם
רויטל בר:
      עכשיו מה שקורה וזה זה אנחנו מטפלים בזה עם משרד הרווחה, ואני מסכימה איתך יכולת שתמריץ כזה או אחר ויכול להיות שלשמור להם מקומות יכול להיות גם איזשהו, אבל תחשבו על הצפה שמגיעה בו זמנית, שאנשים שהולכים לפי בעצם הלוחות הזמנים של זכאות לקבלה של שירותים כאלה ונכנסים לכיתות מפוצצות
יעל דיין:
אבל רויטל שנייה שנייה, אני כן רוצה להגיד את זה פה כי באמת אנחנו עושים שיתופי פעולה עם משרד החינוך אבל זה חייב להיאמר פה, ילדים שמוצאים מבתיהם מסיבות שונות צוברים פערים ופערים משמעותיים, והתפקיד שלנו כמדינת ישראל זה לצמצם להם את הפערים ולתת להם מקפצה להשתלבות בהמשך, באותם מקומות שחסרים היום בכל מדינת ישראל לכלל הילדים, כן אני חושבת שאנחנו צריכים לתעדף את ילדי הפנימיות ואת ילדי האומנה, גם במענים, גם בסל משותף, גם במקומות וגם בהבנה שילד לא יוצא מביתו רק לקראת ה-1 לספטמבר, או בחודש מאי כשיש ועדת אפיון וזכאות, ילד לפעמים מקבל אלימות בבית חוטף אלימות בבית גם בחודש מרץ, שזה לא ה-1 לספטמבר והכיתות לעיתים מלאות, ושהוועדה לא מתכנסת, ואני אגיד אנחנו בשיתופי פעולה עם משרד החינוך, אבל אנחנו חייבים לעגן את זה בצורה כזאת שילד יוצא מהבית, מקבל פנימייה, מקבל מיד סל יחד עם מקום ושיבוץ בבתי הספר, ואנחנו לא רק מצמצמים פערים, אלא גורמים לו להשתלב בצורה המיטבית ביותר היום בחברה
אלי אפללו:
אנחנו נעשה פשוט כדי לסכם את הדברים, אנחנו ב- 12:40 נצא להסתובב אני רוצה באמת לראות מקרוב, יש לנו בדיוק עוד איזה חמש דקות בערך, בבקשה מ
מ.א.:
אז כאילו אני לא באה עכשיו עם ביקורת למשרד החינוך חלילה, אבל אני רק אומרת שרוב הילדים שפה, אני מדברת ספציפית כאן כי גם דיברנו על זה גם אני וחברים שלי, הרוב פה הגיעו מבתי ספר רגיל מחינוך רגיל, לא ידענו לאן שהגענו לאשפוזים וזה בגלל בית ספר כי אנחנו לא יכולים, הרבה פה גם היום הולכים כל היום לבית ספר ומתפקדים כמו שצריך ואחר הצהריים היה קורה להם, אבל איך שמגיעים לפה הכל נשכח כי עברנו אשפוז כי זה וזה, ואז נורא קל
מ.א.:
      עכשיו אני לא מדברת על עצמי כי אני באמת סוג של נשרתי, אבל יש פה הרבה, סתם החברה הכי טובה שלי דני, הייתה בבית ספר רגיל הייתה כל יום הולכת לבית ספר, הגיעה לפה ורצתה בית ספר רגיל, אמרו לה את הולכת לחינוך מיוחד, על מה? כי היית באשפוז
מ.א.:
      יש פה ילדים שבאמת מסוגלים ורוצים, רוצים להוציא תעודת בגרות חכמים, היא רצתה לעשות חמש יחידות במתמטיקה היה לה רק שלוש, זה נראה לך הגיוני? וזה כאילו עכשיו אני לא באה חלילה להתנגח או לכעוס ברור שיש את הפחד כמובן זה הגיוני, אבל אם מישהו שכל החיים שלו היה בחינוך רגיל והכל היה סבבה, אבל בגלל שהוא נכנס לאשפוז עכשיו הוא הולך לחינוך מיוחד אני חושבת שמשהו לא בסדר
מ.א.:
      ואני אומרת בקשר למה שאת אמרת, אני נשארתי כיתה כדי לעשות את ה-12 שנות לימוד, אני נשארתי כיתה י' כדי שתהיה לי תעודת בגרות מלאה, אני הייתי יכולה לא להישאר כיתה אבל כאילו בחרתי כדי שבאמת יהיה לי, ואם אפשר שלילדים אחרים לא יהיה את זה אז למה לא
אלי אפללו:
רצונו של ילד, ולשים אותו במסגרת מתאימה, זה בעצם מה שהיא אומרת צריך להקשיב, היא אומרת תנו לי מסגרת מתאימה אני לא צריכה יותר מזה, רגילה רגילה כן
אלי אפללו:
 יופי עוד מישהו? כן בבקשה סליחה
שמעונה לב-און:
שמעונה ממשרד הבריאות, חשוב גם לדאוג רויטל אמרה את זה, אבל אני אדגיש את זה, המשאבים במערכת החינוך בשילוב, אם המערכת לא יודעת להתמודד, אין לה את היכולת להתמודד, אין יש את הוועדה אפיון וזכאות ויש מעט מאוד שעות של עזרה נוספת, אם אין את המשאבים האלה זה לא יעזור
אלי אפללו:
אז אני אומר לכם ככה חברים, אין סוף באמת המדינה שלנו בכל משרד יש חוסר ולא משנה על מה, אבל אני יודע דבר אחד, תציפו את הבעיות, וככל שתציפו את הבעיות כלפי הממונים שלכם, מנכ"לים אפילו מגיעים לשר, כזה כמו תינוק שהוא בוכה אתה ניגש אליו, שהוא לא בוכה בסדר
אלי אפללו:
      אבל אני אומר לכם מניסיון שלי במערכות האלה, אני אומר לכם את זה באמת כי משאבים מה לעשות, לא משנה אם אתה בעירייה ולא משנה אם אתה במנהל החינוך, ולא משנה מה אתה במשרד כזה או אחר, בסופו של דבר יש חוסר במשאבים ולא משנה באיזה מדינה אתה נמצא, ולכן יש פה סדרי עדיפויות, אבל אתם היום ובאמת אני אומר לכם כי אני לא יודע מה הצרכים בכנות אנחנו לא יודעים, אבל אם לא מדברים איתנו ולא מעבירים את זה הלאה ומנדנדים, כמו שעשתה מ
אלי אפללו:
 אנחנו צריכים ללמוד ממנה באמת, וזו בדיוק הדוגמה להיות נחושים יותר, ויש פה דברים שבאמת בסדרי עדיפויות אפשר לנסות ולראות, ואם זה לא עכשיו אז אולי בעוד שנה
אלי אפללו:
      אבל זה התפקיד שלכם בסופו של דבר, אנחנו יכולים לעזור, אנחנו יכולים לתת תמיכה, להעלות את הנושאים האלה על סדר היום, אלה הם פחות או יותר הדברים שאנחנו יכולים לעשות
אלי אפללו:
 כן בבקשה
ששי כליפא:
אני רוצה אם עסקנו במשאבים רק לגעת, יש מצגת יפיפייה, אבל אני רוצה רק נתון אחד שאורגד ככה יציג, שבעצם - - משאבים זו עסקה הכי משתלמת למדינה
אלי אפללו:
בבקשה אורגד
אהוד ברק:
אנחנו עשינו בדיקה בסוף שנת הלימודים תשפ"א, לגבי כמה אשפוזים פסיכיאטרים היו לחניכים שלנו המסיימים 106 מסיימים סך הכל בארבע שנים, ארבע שנים לפני תשפ"א, לפני ההשמה כמה אשפוזים פסיכיאטרים היו, וכמה היו במהלך ההשמה עצמה, נתון שאת האמת עלה לנו באקסל בתהליך סיכום שנה, והנתון הזה אחרי ששמנו אותו על הדף הבנו עד כמה הדבר הזה הוא אפילו גורלי, ואפשר לראות שמתוך 106 בוגרים בארבע שנים, הם אושפזו 147 פעם לפני שהגיעו לפנימייה, לפני שהגיעו להשמה בפנימייה פוסט אשפוזית, במהלך ההשמה זאת אומרת אם הממוצע של השהות בפנימייה עומד על שתיים וחצי, שלוש שנים דאז, ממש כאילו 57 חזרו לאשפוז, אנחנו עכשיו נמצאים במהלך שבו אנחנו בודקים את שמונה השנים האחרונות, ומוסיפים בעצם עמודה נוספת של לאחר ההשמה
אהוד ברק:
     אנחנו כבר נמצאים בקשר עם לשמחתנו עם קבוצה מאוד מאוד גדולה של בוגרים, הנתון הזה יעלה גם השנה ונוכל באמת לראות האם הירידה הדרסטית הזאת היא קורית גם לאחר ההשמה
אבישי פריזדה:
אני רוצה לתרגם את זה רגע לכסף, יום אשפוז פסיכיאטרי מחלקה אקוטית לילדים ונוער, עולה פי חמש או שש משהות בפנימייה, וזה לא רק שהוא מצטמצם לכמה שנים, אלא ברגע שאנחנו מנתקים ילד מהכרוניקה הזאת שך להתאשפז לצאת להתאשפז לצאת, אנחנו מנקים אותו לשנים ארוכות, אנחנו בעצם בגלל זה כשאורגד דיבר או ששי הזכיר תוכנית חיסכון או חיסכון במשאבים, השקעה בנוער בכלל אבל בוודאי נערים ונערות כמו שלנו, זה אחר כך יפנה כסף לכל מה שדחוף, לטנקים ומטוסים ובריאות ודברים אחרים, והנתונים מדברים בעד עצמם, אנחנו לא צריכים לטעון, אנחנו מספיק לנו להביא בצד אחד את מ
אבישי פריזדה:
 ובצד שני את הנתון הזה, מי שצריך, היו פה לפני חודש ועדת התקציבים של משרד הבריאות, הם היו בשוק, ממש בשוק מהנתון הזה, הם ישר ככה עם מחשבונים חישבו מה זה אומר
אלי אפללו:
כל השקעה בילד אחר כך אתה חוסך פי 100 אפילו, אם זה בבתי כלא חס וחלילה לא יודע מה, כן אין ספק אין ספר
אהוד ברק:
בוא נצא לסיור ונסתכל תוך כדי יציאה
יוסף טייב:
קודם כל ברוכים הבאים
יוסף טייב:
 לפני שאנחנו מתחילים, אני כן רוצה שוב לחזק את ידי כוחות הביטחון
יוסף טייב:
 נחשפנו הבוקר לאירוע, איך שאומרים, ב'לייב'
יוסף טייב:
 ואני חושב שנכון שלאור המצב אנחנו חייבים לבטל את המשך הסיור, אבל היה חשוב כן לכנס את הדיון ולהביא מסר ברור לטרור ולמי שחושב שהוא ישבש את השגרה שבחירום שאנחנו מנסים לייצר
יוסף טייב:
 אז שום דבר לא משתבש
יוסף טייב:
 אנחנו נמשיך, ומהמצב המורכב הזה אנחנו ננסה לייצר ולהוביל שגרה כמה שניתן
יוסף טייב:
      בעקבות האירועים ובעקבות המצב הייתי אתמול בסיור במלון בהרצליה
יוסף טייב:
 נחשפתי לפעילות הברוכה של משרד החינוך, אנחנו מזהים התגייסות רחבה מאוד גם של צוותים שנמצאים כיום בתוך המשרד, גם של מתנדבים רבים שנותנים יד
יוסף טייב:
 אין ספק שיש עוד אתגר גדול בפנינו, כדי בסוף להוביל לשגרה כמה שניתן
יוסף טייב:
 אבל לפחות כיו"ר הוועדה אני יכול להגיד שהתוודעתי לצוות מדהים
יוסף טייב:
 אני רוצה לברך את הצוות המקצועי של המשרד ואת המשרד עצמו ואת השר, על הנעשה
יוסף טייב:
      תמיד תהיה ביקורת
יוסף טייב:
 אנחנו רואים גם מה שקורה בערוצים, ואני חושב שזה עוול מה שנעשה
יוסף טייב:
 אבל יש אתגרים
יוסף טייב:
 יש אתגרים רבים, ותמיד אנחנו לא נצליח להגיע למאה אחוז הצלחה
יוסף טייב:
 אבל הרצון כאן, המשרד מגויס, עושה את המירב ואנחנו פה כוועדה
יוסף טייב:
 אחד, בשביל לפקח גם ביחד למצוא את הפתרונות ולראות באמת שאנחנו מביאים את הפתרונות המתאימים ביותר להביא את השגרה שבחירום
יוסף טייב:
 בבקשה
עמליה ליידרמן:
אז קודם כל אנחנו שמחים לארח אתכם במחוז ירושלים, בעיר ירושלים
עמליה ליידרמן:
 חשוב לי ממש בדקה וחצי קצת להכניס אותנו, ותודה על המילים החמות שלך כי באמת שמענו גם דברים אחרים
עמליה ליידרמן:
 אנחנו באים כאן להראות לכם את מה שקיים, לדבר על ההצלחות, לדבר גם על האתגרים כי אם לא נעלה את האתגרים, לא נדע איך לפתור אותם
עמליה ליידרמן:
 אני מבקשת מאוד ממי שמדבר, שמציג, בבקשה גם להעלות את האתגרים שאיתם אנחנו מתמודדים
עמליה ליידרמן:
      חשוב לי גם לתאר ברמה המערכתית הלאומית שלנו, שיש לנו מנגנון מאוד מסודר של חדר מצב, שבו כל מנהלי המחוזות, כל הסמנכ"לים בהובלת השר והמנכ"ל, שבאותה קוביית זמן אנחנו מדברים על תמונת מצב ארצית, יורדים מחוזית וכללית
עמליה ליידרמן:
 כל יום בשעה 10:00 בבוקר מתקיים חדר מצב, כולל יום שישי וצאת שבת
עמליה ליידרמן:
 זה המנגנון הראשון
עמליה ליידרמן:
 המנגנון הנוסף שקיים מבחינת המנכ"ל, כל יום בשעה 16:00 אנחנו נפגשים מנהלי המחוזות, להבין מה התחדש, מה האתגרים שנוצרו תוך כדי תנועה, להוריד חסמים, לפתוח את המסלול הירוק כדי לענות על כל הצרכים
עמליה ליידרמן:
      גם השר וגם המנכ"ל מדברים על כך שצריך להכניס את מערכת החינוך למסלול ירוק, להוריד את כל החסמים, מה שצריך לעשות, לקיים במיידי
עמליה ליידרמן:
 אלה ההנחיות, גם שיורדות לשטח
עמליה ליידרמן:
 מבחינתי למפקחים ולמנהלים
עמליה ליידרמן:
 לגבי מתקני הקליטה, מחוז ירושלים – אני חושבת, אני לא בטוחה – ברמה הארצית יש לנו את כמות המתקנים הגדולה ביותר, אנחנו מדברים על 78 מתקני קליטה, מאתמול להיום נוצרו לנו 12 מתקני קליטה חדשים, קטנים, שכרגע – שתבינו מה מערך העבודה שלנו
עמליה ליידרמן:
 ברגע שנפתח מתקן קליטה, האנשים שלנו מיד מגיעים לשטח, ממפים את כמות הילדים, כמה משפחות, איזה גילאים, מה הצרכים
עמליה ליידרמן:
 ממנים מנהל – במידה וכמות הילדים מספקת – ומתחילים להפעיל את מערכת החינוך באותו מתקן
עמליה ליידרמן:
 אם אני מסתכלת על כל מתקני הקליטה, יש לנו ב-51 תוכניות פדגוגיות
עמליה ליידרמן:
 תוכנית חינוכית
עמליה ליידרמן:
 זאת אומרת שכמו שעידית נמצאת כאן ומנהלת את שלושת המלונות בעצם, בכל אחד מ-51 המלונות, שיש שם מתקני קליטה, יש לנו מנהל של המתקן
עמליה ליידרמן:
 כמובן שאנחנו בקשר עם מנהלי המחוזות, עם הרשויות
עמליה ליידרמן:
 אני כמנהלת מחוז ירושלים, עובדת בתיאום עם מנהלת המחוז ההתיישבותי, עם מנהל מחוז דרום ועם מנהל מחוז החרדי
עמליה ליידרמן:
 אנחנו עובדים יחד
עמליה ליידרמן:
      דקה לפני שקרה כל האירוע, ניגש אליי ילד חמוד, ואמר לי 'עמליה, אין לי מחשב'
עמליה ליידרמן:
 עכשיו זה לא קשור מאיזה מגזר ולא חשוב מאיזה מחוז, אני לא יודעת אם שמתם לב, לקחתי את עצמי עם הילד לצד, התחלתי להרים טלפונים והילד הזה יקבל היום מחשב
עמליה ליידרמן:
 וכך אנחנו פועלים במערכת החינוך: מה הצורך, מה המענה במיידי
עמליה ליידרמן:
      כמו כן יש לנו גם נתונים
עמליה ליידרמן:
 יש לנו את כל הנתונים של בתי המלון, אם תסתכלו פה, כל מלון מי איש הקשר, כמה אורחים במלון, איזה רצפי הגיל, כמה ילדים
עמליה ליידרמן:
 במלון עץ הזית – תיכף תסקור עידית – שאין לנו שם בית ספר, והילדים מהמחוז החרדי בעצם מתפזרים לבתי ספר בעיר ירושלים
עמליה ליידרמן:
 אנחנו נציג תיכף את התוכנית, אבל חשוב לי שתדעו שבאמת משרד החינוך – המטרה והתפקיד שלו לתת את השירות הטוב ביותר לילדים שמתארחים אצלנו
עמליה ליידרמן:
 אז אני מעבירה, אולי דרורה תרצי לומר כמה מילים? גיל?
יוסף טייב:
רק אותם ילדים שאתם מפזרים בתוך המערכות בחוץ
יוסף טייב:
 איך הם מגיעים? יש מערך הסעות?
עמליה ליידרמן:
 בוודאי, אנחנו בקשר עם המחוז - - -, אתה תתייחס? רק עוד דבר אחד
עמליה ליידרמן:
 בנוסף לאתגר של מתקני הקליטה, יש לנו 744 ילדים שנמצאים במערכת החינוך במחוז ירושלים והעיר ירושלים, שהתפנו עצמאית
עמליה ליידרמן:
 גם להם אנחנו נותנים שירותים מיוחדים כמו בבתי המלון
עמליה ליידרמן:
 מה המשפחה צריכה, איפה משובצים הילדים, יש צורך בהסעה – תיכף גיל ירחיב על כך
עמליה ליידרמן:
 אז אני אסיים
עמליה ליידרמן:
 תודה
יוסף טייב:
 ברשותכם לפני כן חבר הכנסת אברהם בצלאל
אברהם עבאס:
צוהריים טובים לכולם
אברהם עבאס:
 בראש ובראשונה, אני באמת רוצה גם לחזק את ידי כוחות הביטחון
אברהם עבאס:
 כמו שאמר יו"ר הוועדה
אברהם עבאס:
      בדרך לפה פתאום יש אירועים לא צפויים בכלל
אברהם עבאס:
 כנראה שמה שחוששים אז, האויב הצורר הזה לא עוזב אותנו, וחייבים לחסל אותו
אברהם עבאס:
 אין משהו אחר
אברהם עבאס:
 אז באמת לחזק את ידם של כוחות הביטחון
אברהם עבאס:
 כמובן כוחות הבריאות
אברהם עבאס:
 וכוחות משרד החינוך שאני חושב שמהרגע הראשון עובדים בצורה נפלאה מאוד
אברהם עבאס:
 קשובים, ממש במסירות נפש
אברהם עבאס:
 דואגים וזה, כמו שאמרה פה גברת עמליה מנהלת המחוז, זה 78 מקומות ויש להם עוד 12 חדשים רק שנפתחו
אברהם עבאס:
 רק לחשוב על כל מקום, לבדוק שיש שם מנהלת כמו עידית שנמצאת פה
אברהם עבאס:
 מנהלים בכל מקום, לחשוב קדימה, קודם לאתר כמה ילדים יש, מה קורה, מה עושים עם כל אחד ואחד, התאמה למגזר
אברהם עבאס:
      זו עבודת קודש
אברהם עבאס:
 כי כשמדברים, כששאלתי מקודם מה זה שגרה וחירום, אנחנו לצערנו – זה נראה שהולכת להיות תקופה קצת ארוכה יותר ממה שחשבנו
אברהם עבאס:
 וכשמדברים במשרד הבריאות וכשמבינים שהבעיה הקשה הגדולה שהולכת להיות זה נושא בריאות הנפש, אז אני חושב שכמה שיותר שגרה זה דבר שיכול להשכיח מבני אדם - - - שחייבים לעשות, להשכיח מהם את המצב, איפה שהם היו וכל החרדות שהיה להם זה כמה שיותר בשגרה עצמה
אברהם עבאס:
 אז אני רואה כערך עליון את הנושא החינוך, בפרט התקופה הזאת
אברהם עבאס:
      אני רוצה באמת להודות לכולם, גם ליו"ר הוועדה שבאמת כל פנייה וכל דבר באמת יכנס את הוועדה גם בשטח גם בכנסת עצמה, לחשוב על פתרונות מועילים, לפקח ולראות שהדברים נעשים כמו שצריך
אברהם עבאס:
      יש לי רק שאלה אחת
אברהם עבאס:
 האם משרד החינוך, ואני שואל את עמליה או מי שיכול לתת לי תשובות, האם חשבתם על תקופה ארוכה מאוד? כי אם זה שבוע אחד אז יש, איך אומרים, 51 תוכניות פדגוגיות כמו שאמרה פה עמליה
אברהם עבאס:
 זה דבר חשוב, זה דברים – איך אומרים  - - - ימים שסוחבים איתם ופלוס מינוס, השאלה אם אנחנו מבינים שאם האירוע הזה הולך להיות יותר ארוך, איך אנחנו מייצרים בתי ספר יותר ממסדיים במקום עצמו
אברהם עבאס:
      שאלה שנייה, שזה לא קשור כל-כך למשרד החינוך גם, אבל המעטפת ההורית
אברהם עבאס:
 מה הקשר עם ההורים בזמן הזה, מה הם עושים, אם מישהו יודע איך אנחנו מחברים אותם לתוך כל הדבר הזה של החינוך, אשמח לשמוע תשובות בעניין
אברהם עבאס:
 תודה
גיל ברדוגו:
גיל ברדוגו
גיל ברדוגו:
 אני ממונה על החינוך הדתי בעיר ירושלים, משרד החינוך
גיל ברדוגו:
 אני אתן לעידית להתייחס למיקרו כמקרה מבחן כדי להבין איך שזה עובד בתוך המלונות
גיל ברדוגו:
 אני אומר עוד משהו ברמת המקרו
גיל ברדוגו:
 אז קודם כל, כפי ששמענו בכל מקום, יש לנו מנהל מתקן והוא ממפה את הילדים, ויש שיח עם ההורים
גיל ברדוגו:
 שום דבר לא נעשה בלי ההורים, אנחנו שואלים אותם
גיל ברדוגו:
 בצורה כזאת יש לנו גם, מכוונים אותם לשלוש אפשרויות
גיל ברדוגו:
      קודם כל ילדי החינוך המיוחד
גיל ברדוגו:
 כולם ממופים, כולם נמצאים במסגרות שתואמו
גיל ברדוגו:
 יש שם עדיין בודדים במקומות קטנים שאנחנו צריכים לטפל בהם, אבל בגדול זאת האוכלוסייה הראשונה שבה טיפלנו
גיל ברדוגו:
 והיא מסודרת לחלוטין
גיל ברדוגו:
 בתוך בתי ספר, כל אחד בית הספר שלו
גיל ברדוגו:
 באופן טבעי
גיל ברדוגו:
      שאר התלמידים מחולקים לשלוש קבוצות
גיל ברדוגו:
 קבוצה ראשונה, והיא המסיבית, בתוך המלונות עצמם
גיל ברדוגו:
 בתוך המלונות, כי אנחנו נשמע תיכף מה קורה כאן, וזה רוב האוכלוסייה שמקבלת מענה
גיל ברדוגו:
 חלק לא קטן מהאוכלוסייה שובצו על פי בקשתם לבתי ספר סמוכים
גיל ברדוגו:
 כולל הסעת התלמידים לאותם בתי ספר
גיל ברדוגו:
 זאת המסה השנייה
גיל ברדוגו:
     אתמול פתחנו מסגרת שלישית – ואני פה כבר עונה על השאלה שלך לגבי טווח רחוק – אז זיהינו את אותם מקומות שאנחנו יודעים שהם יהיו פה תקופה יותר ארוכה
גיל ברדוגו:
 ואנחנו הצענו להם להישאר במסגרת האם שלהם, ולפתוח להם בית ספר
גיל ברדוגו:
 אתמול פתחנו מסגרת כזאת, 350 תלמידים ביד ושם, השר היה שם
גיל ברדוגו:
 ואנחנו היום בבוקר, בדקנו את מוזיאון הסובלנות, אנחנו הולכים לפתוח שם ל-250 תלמידים ואנחנו הוליכם לפתוח עוד  - - -
גיל ברדוגו:
 רובם, קודם כל, מתוך האוכלוסייה עצמה
גיל ברדוגו:
 אנחנו מנסים למשוך אותם פנימה, ואנחנו מעבדים – לפי הצורך – מה שצריך
גיל ברדוגו:
 נדמה לי שזה הפתרון הטוב ביותר לאוכלוסייה שהולכת להיות פה תקופות ארוכות יותר, וגם אנחנו שומרים אותם בתוך המסגרת הטבעית שלהם
גיל ברדוגו:
 זאת המגמה