GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דבי ביטון:
     כיוון שכך הילדים נחשפים לסיפורים ויכול מאוד להיות שהם גם יצאו עם ממשק כלים טיפוליים שהם יקחו לעצמם
דבי ביטון:
 כי לא פעם יש ילדים, ונאמר כאן, שחווים פוסט-טראומה אבל ההורים לפעמים מעדיפים לא לחשוף כדי שלא יהיו להם רישומים, אני יכולה להראות לך מה קורה אצלנו באזור, רישומים, שיהרסו להם את הצבא או דברים מהסוג הזה
דבי ביטון:
     אני מנסה לחשוב, האם חשבתם על טיפולים מניעתיים או אפילו לספק כלים בדרך אגב, לדבר על פיגוע, על קסאמים, על הצבא ובסוף לספר סיפורים ומתוך הסיפורים אולי אותם ילדים שיושבים ומקשיבים, ולא כולם בפוסט טראומה הרי יש ילדים שזה לא נוגע להם, אבל אולי המידע הזה יכול לחלחל, והם יצאו עם כלים
דבי ביטון:
 ארגז כלים כזה קטן שיוכל יכול לסייע בעתיד
דבי ביטון:
     אני מדברת באופן כללי כי במדינת ישראל לדאבוני זה הולך ומתרחב
דבי ביטון:
 האם זה משהו שהוא חלק מהתכנית? האם זה משהו שחשבתם עליו?
ריבה רבקה שכטר:
אז אני אגיד, שחשבנו על זה רחב יותר
ריבה רבקה שכטר:
 בעצם, אחת התוכניות המרכזיות שעוברת היא תוכנית חוסן חינוך
ריבה רבקה שכטר:
 הילדים נחשפים בעצם לכלי חוסן שניתנים להם מגיל הגן ולאורך השנים
ריבה רבקה שכטר:
 זו תכנית שבאה בהחלט לעזור לנו לנהל אירועים שבהם אנחנו שבהם אנחנו יכולים לחוות חוויות, שהן חוויות קשות על כל המגוון
ריבה רבקה שכטר:
 זו תוכנית שנכנסה עכשיו היא תכנית חוסן
ריבה רבקה שכטר:
 תוכנית חוסן היא בתוך התכנית הכוחות שבדרך
ריבה רבקה שכטר:
 תכנית כישורי חיים כבר חודשה והיא נכנסה ממש עכשיו, בשנת הלימודים הזאת - תשפ"ג, לכיתות ח'
דבי ביטון:
היא נכנסה למערכות החינוך, בעצם, כי אני מכירה את מרכזי חוסן ששם הם לא יכולים לתת תשובות לכל כך הרבה אנשים
ריבה רבקה שכטר:
אז לא מרכזי חוסן, זו תוכנית חוסן וזו תוכנית שנותנת כלים לניהול מצבי משבר על כל הספקטרום של מצבי המשבר, גם כשמגיעים לחלק הזה
ריבה רבקה שכטר:
 אנחנו גם משתמשים ומלמדים את צוותי החינוך, מלמדים את התלמידים והעובדים על פי מודל מעשה, המודל של ד"ר משה פרחי שבעת אירוע בהינתן העובדה שיש איזשהו אירוע שיכול להיות אחר כך בעל משמעות של פוסט-טראומה, יצירת פוסט-טראומה, אנחנו עובדים בהתאם למודל זה תוך כדי בעת היות האירוע
ריבה רבקה שכטר:
 בכדי למנוע את האפשרות של פוסט-טראומה במידה ויש
דבי ביטון:
אני שאלתי כרגע את משרד הביטחון האם משרד החינוך מעודכן על הילדים או שהם עושים איזושהי הדרכה? אז אני מבינה שאצלכם בעצם זה מגיע מהמשפחה או מהמקרה המסוים שאתם מזהים
דבי ביטון:
 זה לא שיש איזה קשר ממשרד הביטחון שיודע שיש בבית הזה הלום קרב
דבי ביטון:
 אני דווקא מדברת על הנושא הטרומי, עוד לפני שהילד מגיע, שידוע שיש בבית הלום קרב, את הסנכרון בין המערכות
דבי ביטון:
 אני מבינה שיש סודיות וכו'
דבי ביטון:
 השאלה היא האם המשפחה יכולה או אני מניחה שברגע שיש הלום קרב, אז מן הסתם האמא אפשר לשאול אותה: יש לך ילדים? האם תסכימי שאנחנו נעדכן? על מנת שנוכל לנסות להציל את הנפש לפני שהיא חווה את הבומרנג בהתנהגות שלא בשליטתם של הלומי הקרב, שלא תהיינה אי הבנה
דבי ביטון:
 אז אין שום סנכרון, אני מבינה
דבי ביטון:
      אני אתן לכולם לדבר, אל תדאגו
אבשלום וילן:
אני פשוט רק רוצה בבקשה כשנציגת משרד הביטחון פה
אבשלום וילן:
 לי קוראים אבשלום ואני נכה צהל פוסט-טראומטי עם 60 אחוזי פוסט-טראומה
אבשלום וילן:
 אני מגדל 3 ילדים יחד עם בת זוג אותי
אבשלום וילן:
 הבת הגדולה שלי בת 13 וחצי, הבן שלי בן 10 ויש לי ילד עם צרכים מיוחדים עם 188 אחוזי נכות בן שבע וחצי
אבשלום וילן:
 אחד הדברים שגברת רופא ציינה הוא זמינות החונכים
אבשלום וילן:
 אז מה כן קורה אם אין זמינות לחונכים?     אני גר במושבים באזור אשדוד
אבשלום וילן:
 יש לנו בעיית הגעה
אבשלום וילן:
 איך הוא מגיע? לא משלמים, כן משלמים, מגיע לא מגיע
אבשלום וילן:
 להשיג חונך זה דבר שהוא קשה
אבשלום וילן:
 ברוב הפעמים כבר אני מתייאש ואומר חבר'ה תעזבו אותי, לא רוצה
אבשלום וילן:
 לא רוצה להתמודד עם זה
אבשלום וילן:
 עד שכבר מצאתי מישהו
אבשלום וילן:
 רגע, איך הוא יגיע למושב? איך הוא לא יגיע למושב? כל העניין הזה
אבשלום וילן:
 אני לא צריך להתעסק עם זה
אבשלום וילן:
 אלה אותן חברות שאגף השיקום מתעסק איתן
אבשלום וילן:
     הרי הם יודעים את הכתובות שלנו, יודעים איפה אנחנו גרים, יודעים את הכל
אבשלום וילן:
 זה משהו שאמור לעלות בהסכמים שהם יוצרים מול אותן חברות שאמורות לתת את המענה
אבשלום וילן:
 זה לא קורה
אבשלום וילן:
 לא רואה את אותה הרכזת מתקשרת אליי ושואלת אותי 'אתה מכיר אנשים אולי שרוצים לעבוד בחונכות?' התחלפנו פה בתפקידים? אני עובד אצלך? לא הבנתי
אבשלום וילן:
     אז אני יכול לנסות לעזור, אבל זה לא יכול להיות שאני צריך לעבוד אצלה בשביל שאני אוכל לקבל חונך לילד
אבשלום וילן:
 בנוסף, אני אגע גם במשהו שקשור למסגרת החינוך
אבשלום וילן:
 למסגרת החינוך אני חשפתי את עצמי
אבשלום וילן:
 אני כבר הגעתי לשלב שלא אכפת לי משום דבר יגידו מה שיגידו, לא מפריע לי
אבשלום וילן:
 אין לי מה להתבייש
אבשלום וילן:
 חשפנו את הילדה לעניין הזה בבית ספר שאני פוסט טראומטי כולל העובדה שהייתי כבר באשפוז
אבשלום וילן:
     מה עשו עם הילדה? כלום
אבשלום וילן:
 אז דיברה איתה יועצת ומה זה עשה? כלום, כלום
אבשלום וילן:
 במסגרת החינוך שום דבר
אבשלום וילן:
 אז תדברו עם ילדים, בכיתות ח'-י"ב אבל מה קורה עם הכיתות הנמוכות? יש דרך להעביר את זה לכיתות הנמוכות? הילדות שלי נחשפו בתוך ההתקפים שלי, שאשתי כבר מצליחה לזהות והיא מרחיקה אותי מהן
אבשלום וילן:
 למה היא צריכה לראות את זה?     אני מתעורר בלילות, אני מסתובב, אני לא ישן, אני לא אוכל סדיר, אני לא נמצא ואם אני נמצא אני כבר לא יכול להיות
אבשלום וילן:
 אין לי סבלנות
אבשלום וילן:
 איפה מסגרת החינוך? את מדברת על חוסן, תדברי על הכיתות הנמוכות
אבשלום וילן:
 אין שום הכנה
דבי ביטון:
הבנו את הקשיים
דבי ביטון:
 הייתי רוצה לשאול את משרד הבטחון
דבי ביטון:
 יש לנו כאן לא מעט אנשים שרוצים לדבר, בקשר ישיר למה שאתה שואל אני העליתי את זה
דבי ביטון:
 הייתי רוצה שמשרד הבריאות יתייחס לנושא של החונכים
דבי ביטון:
 מהן בעצם הדרישות להיות, סליחה - משרד הביטחון, לגבי החונך, מה הדרישות
דבי ביטון:
 איך אתם מתנהלים בסוגיה הזו?
נועה רופא:
אני אענה בקצרה כי יש פה עוד הרבה אנשים שרוצים לדבר
נועה רופא:
 אנחנו מכירים את הסוגיה הזאת
נועה רופא:
 זו לא הפעם הראשונה שאנחנו נפגשים
נועה רופא:
 העלו את הטענות האלה, אנחנו כרגע הרחבנו את המכרז, הגדלנו את כמות החונכים ואת האופציות גם מבחינת גילאים וגם מבחינת כישורים
נועה רופא:
 זה אמור באזור אוקטובר כבר לצאת לפועל
נועה רופא:
 אנחנו כבר אחרי המכרז
נועה רופא:
 אנחנו מאוד משתדלים לתת את המענה הזה, בעיקר בפריפריה
נועה רופא:
 אנחנו מכירים שבפריפריה זה יותר מורכב
נועה רופא:
 יש יישובים שאין אליהם תחבורה ציבורית זמינה ואנחנו ניתן לזה ונותנים לזה מענה בחודשים הקרובים
ענת מאור:
אני רוצה רגע להתייחס ולהוסיף
ענת מאור:
 אני ענת מישר ואני הייתי נשואה לנכה צה"ל פוסט-טראומטי
ענת מאור:
 אני מנהלת תכנית בארגון נכי צה"ל, תכנית חדשה חדשנית ראשונית, לנכות צה"ל
ענת מאור:
 יש פה איתי שתיים מהתוכנית שהן שתיהן סובלות מפוסט-טראומה
ענת מאור:
 אני רוצה קודם כל להסב את תשומת הלב לכך שהן הלומות קרב
דבי ביטון:
הן היו נשואות?
ענת מאור:
הן הלומות קרב, הן פוסט טראומטיות בעצמן
דבי ביטון:
הן הלומות קרב מהצבא, או מהמשטרה וכוחות הביטחון? כדי שאדע האם הן דור שני
ענת מאור:
מהצבא ומכוחות הביטחון
ענת מאור:
 אז קודם כל אני אשמח שלא תמיד יגידו אב הלום קרב, יש גם אימהות הלומות קרב
ענת מאור:
 זה משהו שצריך להיות על השולחן והוא לא קיים על השולחן בשום מערכת כמעט
ענת מאור:
 זה ממש לחצוב בסלע
ענת מאור:
 לגבי הנושא של החונכים, זה משבית את החיים
ענת מאור:
 זה כאילו מקסים שאת אומרת 'אנחנו מטפלים בזה, בייחוד בפריפריה', אבל גברת עדן שיש לה 6 ילדים היא לא יכולה להגיע לפעילות שלנו, כי היא גרה במקום מסוים ולהגיד עושים מאמץ ומתאמצים ומשתדלים זה לא נותן מענה
ענת מאור:
 הן צריכות חונכים
ענת מאור:
 היא צריכה חונך
ענת מאור:
     עכשיו יש לה 6 ילדים
ענת מאור:
 תכף הגברת תדבר בשם עצמה
ענת מאור:
 6 ילדים, הקטן בן 4 ולא זכאי לי כלום
ענת מאור:
 למה? כי הוא לא גר בבית עם פוסט טראומה
ענת מאור:
 הוא קטן מדי בשביל לגור בבית עם פוסט טראומה
ענת מאור:
 הוא גר אצל השכנה
ענת מאור:
 מה זה השטויות האלה? דברים, שירותים שלכאורה קיימים אבל הם לא מסופקים
ענת מאור:
 אז פה יושבים ואומרים כן
דבי ביטון:
ההגדרה הטיפולית היא מגיל שבע? לגבי הילדים שהם דור שני?
נועה רופא:
לא, הם ממש לא חסינים
נועה רופא:
 אנחנו נותנים את הטיפול מגיל שבע עד גיל 30
דבי ביטון:
מה קורה בגילאים היותר צעירים? למה? הגילאים הצעירים פחות סופגים את מה שקורה בבית? למה? למה הוחלט על גיל שבע?
נועה רופא:
 לא הם לא פחות סופגים
נועה רופא:
 כי על פי המחקרים ועל פי הקליניקה זה הגיל שהולכים לטיפול, בעיקר לטיפול נפשי
נועה רופא:
 אנחנו כן הרחבנו את המענים האלה לטיפולים אחרים
נועה רופא:
 אחרי שישבתי עם נשים, נכות צה"ל, אני מקיימת אצלי פורום של נשים הלומות קרב אחת לחודש
נועה רופא:
 אני יושבת עם הנשים האלה
נועה רופא:
 אתן מוזמנות להצטרף
נועה רופא:
 אנחנו כן עושים תהליכים
ענת מאור:
רק משפט אחד שממש חשוב לי, זה הוגדר מעל גיל שבע כי כל המחקרים נעשו על גברים
ענת מאור:
 אם היו חוקרים, הרי אם המחקר היה נעשה על נשים אז גיל שבע היה נכנס לחבילה
ענת מאור:
 זה פונקציה של הוא צמוד לאמא אז הוא לא מרגיש את האבא
ענת מאור:
 לא
דבי ביטון:
תכף אנחנו נבדוק את זה, גבירתי, אנחנו רוצים בסוף לשמוע את כולם בכדי שנצא מכאן כשבאמת הצלחנו לעשות משהו ולא רק הקשבנו
דבי ביטון:
 היה לך עוד מה להוסיף או שסיימת?
ענת מאור:
סיימתי
דבי ביטון:
אני מבקשת רק את אייל ממשרד הבריאות, בבקשה יושב ראש המועצה הלאומית לפוסט-טראומה, הייתי רוצה גם את ההתייחסות באמת, על המחקרים וכולי
דבי ביטון:
 האם זה באמת נכון שרק מגיל שבע אפשר לטפל? מה שלעניות דעתי, זה לא שם
איל פרוכטר:
אני אגיד ככה, קודם כל אני באמת מדבר בשני הכובעים גם בכובע של משרד הבריאות וגם בכובע שלי כיושב ראש המועצה הלאומית לפוסט-טראומה, שהיא מועצה לאומית חדשה מאוד שמשרד הבריאות הקים גם בעקבות האירוע של סעידיאן כמובן, אבל גם בעקבות זה שהיה ברור שצריך שינוי וצריך מועצה כלשהיא שתייעץ למשרד הבריאות איפה לשים את המאמצים
איל פרוכטר:
      אנחנו עובדים מאוד בשיתוף פעולה עם נועה ועם כל אגף השיקום
איל פרוכטר:
 כמו גם עם הביטוח הלאומי בכובע השני בשביל לגשר על המקומות האלה אין בכלל ספק שסוגיית הילדים והדור השני וגם סוגיית הנשים הלומות הקרב אלה סוגיות שלאורך השנים הוזנחו, ולא זכו למענה ראוי
איל פרוכטר:
     רפורמת נפש אחת שאגף השיקום במשרד הביטחון עשה בעקבות אירועי סעידיאן ועוד אירועים, והאי שקט שהיה מוצדק מאוד של נכי צה"ל, גרר שינוי גדול והוא גורר שינוי גדול
איל פרוכטר:
 הציפייה שמאתמול הדברים יהיו אחרים היא ציפייה לא ריאלית לצערי, כי צריך לגשר על זה בתקציבים וצריך להבין מה בדיוק רוצים
איל פרוכטר:
 אין בכלל ספק גם לאגף השיקום במשרד הביטחון וגם לנו במועצה שצריך להתחיל לטפל כמה שיותר מוקדם
איל פרוכטר:
     הטיפול בגיל הרך צריך להיות טיפול שהוא בחלקו טיפול של שניים: אם-ילד או הורים-ילד ואפילו יותר
איל פרוכטר:
 אבל אם צריך ויש בעיות כבר בגיל המוקדם יותר, אז בוודאי שיש טיפולים שמותאמים לגילאים האלה
איל פרוכטר:
 אין לי ספק שמשרד הביטחון והאגף לשיקום נכים בכיוון לשם, הם מבינים את הבעיה בדיוק כמונו, ואנחנו בהחלט תומכים בעבודה שלהם קדימה כדי לתקן את הטעויות שלצערי הנשים הנכבדות שיושבות פה מימיני סבלו מהם
איל פרוכטר:
 הן סבלו כי באמת היה ואקום
איל פרוכטר:
 ואקום וטעות, בהתייחסות ובהגדרה של נשים שנפגעות מפוסט טראומה
איל פרוכטר:
     אגב, את זה גם אפילו 5 DSMשהוא ה-DSM האחרון - ספר האבחנות הפסיכיאטריות, תיקן סוף סוף, וזה שהוא הוסיף שלחיות לצד מישהו שהוא אדם שונה ממך, אם הוא הלום הקרב, ולא הן כמו במקרים פה אז לא פחות יוצאות הלומות קרב, וזה בהחלט האופציה היחידה לחטוף פוסט-טראומה מבלי להיחשף ישירות לטראומה כי הבינו שהנשים של הלומי הקרב חיות בתוך הטראומה הזאת, לא פחות, ולכן היום הן יוכרו גם כהלומות קרב בפני עצמן
איל פרוכטר:
 מי שצריכה כמובן, מי שסובלת
איל פרוכטר:
     זה במסגרת ההגדרה האבחנתית, קודם כל שזה ההתחלה וזה באמת הבנה עולמית
איל פרוכטר:
 מה שאני מנסה להגיד זה שבכל העולם פספסו את הנקודות האלה לאורך השנים ועכשיו מתקנים
איל פרוכטר:
 התיקון הזה הוא לוקח לצערנו ולצער כולנו זמן כי הוא כרוך בתקציבים ובהגדרות, אבל הוא קורה לשמחתי
איל פרוכטר:
 ולכן אם אנחנו נסתכל שנתיים קדימה, אני משוכנע שילדים יקבלו את הטיפול גם בגיל ארבע ולא רק בגיל שבע
איל פרוכטר:
 כיוון שלפעמים בגיל ארבע הם צריכים ולפעמים גם מוקדם יותר, בטיפולים דיאדיים
איל פרוכטר:
 והדברים האלה הם חיוניים
איל פרוכטר:
 יש פה, אני חושב הסכמה רחבה באולם
איל פרוכטר:
 צריך לתת בזה משאבים וצריך לתת לזה את הקשב, וצריך לתת לזה את ההגדרה
איל פרוכטר:
      אז מה ההגדרות? התחלנו ובהגדרות אנחנו שם, גם במועצה בהמלצות שלנו בהחלט התייחסנו
איל פרוכטר:
 הצגנו את ההמלצות לפני שבוע לסמנכ"ל המשרד שאנחנו הגוף שהוא מינה וכולנו, נועה הייתה שם ואחרים שם ואישה הלומת קרב שמארגנת את הקבוצה המאוד מיוחדת הזאת שקמה ובצדק קמה, הייתה שם
איל פרוכטר:
 המסקנות הן שצריך להגביר את העיסוק בזה
איל פרוכטר:
 את המסקנות העברנו למשרד הבריאות ומשרד הבריאות אמור להוביל את זה אחר כך, אבל אין ספק לכולנו שצריך להקים מאמץ לאומי שיטפל גם באיים האלה שפוספסו לאורך שנים רבות ויטפל טוב יותר
דבי ביטון:
אני שמחה על שיתוף הפעולה של משרד הבריאות ומשרד הביטחון, אבל עדיין חסר לי משרד החינוך כי אני חושבת שבסוף הילדים האלה מתעוררים בבוקר, הולכים לגנים ולבתי הספר, הם שוהים אולי את רוב שעות היום שלהם שם, ומגיעים הביתה אולי לשלוש-ארבע שעות
דבי ביטון:
 יש מקום באמת לחשוב איך עושים את זה
דבי ביטון:
 כמובן, יחד עם אישור של הלומי הקרב עצמם, הלומות הקרב, איך באמת הסנכרון הזה יבוא לידי ביטוי?
איל פרוכטר:
משרד הרווחה, אם תוסיפי גם את משרד הרווחה אז סגרנו את כל הלופים
איל פרוכטר:
 ואת צודקת
איל פרוכטר:
 זה חלק מההמלצות שלנו באמת
דבי ביטון:
אני חושבת שבסוף זו השרשרת
דבי ביטון:
 אני רוצה מנט"ל את אירית אלוני, היא כאן?
אפרת שפרוט:
אז בוקר טוב לכולם, משרד הביטחון, משרד הבריאות
אפרת שפרוט:
 אני ממש מברכת על היום הזה
אפרת שפרוט:
 אני אפרת מנכ"לית עמותת נט"ל, שהוקמה לפני 25 שנים
אפרת שפרוט:
      אני רגע רוצה להתחבר לשני נושאים מאוד גדולים שאת העלית, חברת הכנסת, את העניין של המניעה ואת כל העניין של סדנאות במערכת החינוך
אפרת שפרוט:
 אנחנו בשיח מאוד אינטנסיבי עם נועה ועם המשרד לא לחכות רק שבן אדם ייגש לוועדה ויבקש הכרה כפוסט-טראומטי ואז להתחיל את הטיפול בו, אלא להפריד, כמו שנעשתה הנוהל חרדה בביטוח לאומי לנפגעי טרור
אפרת שפרוט:
 אתה לא צריך להגיש בקשה להכרה לנכות כדי לקבל טיפול
אפרת שפרוט:
 ההפרדה הזו היא קריטית, כי לפעמים מבזבזים שנים והמשפחה מתפרקת, והעבודה הולכת, והזוגיות נגמרת, והבן אדם כבר מגיע למצבים מאוד קשים
אפרת שפרוט:
 אז רק הוא מגיש את הטופס להכרה
אפרת שפרוט:
 היום גם השתפר הדבר הזה שלא צריך לחכות להיות מוכר
אפרת שפרוט:
 אתה זכאי לטיפול מרגע הגשת טופס הבקשה להכרה
אפרת שפרוט:
 אבל גם זה מאוחר
אפרת שפרוט:
     אנחנו רואים בנט"ל שרק 12 אחוזים ממי שפונה אלינו - הלוחמים והלוחמות - הם מוכרים
אפרת שפרוט:
 זאת אומרת שאנשים מתקשרים לקווי הסיוע הרבה יותר מוקדם ואם תהיה מודעות ואני מדברת על הדבר הזה של ליצור הנגשה, של להעלות מודעות בתקשורת בימים כאלה ממערכות החינוך
אפרת שפרוט:
 טיפול מניעתי הוא קריטי
אפרת שפרוט:
 זה דבר אחד שאני חושבת שחשוב מאוד לקרוא למסקנות - להפריד את העניין של הכרה מטיפול
אפרת שפרוט:
      הדבר השני, אני כן רוצה להתייחס לעניין של משרד החינוך
אפרת שפרוט:
 אנחנו פיתחנו תוכנית שנקראת מקום בטוח
אפרת שפרוט:
 זה התחיל מהדרום, אבל היום הוא רלוונטי בעצם בכל הארץ
אפרת שפרוט:
 באמת להתעסק עם הדבר הזה של התמודדות עם לחץ, חרדה, דיכאון
אפרת שפרוט:
 אני אגיד שאחרי הקורונה אנחנו רואים החמרה מאוד משמעותית
אפרת שפרוט:
 לא רק שקשורה ללחימה בטרור, אבל בטח ובטח באזורים שהם מאזורי עימות וילדים של פוסט טראומטיים זה מאוד חמור ואני חושבת שהיום זה בתוך תוכנית הגפן של מערכת החינוך
אפרת שפרוט:
 צריך לעזור למנהלים לבחור את התוכניות האלה, כי לפעמים יש תוכניות כיף והווי ואנחנו רואים שצריך, אני אומרת רגע לשפ"י, לעזור למנהלים להשתמש במשאבים האלה שאנחנו כארגוני המגזר השלישי מנסים לעזור למערכת ולהביא עוד תפיסות ולגוון אותם
אפרת שפרוט:
      אני רוצה כן לתת רגע לתת לאירית, אשת הטיפול להגיד כמה מילים על למעלה מאלף ילדים של לוחמים ולוחמות פוסט טראומטיים שנפגשנו בעשור האחרון בנט"ל
אפרת שפרוט:
 ונתון שאתמול קיבלתי מצה"ל, שכן צריך להיות פה, הוא ש-18 אחוזים מהכוח הלוחם, היום הן נשים
אפרת שפרוט:
 זה נתון שאני לא ידעתי שהוא כזה גדול
אפרת שפרוט:
 אני אומרת גם בנט"ל
אפרת שפרוט:
 וזה עוד לפני שאנחנו מדברים על משטרה שיש שם המון נשים
אפרת שפרוט:
 אז באמת הדבר הזה קשה, אם האמא היא פוסט-טראומטית המצב של הבית הוא אני לא יודעת אם להגיד יותר קשה אבל הוא מאוד מאוד קשה
אפרת שפרוט:
 אז אירית, בבקשה
אירית אלוני:
אז בעצם באמת נט"ל היא באמת סייסמוגרף של מפלס החרדה בחברה הישראלית, אנחנו רואים באמת בשנה האחרונה עלייה חדה במספר הפניות לנט"ל
אירית אלוני:
 קודם כל השער של נט"ל שזה באמת קווי הסיוע של נט"ל שבהם אנו מקבלים בין 18,000 ל-24,000 שיחות רק בקו נפש אחת שאנחנו מאיישים למשרד הביטחון
אירית אלוני:
 בקו נט"ל 14,000 שיחות ובמחלקה הקלינית 8,500 שיחות פרטניות
אירית אלוני:
     כן, אנחנו נתמקד בטראומטיזציה המשנית, בהשפעה המדבקת של טראומה אל מול הילדים שחווים באמת ונחשפים לכל הסימפטומים
אירית אלוני:
 כמו שבאמת אמרת - לפלאשבקים, עוררות, חלומות
אירית אלוני:
 בדיוק ככה, ואפילו זה סומטי
דבי ביטון:
 הילדים ממש אפילו יכולים לחקות בתנועות וכדומה
דבי ביטון:
 אני הייתי 12 שנים אחות ואני גם ייצגתי לא מעט נפגעי איבה ואני ממש נתקלתי בילדים שפשוט מדמים את התנועות שלהם להורה
דבי ביטון:
 אם ההורה מתנהג ככה אז הוא עושה ככה והוא חושב שהוא בסדר
דבי ביטון:
 אם הוא ממצמץ, אם הוא לוקח שמיכה, ולדאבוני זה בדיוק מה ששוחחתי, ובאמת הייתי מאוד רוצה שגם משרד הבריאות יתייחס לזה
דבי ביטון:
     מדוע לא חושבים בכלל על מניעה לפני כן? הרי בסוף כשילד מוכן, משפחה מוכנה, למה שהולך להיות בבית יותר קל לך לעכל מאשר כשזה מופיע לך באיזה לילה שמישהו צורח, טורק את הדלת או בוכה ומתכנס בתוך שמיכה
דבי ביטון:
 זה משהו שלדעתי ראשית מתבקש, ושלא נאמר שזה גם יכול לחסוך ואולי נציל נפשות בעתיד ולא נחסוך במשאבים
אירית אלוני:
ילדים מתביישים להביא חברים הביתה
אירית אלוני:
 בתוך נט"ל אנחנו נותנים גם את המענה הזוגי והמשפחתי כי אנחנו יודעים ואנחנו מאמינים, וזה גם לאורך כל המחקרים והשנים בנט"ל ביחידת המחקר והפיתוח שזקוקים למעטפת המשפחתית לראייה, האקולוגית ההוליסטית שהמתמודד לא מתמודד לבד
אירית אלוני:
 כל בני המשפחה חשופים
אירית אלוני:
     באמת אנחנו נותנים גם את המענה הזוגי המשפחתי
אירית אלוני:
 אנחנו נותנים מענה בטיפול באמנות, במגע, כלומר בתוך אותה קורת גג של עמותת נט"ל אנחנו נותנים את כל המענה
אירית אלוני:
 אין כמעט זמן המתנה
אירית אלוני:
 אנחנו נותנים ישר את המענה הטיפולי גם לילדים, גם להורים, כי כל המערכת זה באמת הטיפול הדיאדי
אירית אלוני:
 הדרכה הורית, שגם באמצעות הדרכה הורית אנחנו באמת גם כמו שאת אומרת דבי, בדיוק זה המקום של המניעה
אפרת שפרוט:
 אני אגיד עוד משהו שקשור, רק מילה
אפרת שפרוט:
 כשכל הדברים שהם קורים למי שלא מוכר
אפרת שפרוט:
 מי שמוכר משרד הביטחון מממן את זה וזה מבורך
אפרת שפרוט:
 מי שלא מוכר, אנחנו מגייסים מאות מיליוני שקלים במהלך השנים כדי לממן את זה מפילנתרופיה
אפרת שפרוט:
      עכשיו, יש איזה שהוא עיוות שאנחנו צריכים לדבר עליו, אנחנו באהבה עושים את זה, אני רק חייבת לציין פה את יהודית יובל רקנאטי שהקימה את נט"ל, והיא בעצמה תרמה כבר למעלה מ-100 מיליון ש"ח לאירוע הזה, אבל הדבר הזה לא יכול להסתמך על פילנתרופיה
אפרת שפרוט:
 צריך שהמדינה תגיד: 'אנחנו גם צריכים להיות מעורבים בשלב המניעה' ולא רק מתרומות
ורד פרג'ון:
שמי ורד, אני אמא לארבעה ילדים
ורד פרג'ון:
 הגדול שלי, מתגייס באוגוסט
ורד פרג'ון:
 יש לי בת 17, 13 ו-8
ורד פרג'ון:
 כמו שציינתי שבעלי גם עבד בכוחות הביטחון, הוא החליט יום אחד לקום ולהגיד: 'הפוסט טראומה שלך? אני לא מצליח להתמודד איתה'
ורד פרג'ון:
 אני עכשיו נשארת עם 4 ילדים להתמודד איתם לבד
ורד פרג'ון:
 אבל דבר אחד חשוב היה לי לציין לפני שהגברת ממשרד הביטחון יצאה
ורד פרג'ון:
 שכשאני העליתי את הנושא שלי - - -
איל פרוכטר:
היא יצאה לוועדה לקידום מעמד האישה שגם דנה בנושא החשוב הזה
איל פרוכטר:
 אבל בהחלט המסר יעבור אליה ואני אעביר לה אותו
ורד פרג'ון:
כי בהתחלה כשאני באתי ואמרתי שקשה לי עם ילדים במשרד הביטחון קיבלתי תשובה 'הילדים זה רווחה'
ורד פרג'ון:
 זו התשובה שקיבלתי וכמו שהיא ציינה מנט"ל שמי שלא היה מוכר אז לא כל כך מתייחסים אליו ואל מי שמוכר אז מתחילים באמת לתת את המענה
ורד פרג'ון:
 עכשיו, מבחינת משרד החינוך דווקא כן
ורד פרג'ון:
 אני התביישתי לאורך שנים לשתף
ורד פרג'ון:
 הרגשתי שכבר יש לי תוהו ובוהו בבית
ורד פרג'ון:
 הילדים שלי מפורקים, הולכים לבית ספר, הייתי חייבת לספר, ודווקא מתוך משרד החינוך קיבלתי את המענה הכי טוב עבור הילדים שלי
ורד פרג'ון:
 אחד אחד עד היום הם בקשר איתי
ורד פרג'ון:
 אלה ילדים שלא האמינו שיסיימו בגרויות שלא האמינו שיגיעו לאן שהגיעו, ואני לבד מתמודדת עם זה
ורד פרג'ון:
 הצורך הוא שמישהו יהיה יחד איתי
דבי ביטון:
האם את חשה שכשהם הילדים בעצם, מקבלים את הטיפול והחוסר שלהם קצת יותר טוב ממך במקרה הזה האם זה משליך עלייך? את מרגישה יותר ביטחון? זה מסייע לך? זה מקל עלייך?
ורד פרג'ון:
בוודאי
ורד פרג'ון:
 אני יודעת שעוטפים אותם במשרד החינוך
ורד פרג'ון:
 אני יודעת שמקשיבים להם
ורד פרג'ון:
 אני יודעת שמרימים אותם
ורד פרג'ון:
 אני לא מסוגלת
ורד פרג'ון:
 אין לי את כל הכלים
ורד פרג'ון:
 אני מתמודדת בעצמי ולטפל בארבעה ילדים זה קשה, ולחפש חונכים זה קשה
ורד פרג'ון:
 אני לא יצאתי 13 שנים מהבית
ורד פרג'ון:
 רק בזכות הקבוצה הזאת היום אני יודעת מה זה חיים
ורד פרג'ון:
     אז את יודעת, 13 שנים עם מי יש לי קשר? תמצאי מישהי שאולי תעבוד שתהיה חונכת
ורד פרג'ון:
 אין לי את המענים האלה
דבי ביטון:
את לא אמורה גם
דבי ביטון:
 בשביל זה יש את המוסדות, ומי שאמור לטפל בזה
דבי ביטון:
 שמענו כאן את הנציגה ממשרד הביטחון
דבי ביטון:
 אני באמת מקווה שסוגיית החונכים תבוא לפתרונה
דבי ביטון:
 כי באמת אתם לא צריכים גם את הנטל הזה עליכם וללא ספק אני חושבת שמה שנאמר ומתבקש כאן שברגע שילדים ובני משפחה מטופלים אז החוסן הזה משליך גם על הלום הקרב כי זה קצת מחזק אותו
דבי ביטון:
 אני מניחה, כי הוא לא אמור להתעסק גם במשבר של עצמו ועוד במשבר של בני המשפחה
דבי ביטון:
      טל עירון מעמותת להאיר
טל עירון:
אהלן, שלום לכולם, טל מעמותת 'להאיר את הבית'
טל עירון:
 אז קודם כל אני אציג את עצמי קצת
טל עירון:
 אני בן ללוחם במלחמת יום כיפור
טל עירון:
 אבא שלי דני עירון היה בגדוד 288 והוא אחד מאלה שעלו לתל-פארס והחזירו את רמת הגולן לצד שלנו, כי על תל פארס היו את אלה שטיווחו את כל רמת הגולן עם 1,500 קליעי ארטילריה
טל עירון:
      הוא עם קלצ'ניקוב שכבר לא היה שלו, אם אתן מבינות מה זה אומר, הצליח להרוג את קצין התיאום של הארטילריה ובמו ידיו הציל את רמת הגולן
טל עירון:
 לא ידעתי את זה עד לפני שלוש שנים
טל עירון:
 הוא לא, הוא לא דיבר, 47 שנים
טל עירון:
 אני נכנסתי ל-'להאיר את הבית' לקבוצה הזאת שפתחה לי פתאום את הספקטרום הזה של להבין שאני בעצם בן לדור שני ולא ידענו את זה
טל עירון:
     גדלנו, אני והאחים שלי, בפחד בבית
טל עירון:
 אסור היה לגשת לאבא שלי מאחור
טל עירון:
 אסור היה לירות קפצונים, בטח שלא
טל עירון:
 אי אפשר היה לדעת מתי זה יקרה, וזה קרה מדי פעם, ועד היום אנחנו עם חרדות
טל עירון:
 הצטרפתי לקבוצה של להאיר את הבית ופתאום הבנתי שאנחנו הרבה מאוד אחים ואחיות בתוך הדבר הזה
טל עירון:
      הבעיה שלנו היא שאנחנו דור שלם שמשלם מחיר כפול, כי החוק של עד גיל 30, אנחנו עד שגדלנו והבנו בעצם את הבעיה שלנו, הבעיה שלנו זה שיש העברה בין-דורית
טל עירון:
 אנחנו חווים את זה בעצמנו, אבל אין חוק שמטפל בנו
דבי ביטון:
אתם מעבירים את זה הלאה?
טל עירון:
אנחנו ממש עושים כל מאמץ לא
דבי ביטון:
אני לא יודעת אם אתה אבא, אם יש לך ילדים
טל עירון:
לי לא, אבל אני רואה את האחים שלי שלהם יש ילדים, ואני רואה איך הם עושים כל מאמץ כדי לא להעביר את זה הלאה
דבי ביטון:
אתם מרגישים שכול להיות שאצל חלק מהילדים שכן מצליח להם?
טל עירון:
אין ספק, אני רואה את הבנות של אחי
טל עירון:
 אבל בכל מקרה אין לנו תמיכה
טל עירון:
 ומה שאנחנו דורשים זה לקבל טיפול בעצמנו, כי להעברה בין-דורית אין גיל ואין פג תוקף
טל עירון:
 זה לכל החיים
טל עירון:
     אנחנו ב-להאיר את הבית עושים טיפול לכל נפגעי פוסט-טראומה והבנים של פוסט-טראומטיים
טל עירון:
 אנחנו הראשונים בארץ שעושים קבוצות טיפוליות ואנחנו עושים את זה מגיל 21
טל עירון:
 אנחנו מטפלים בנכים בעצמנו ללא תקציב חיצוני
טל עירון:
 יש לנו קהילת פייסבוק מאוד גדולה שגדלה של מאות והיא גדלה כל יום
טל עירון:
 אנחנו עובדים שלוש שנים לקדם את המודעות
טל עירון:
 כל זה למרות שאגף השיקום והנפגעים מודעים לקיומנו, אבל לא מתקצבים אותנו
טל עירון:
 אנחנו היינו מאוד מאוד מאוד רוצים לקדם שיתוף פעולה עם אגף השיקום ולהיות ספקים של האגף, עם תקציב לטיפול בפוסט-טראומטים ולוחמים לא מוכרים
טל עירון:
 אני רוצה לטפל בעצמי
טל עירון:
 אני רוצה לטפל באבא שלי
דבי ביטון:
בן כמה אתה? סליחה על השאלה
טל עירון:
אני בן 39 וכבר לא שייך לסל הטיפולים
טל עירון:
 אבא שלי, שהוא מבחינתי גיבור מלחמה ברמה של 'להציל את טוראי ריאן', מעולם לא דיבר, מעולם לא רצה כלום
טל עירון:
 הוא מתבייש במה שהוא עשה
טל עירון:
 הוא כל הזמן אומר 'יש כאלה שעשו יותר ממני', ואני אומר לו 'אבא, אתה גיבור, מה אתה מדבר?' גיבור מבחינתי זה תואר מאוד אפל, מאוד קודר, מאוד לא משהו להתפאר בו
דבי ביטון:
יש עוד ילדים במשפחה? עוד אחים שלך שחוו את זה? או שאפשר למצוא בתוך המשפחה שאחד חווה והשני לא?
טל עירון:
שלושתנו חווינו את זה בצורה מאוד מאוד מאוד בוטה בבית, מאוד חיינו בפחד, ואנחנו רוצים לעזור לאבא שלנו ולעצמנו לצאת מזה
טל עירון:
 נרצה לעזור גם לכל האחים והאחיות שלנו, שנמצאים בכל הארץ ואנחנו קהילה גדלה ואנחנו רוצים מאוד מאוד לעזור לכולם ולטפל בכולם
טל עירון:
 אנחנו עושים את הקבוצות האלה, וזה גדל וזה מהמם ומרגש ביותר
טל עירון:
 תודה לכם
דבי ביטון:
יישר כוח
ענת מאור:
אנחנו חייבות לצאת לאותה ועדה לקידום מעמד האישה
ענת מאור:
 אז אני רק אגיד עוד שני משפטים על מגדר כי אנחנו מגיעות לפה כנציגות הנשים האימהות
ענת מאור:
 אז אני רוצה להגיד את זה בצורה ברורה, מדברים על המגדר בכל כך הרבה תחומים ופה זה נכנס במאמר מוסגר
ענת מאור:
 כנראה שכשאימהות סובלות מפוסט-טראומה זה משפיע
דבי ביטון:
חשוב לי לשים דגש ואני חושבת שנאמר כאן שהיום יש כבר 18 אחוזים של נשים בצבא, תמיד דיברו בלשון זכר משום שהם היו הבולטים
דבי ביטון:
 אבל עכשיו אין ספק שאין שום הפרדה והמשקל הוא אותו משקל
דבי ביטון:
 אם תשאלי אותי גם בתור אישה אני חושבת שההשלכות שלנו, כאימהות, עלולות להיות הרבה יותר קשות בגלל המגע הישיר שיש לנו בטיפול בילדים, הלידות וכדומה
דבי ביטון:
 זה משהו שצריך יותר לקבל
דבי ביטון:
     אנחנו לא מגדירים פה
דבי ביטון:
 אנחנו מדברים בלשון זכר, אבל הלומות קרב, ובמיוחד כשהן אימהות, וצריכות להקים משפחות - זה לא פשוט
דבי ביטון:
 אני גם שמעתי ונפגשתי עם לא מעט נשים שסיימו את נישואיהן, בין אם זה בגלל שהבעל היה הלום קרב, או שהן
דבי ביטון:
 זהו מחיר מאוד מאוד כבד
ענת מאור:
אז שני דברים בהקשר הזה אני רוצה לציין
ענת מאור:
 אחד, זה כשהלומת קרב פוסט-טראומטית לא מקבלת את המענה לילדים - היא מושבתת, אין לה את ה-'אשתי תקח את הילדים', 'אשתי תטפל
ענת מאור:
' לא
ענת מאור:
 בעלה עובד
ענת מאור:
 תסתדרי
ענת מאור:
 היא מושבתת, כלואה, אסירה בביתה