GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נאוה כהן:
 ילדים נמצאים בסיטואציה מאוד קשה שהם מתחילים קשר שהם לא יודעים מול מי הם נמצאים
נאוה כהן:
 הם בטוחים שאולי זה חבר או חברה ושיש פה מערכת יחסים רגילה של בני נוער, אבל אז מהצד השני יש מי שבאמת מפתה אותם בתחכום ולאורך זמן לחשוף את עצמם יותר ויותר, וככה מתחיל תהליך סחיטה מאוד קשה
נאוה כהן:
      אנחנו מאוד עובדים על הסברה בעניין הזה של אף פעם אתה לא יודע מי נמצא בצד השני, כל הנושא של תפיסת הפרטיות
נאוה כהן:
 לסיום אני אגיד שיש לנו פרויקט של אבירי רשת
נאוה כהן:
 זה פרויקט אזרחי של משרד לביטחון לאומי בתוך 105
נאוה כהן:
 מתנדבים סורקים את המרחבים הגלויים ברשת ומאתרים ביטויי מצוקה של ילדים
נאוה כהן:
 ככל שיש ביטוי מצוקה שסביבו יש עניין שאולי יכול להיות פלילי או בטח חשש לחיי אדם ואובדנות זה מייד עובר לטיפול המוקד
נאוה כהן:
 לא מזמן גם ראינו איזה פוסט שממנו השתמע שהנערה הנפגעת, אולי יש פה גם עניין של פגיעה מינית, אז כל זה כמובן עובר לטיפול המוקד
ערן צימרין:
משפט ברשותך לחדד את הדברים האלו
ערן צימרין:
 זה אפילו מתחיל, לא רק שילדה שולחת תמונה חושפנית אלא שתמונה שצולמה בטעות, במקרה, בכוונה אחרת, עוברת וקורים דברים איומים
אלי אפללו:
תודה, ערן
אלי אפללו:
      הדס יחיעם
הדס יחיעם:
תודה רבה ליושב-ראש ליוזמים
הדס יחיעם:
 אני ד"ר הדס יחיעם, אני יושבת-ראש החברה הרפואית לאיתור וטיפול בילדים נפגעי התעללות והזנחה
הדס יחיעם:
 אני בעצם החוליה באותה שרשרת טיפולית ואיתורית שעוד לא דיברנו עליה פה, החוליה של הרופאים
הדס יחיעם:
 בחברה שאני מייצגת יש משהו כמו מספר עשרות בודדות של רופאים שהוכשרו לפני כעשור לדעת לאתר ולתת טיפול ומענה ראשוני מיטבי לילדים האלה, וגם לדעת לתעד ולתת חוות דעת רפואיות משפטיות כאשר מדובר בהליך פלילי
הדס יחיעם:
 אנחנו עובדים בתוך בתי החולים
הדס יחיעם:
 אנחנו עובדים בתוך בתי לין
הדס יחיעם:
 אני רופאה של מרכז ההגנה בית לין בנתניה
הדס יחיעם:
 אתם מוזמנים גם לשם
הדס יחיעם:
      בעצם היום הזה רלוונטי לנו כי בעצם אין ילד במדינת ישראל שלא נמצא במערכת הבריאות, החל מגיל לידה בטיפות חלב ורופא הילדים בקהילה וגם המיונים
הדס יחיעם:
 אני באמת מהמקום של הדוברת כמעט האחרונה היום, יכולה להתייחס לכל דבר שנאמר פה
הדס יחיעם:
 קודם כל העבודה הרב-מקצועית שהוזכרה פה על ידי המועצה לשלום הילד קריטית ואנחנו באמת חלק מהחוליה הזאת ושואפים להיות חלק מהחוליה הזאת
הדס יחיעם:
     הדבר הנוסף הוא באמת החינוך של הקולגות שלנו, של הסטאז'רים, של המתחמים
הדס יחיעם:
 בניגוד לארצות הברית, אין רופאי התעללות בילדים במדינת ישראל
הדס יחיעם:
 אנחנו הכשרנו לפני כעשור
הדס יחיעם:
 מאז לא תוקננו ולא תוגמלנו
הדס יחיעם:
 כל העבודה שלנו היא עבודה התנדבותית בנפח של לפחות חצי משרה אם לא משרה מלאה
הדס יחיעם:
 לתוך הלילה כותבים חוות דעת רפואיות משפטיות
הדס יחיעם:
 אתמול בשעה 20:00 הלכתי לבצע בדיקה בנפגעת, פשוט כי היה צריך
הדס יחיעם:
 זה לא כתוב בשום מקום
הדס יחיעם:
 אני לא כוננת בשום מקום
הדס יחיעם:
 היה מקרה ובאתי
הדס יחיעם:
      לטובתי, יש להיאמר, התגייסו כל טובי המומחים כולל המכון לרפואה משפטית ומשרד הרווחה, עובדות סוציאליות לחוק הנוער, וממשרד המשפטים
הדס יחיעם:
 היה צריך שם צו, אז העבודה הרב-מקצועית קורית
הדס יחיעם:
 אנחנו חולייה התנדבות
הדס יחיעם:
 אם נמשיך ככה יהיו פחות ופחות מאיתנו, כי הדור הוא דור אחר ונפח העבודה גדל
הדס יחיעם:
     לגבי העלייה במספרים, כולי תקווה שככל שאנחנו נעבה את העבודה במקצוע הזה, אנחנו נראה בתור התחלה את המספרים עולים
הדס יחיעם:
 נחשפתי לאחרונה לעבודה מאוד חשובה מארצות הברית, מרוד איילנד שהציג לאחת הפרופסיות שיש שם במקצוע ה - - - , שם זה מקצוע מוסדר כמו שצריך להיות, והיא הראתה בפירוש שברגע שהיא התחילה לבנות שם את המערך, מה שאנחנו שואפים לעשות עכשיו בתור חברה, הייתה עלייה במספר המקרים כי יותר ילדים מאותרים
הדס יחיעם:
 את זה ראינו בזמן הקורונה
הדס יחיעם:
 בזמן הקורונה הייתה ירידה במקרי התעללות לפי הדיווחים
הדס יחיעם:
 לא, הייתה כנראה עלייה אבל המקרים האלה לא הובאו לפתחנו
הדס יחיעם:
 אנחנו לא ידענו עליהם
הדס יחיעם:
 זה עלינו
הדס יחיעם:
 אנחנו רוצים להמשיך לעבוד וככל שנעבוד, לצערי בהתחלה אנחנו נראה יותר מקרים
הדס יחיעם:
 זה לא כי השכיחות עלתה, זה כי אנחנו מגלים אותם
הדס יחיעם:
 זה מה שאנחנו רוצים לראות
הדס יחיעם:
      כל מי שאתה רואה סביב השולחן פה, אדוני היושב-ראש, הם אנשים חכמים, חרוצים, טובים שנותנים את מיטב שנותיהם המקצועיות והאישיות לטובת הדבר הזה
הדס יחיעם:
 בתור הרופאים אני רוצה להגיד שאנחנו מתחילים לכלות את האמצעים המקצועיים שעומדים לרשותנו ואנחנו זקוקים לכם, והדבר הזה הוא ניתוח לב פתוח
הדס יחיעם:
 זה טיפול בקרביים של מערכת
הדס יחיעם:
 זה כואב, זה מורכב, זה לא קורה ביום
הדס יחיעם:
 זה גם לא קורה בקדנציה, אבל אי אפשר רק בגלל שזה ריצה לטווח ארוך, רק בגלל שזה מרתון ולא ספרינט, אי אפשר להתעלם מהדבר הזה
הדס יחיעם:
 אנחנו חייבים להיענות למורכבות הזאת באופן באמת רב-מקצועי
הדס יחיעם:
      מה שבעיניי דחוף כרגע זה להכניס את הדבר הזה לתוך סילבוסים של התמחויות ברפואת ילדים, סבבי חובה לאיתור יותר טוב
הדס יחיעם:
 ברגע שהרופאים האלה מאתרים מי נמצא שם בשבילם, להגיד להם מה לעשות הלאה
הדס יחיעם:
 אותה נורה אדומה שאת דיברת עליה, איך הם יידעו מה לעשות איתה, מי יעזור להם לדווח? זה אנחנו, אותם רופאים שאין הרבה כמונו ואנחנו סוג של רוחות רופאים מבחינת המערכת והטיפול האקוטי באותם ילדים נפגעים
הדס יחיעם:
 המערכת של מרכזי ההגנה היא מערכת באמת מצוינת
הדס יחיעם:
 אני עובדת שם, ובמקום של הטיפול האקוטי אותו ילד שהפגיעה הקשה והקטסטרופאלית שלו קרתה לאחרונה, בשבוע האחרון והוא בא ואומר או היא באה ואומרת, במקום הזה עבור הילדים אנחנו במקום לא טוב
הדס יחיעם:
      אנחנו רוצים להיות הכי טובים
הדס יחיעם:
 אנחנו עושים הכי טוב מבחינה פרסונלית, מבחינה מערכתית
הדס יחיעם:
 אנחנו לא נותנים לילדים האלה מענה ואנחנו חייבים לחשוב גם על הטיפול האקוטי
הדס יחיעם:
 פה אני מדברת על ועדת שולט מלפני שלוש שנים, שנתנה בעצם רשימה של מה צריך להיות על מנת לתת לילדים האלה טיפול טוב
הדס יחיעם:
 אני חושבת שבין ועדת שולט לבין המצב היום יש פער שהוא עצום בטיפול בילדים נפגעים אקוטית
הדס יחיעם:
 אנחנו יכולים בינתיים להתחיל לשפר את הדבר הזה בטווח זמן קצר אם נתאסף ונחשוב יצירתית
הדס יחיעם:
 לא צריך לקיים את כל התנאים של ועדת שולט כדי לעזור לילדים האלה, אבל שוב, גם פה אנחנו צריכים אתכם
הדס יחיעם:
 אנחנו צריכים תקינה
הדס יחיעם:
 אנחנו צריכים שיבינו שיש פה מערך שצריך להתחיל לבנות אותו ולהתחיל לעבוד, וכולי תקווה שמהוועדה הזאת ייצאו דיוני המשך וקבוצות עבודה
אלי אפללו:
תודה, ד"ר יחיעם
אלי אפללו:
     בבקשה, שם ותפקיד
עדי זפרני:
שמי עדי זפרני, אני מנהלת השירות לחקירות ילדים
עדי זפרני:
 בעצם הייתה כאן התייחסות לכמה סוגיות שנוגעות בכל השרשרת, החל מהזיהוי והאיתור דרך הדיווח, ובסופו של תהליך גם הילדים שמגיעים להליך הפלילי
עדי זפרני:
 אני מסכימה שיש היום מענה מאוד טוב אבל אפשר לשכלל את כל החוליות ובעיקר את החיבורים בין החוליות האלה כמו שדיברה כרגע, בעיקר איך הדברים עוברים בין הגורמים
עדי זפרני:
 בסופו של דבר אנחנו בשירות לחקירות ילדים מקבלים את הקצה, את הילדים שהלכו עם זה עד סוף והגיעו להליך הפלילי, ואנחנו אלה שגובים את העדויות
עדי זפרני:
      אני רוצה בהקשר הזה לחזק את ההצעה שחברת הכנסת טלי גוטליב העלתה לגבי הורדה של סף הראיות לראיית חיזוק ולא ראיית סיוע
עדי זפרני:
 אנחנו בסופו של דבר אלה שפוגשים את הילדים ואלה שגובים את העדויות מהילדים ואלה שצריכים להכין את העדות שלהם ולבסס על העדות הזאת את כתב האישום עבור הפרקליטות, מתקשים בסופו של דבר להביא את הילדים האלה למצות את ההליכים הפליליים שהתחילו בעצם, שנכנסו וכבר עברו את החוויה המאוד קשה של עדות ושל חקירה
אלי אפללו:
דרך אגב, הילד צריך לעמוד עוד פעם לחקירה בבית המשפט?
עדי זפרני:
לחוקר הילדים יש את הסמכות החוקית לאסור או להתיר את העדות של הילד
אלי אפללו:
נאמר שההמלצה שלכם בעצם, ברגע שחקרתם, בדקתם וכך הלאה, ואתם ממליצים שהוא לא יעמוד בבית המשפט וכך הלאה
אלי אפללו:
 השופט מקבל את זה בדרך כלל?
עדי זפרני:
כן, ההמלצות מתקבלות בבית המשפט
עדי זפרני:
 במידה והילד יכול להעיד, מסוגל להעיד, יש לו מערכת תמיכה משפחתית - - -
אלי אפללו:
אנחנו עדיין מדברים על ילדים קטנים
עדי זפרני:
אנחנו בוחנים כאן מכלול של שיקולים
עדי זפרני:
 בסופו של דבר, גם לא מזמן שהעדנו ילדה בת 7 שהעידה בבית המשפט וזכתה לליווי של חוקרת הילדים בתוך העדות, זכתה למעטפת ולמערכת המשפחתית שתמכה בה
עדי זפרני:
 בסוף היא יצאה מאוד מועצמת מהתהליך הזה
עדי זפרני:
 אנחנו שוקלים את כל הדברים
עדי זפרני:
 במידה ואנחנו אוסרים, אז אנחנו מעידים במקומם אבל נדרשת כאן ראיית סיוע שזה מאוד קשה להשיג בתיק פלילי והיינו שמחים לקדם את ההצעה
אלי אפללו:
בסדר, בשביל זה אנחנו יושבים פה כדי לראות מה ניתן לתקן
אלי אפללו:
      עוד מישהו או מישהי?
שביט מס:
שביט מס
שביט מס:
 הייתי ראש מועצה קדימה-צורן בעבר
שביט מס:
 לא פעם ראשונה שאני מגיע לוועדה הזו
שביט מס:
 כל מי שיושב מסביב לשולחן וכל מי שעובד בתחום הזה, אז פשוט לנשק לכם את הידיים ואת הרגליים כל יום על עבודת הקודש שאתם עושים
שביט מס:
      אני רוצה דווקא להביא איזשהו צד שאני לא יודע אם האנשים סביב השולחן מודעים
שביט מס:
 יכול להיות שאני טועה ולא הבנתי נכון את הדברים, אז תקנו אותי בשמחה
שביט מס:
 בדרך כלל לבתי ספר מגיעים ילדים שעברו פגיעה מינית, מדווחים בבית הספר, ואם זה אחד מאנשי הצוות בבית הספר, לצערנו שזה קורה, לא אחת לבית הספר יש נטייה להסתיר את הדברים מכל מיני סיבות
שביט מס:
 זה יכול להיות שמירה על איש צוות, זה יכול להיות קולגיאליות, זה יכול להיות אלף ואחד דברים, וכשזה מתפוצץ ברשת נעשה עליהום תקשורתי, אתה מכפיש או את מכפישה את המוסד החינוכי
שביט מס:
 פה אני אומר בקול רם, השאלה אם באמת דברים כאלו צריכים להגיע, זאת אומרת בית הספר צריך להיות מעורב? עד כמה הוא צריך להיות מעורב? האם הוא צריך להיות רק צינור של העברה של הדברים לכל הגורמים שמטפלים או שצריך להיות איזשהו משהו יותר אקטיבי? אני משאיר את זה כשאלה פתוחה
שביט מס:
      נקודה נוספת שרשמתי לעצמי כשאלה למי שמבין, האם יש שימוש בכלים של בינה מלאכותית לאתר מצוקות ברשת ולהציף אותן לגורמי המקצוע? אני לא יודע
שביט מס:
 הטכנולוגיה קיימת, ואם היא קיימת היא יכולה להציף דברים שלא מגיעים אלינו, לא מגיעים אליכם ויכולים לקדם את הטיפול אולי בצורה הרבה יותר מהירה
שביט מס:
 תודה רבה
אלי אפללו:
     כן, בבקשה גלית ממש בקצרה, כי איריס ממשרד החינוך חייבת גם תשובה מה עושים בזמן החופשה
אלי אפללו:
 צריך איזשהו מענה
גלית בן-שימול:
 אני רק רוצה לחזור ולהדגיש כמה נקודות
גלית בן-שימול:
 דיברו פה על חקירות של חוקרי ילדים
גלית בן-שימול:
 יש מגבלה מאוד קשה איתם, שזה עד גיל 14 בלבד
גלית בן-שימול:
 אנחנו פה בדיון שהנושא שלו הוא פגיעה מינית בתוך המשפחה
גלית בן-שימול:
 לוקח זמן עד שילדה מוציאה את הסיפור שלה
גלית בן-שימול:
 אני יכולה להגיד שאני התחלתי לדבר בגיל 13
גלית בן-שימול:
 עד שהגענו למצב שלקחו אותי לתחנת משטרה כבר הייתי בת 14 וחצי
גלית בן-שימול:
 שוטרת על מדים
גלית בן-שימול:
 צריך להיות דיון על הנושא הזה שבמצבים של פגיעה מינית בתוך המשפחה, רק על זה אני מדברת, להרחיב לא רק את גיל 14
גלית בן-שימול:
 זה נושא שהכי הדאיג אותי
גלית בן-שימול:
     אני מבקשת שני משפטים
גלית בן-שימול:
 אני רוצה להדגיש את הנזק של מה שקורה כאשר המערכת, ברגע שהיא יודעת והיא מפספסת
גלית בן-שימול:
 אני חוויתי על בשרי את הנזק
גלית בן-שימול:
 חוויתי על בשרי את הנזק ברמה כזאת, ואני לא אפרט כאן יותר מטעמי פרטיות, שחזרתי למשפחה, הפגיעה המשיכה
גלית בן-שימול:
 לקח לי הרבה מאוד שנים לפנות לעזרה
גלית בן-שימול:
 אני בת 39
גלית בן-שימול:
 בגיל 30 פעם ראשונה שהצלחתי להפסיק לרעוד מלראות שוטרים על מדים, כי אני הייתי עוד בטראומה מהחקירה שלי
גלית בן-שימול:
 רק כשהתחלתי לימודי משפטים התחלתי להבין מה הזכויות שלי ומה אני יכולה לבקש ואיפה
גלית בן-שימול:
 למעשה טעו
גלית בן-שימול:
 אני תמיד הייתי בתחושה שאני הייתי לא בסדר
גלית בן-שימול:
 אני לא דיברתי מספיק טוב, אני לא הייתי ברורה, אני לא שיתפתי פעולה, הייתי ילדה טובה מידי
גלית בן-שימול:
 לקח לי זמן להבין שזאת לא הייתה אני והיה הרבה מאוד מקומות שהמערכת פספסה
גלית בן-שימול:
      ברגע שילד יודע שהוא סיפר, הוא דיבר עם הגורמים הנכונים ואז מכל מיני סיבות הטיפול נפסק, ככה, קחי, זה התמודדות שלך, תתמודדי, זאת הבעיה שלך, הנזק הוא מטורף
אלי אפללו:
גלית, תודה רבה
אלי אפללו:
      איריס, את לא חייבת היום אבל תוך שבוע אני מבקש ממך לקבל פירוט או איזושהי תוכנית או משהו, איזשהו מענה, יותר נכון, מה אתם עושים בחודשי הקיץ כדי לתת מענה לאותם ילדים שרוצים לפנות ואין להם למי לפנות? ושמענו את זה פה
אלי אפללו:
      תיראו, אנחנו מתעסקים בנושא מאוד מאוד מורכב
אלי אפללו:
 האמת היא שלא ידעתי כמה הוא מורכב עד שלא שמעתי פה את כולכם
אלי אפללו:
 זה דבר שהוא מורכב ועדין גם, במיוחד כשאנחנו מדברים על פגיעות מיניות בתוך המשפחה, שזה דבר שקשה מאוד להכיל אותו וקשה להתמודד איתו
אלי אפללו:
 כל הנושא של ההסתרה וכל הנושא של הילד שהוא צריך להעיד או להתלונן על אבא או אימא או אח, זה דבר שהוא קשה מאוד
אלי אפללו:
 אין ספק שזה דבר מורכב ומקשה מאוד על אותו ילד או ילדה, שזה גם כמו שאנחנו שומעים פה, פגיעה לכל החיים
אלי אפללו:
      התפקיד של משרדי הממשלה, של כל השלטון בעצם זה לנסות לעזור ולתת מעטפת תומכת לאותו ילד, ואני לוקח גם את הנושא של הנקודה האדומה, כי אנחנו כשמדברים בינינו, אז כל אחד יכול להבין, לא להבין, לא קרה שום דבר, אבל כשילד אומר איזשהו משהו ואנחנו החלקנו את זה, לא בטוח שהוא יגיד את זה בפעם השנייה או השלישית, ואם התעלמנו מזה ולא זיהינו את זה, אז זה נזק גדול מאוד לאותו נער ונערה, לכן אני באמת מבקש פה מכל הגורמים
אלי אפללו:
 אין פה גורם אחד, יש פה שרשרת ארוכה, מאותו רגע של האירוע שהילד אמר משהו, אם זה לגננת או לחבר או לא יודע למי, או להורים ועד לכניסה של המערכות השונות, אם זה משרד החינוך ומשרד הרווחה
אלי אפללו:
 יש פה באמת שרשרת ארוכה
אלי אפללו:
      כולנו בעצם רוצים את טובת הילד בסופו של דבר, אבל לא תמיד אנחנו יודעים איך לעשות את זה והנושא של הזמן הוא גם קריטי
אלי אפללו:
 שמענו את זה גם מגלית, שלפחות בגיל שלה, 13 עד 14 וחצי, אז תארו לכם מה ילד עובר כשהוא בן חמש, והוא יכול להיות גם בן שש או שבע, שזה זמן שהוא באמת הולך לאיבוד וגם יכול להיות שהוא מפנים או בעצם לא מפנים את הדברים לכיוון אחר והנזק הוא נגרם
אלי אפללו:
      אני לא יודע איך לסכם את הישיבה הזאת, אני חייב לומר
אלי אפללו:
 באמת שאני לא יודע
אלי אפללו:
 אמרה פה גם מיכל שיר שהייתה יושב-ראש לפניי, שאנחנו דיברנו גם בשנים קודמות ואנחנו מגיעים לפה, ועוד ועדה ועוד ועדה, ואני אקרא גם את הוועדות שהיו, של ברלינר ובן-אור
אלי אפללו:
 כשאני מדבר פה על חסמים, אז יכול להיות שהחסמים האלה גם כבר היו ודיברו עליהם ואני עכשיו מדבר עליהם שוב
תמי ברנע:
עכשיו יחידת התיאום אמורה גם להתחיל לבדוק את הנושא
אלי אפללו:
אנחנו רואים שאנחנו משקיעים לא מעט מאמצים בוועדות אבל היישום שלהן הוא בעייתי
אלי אפללו:
 אין ספק שאני צריך קצת יותר להתעמק בנושא, בכנות אני אומר
אלי אפללו:
 אני לא חייב לדעת הכול אבל אני צריך להתעמק בדוחות שהיו, להבין מה קורה ולנסות לפי זה או בהצעות חוק או בפנייה לשרים או למשרדים
אלי אפללו:
 לא תמיד השרים מעורים בכל הדברים אבל יש גם אנשי מקצוע בתוך המשרדים, אם זה מנכ"לים ואחרים כדי לנסות למגר
אלי אפללו:
 לא יודע עד כמה אפשר למגר, אבל למנוע או להקטין את הבעיה הזאת, כי אנחנו מדברים פה באמת על נפש
אלי אפללו:
 הפגיעה הזאת היא בנפש
אלי אפללו:
 אפילו לעיתים זה רצח של נפש
אלי אפללו:
 זה לא פציעה שיכולה להחלים
אלי אפללו:
 להחלים נפש זה דבר שהוא באמת כמעט בלתי אפשרי
אלי אפללו:
 גם לא יודעים איך תמיד לעשות את זה ולא תמיד יש לנו גם את הכלים האלה
אלי אפללו:
      את הסיכום נוציא בכתב כמובן וגם ביקשתי לקבל תשובות
אלי אפללו:
 אנחנו נצטרך לטפל בזה ביתר שאת בהמשך, לאחר שגם אני אכנס יותר לדוחות שהיו בעבר ולנסות לראות איך מיישמים חלק מאותן המלצות
אלי אפללו:
     תודה רבה לכולכם, אני מודה לכם מאוד
דבי ביטון:
בוקר טוב, אני ממלאת המקום של חבר הכנסת דלל מאחר ונבצר ממנו להגיע
דבי ביטון:
 אני חברת ועדה כאן וגם שייכת לוועדת העבודה והרווחה, כך שאני מניחה שאתם יודעים שאנחנו מטפלים בכל נושא הרפורמה היום ויושבים עליה
דבי ביטון:
 נחשפנו לסיפורים הלא פשוטים של הדור השני של הנשים ושל הילדים
דבי ביטון:
 אני רוצה תחילה רק להודות ליוזמים: חבר הכנסת יצחק קרויזר וחבר הכנסת מיכאל ביטון, על הנושא המאוד-מאוד חשוב שהגיע לפתחנו
דבי ביטון:
     אנחנו היום דנים בעצם בדור השני לפוסט טראומה צבאית במסגרת ציון יום ההוקרה להלומי קרב
דבי ביטון:
 ברשותכם, לפני שנתחיל את הדיון ונשמע את הדברים החשובים, ולפני שנדע לאן פנינו מועדות כאן, אני רק אקריא מסמך שמחייב אותנו
דבי ביטון:
 כידוע, ישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת והפרוטוקול, וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת
דבי ביטון:
 ככל שיעלו עניינים הנוגעים לקטינות וקטינים שיש חשש שעברו הטרדה מינית או פגיעה מינית, עבירת אלימות או עבירה של התעללות שיעלה דבר שיש בו לייחס להם עבירה, או מקשר אותם לבדיקה, טיפול או אשפוז פסיכיאטרי לטיפול והשגחה של עובד סוציאלי, התאבדות או הליך פלילי המתנהל בבית משפט - חל איסור על פרטים מזהים שלהם, ולכן הם לא יצולמו או יוקלטו ולא יכללו פרטים מזהים שלהם בפרוטוקול הדיון
דבי ביטון:
     כמו כן, בגלל רגישות הנושאים הצפויים לעלות בישיבה זו, אני קובעת כי בהתאם לסעיף 120 לתקנון הכנסת, ככל שתהיה בקשה מטעם חבר כנסת, שר, או נציגו, או שיעלה צורך, והכל לשם הגנה על הקטין או חסר ישע - יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של קטינים ושל דוברים או דוברות שהינם קטינים
דבי ביטון:
 וכמו כן, ככל שהדבר יידרש לבקשת משתתף אחר בישיבה - אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום נזק לו או לזולתו
דבי ביטון:
     ברשותכם אני אקריא עוד קטע קטן, ואז אנחנו נתחבר בצורה מאוד ברורה ונתחיל את הדיון
דבי ביטון:
 אני רוצה לקרוא מתוך ספרו של ניסים משעל 'סוליית הסנדל': "שאול חזר מהמלחמה מחוק
דבי ביטון:
 אני זוכר את ההבעה המשונה על פניו
דבי ביטון:
 רק שנים לאחר מכן ידעתי לתת לה שם
דבי ביטון:
 הלם קרב
דבי ביטון:
 הוא היה ישן שעות על גבי שעות ולאחר שהתעורר, לרוב התעטף בשתיקה
דבי ביטון:
 הוא הסתגר בתוך עצמו ולא דיבר
דבי ביטון:
 לפעמים השקט שלו היה מפחיד
דבי ביטון:
 אני זוכר שפעם שאלתי אותו בעדינות על המלחמה
דבי ביטון:
 הוא הביט בי, פלט משפט סתום ולא יוסף
דבי ביטון:
 ניסיונות נוספים לדובב אותו גם הם, עלו בתוהו
דבי ביטון:
 ענן אבק סמיך הפריד בינו לבין המשפחה והמקורבים
דבי ביטון:
 ענן שממשיך ללוות אותו עד עצם היום הזה
דבי ביטון:
"     להערכתי, הקטע שהקראתי זה אולי התמונה שמשקפת באמת כיצד ילדינו וחיילינו ניגשים לצבא
דבי ביטון:
 אנחנו שולחים משהו ולדאבוני לפעמים מקבלים משהו אחר בגלל טראומות, או בגלל שטח, או בגלל מקרים שהם חוו ואין ספק שמי שחי לצידם, שאלו בני המשפחה, הנשים, האימהות, המשפחות, הן הופכות להיות חלק לדאבוני מהסיטואציה הזו
דבי ביטון:
     אז ברשותכם, אנחנו נתחיל לתת את הסדר של הדוברים על מנת שבאמת נוכל לשמוע כמה שיותר
דבי ביטון:
 נתחיל עם הדוברת הראשונה: נועה רופא, עובדת סוציאלית וראש היחידה לשירותי שיקום במשרד הביטחון
נועה רופא:
טוב, ילדי נכים היא סוגיה שמטרידה אותנו ומעסיקה אותנו בשנתיים האחרונות, בעיקר סביב הרפורמה
נועה רופא:
 מגוון מענים, גם לילדי נכים, מתוך הבנה שבעצם הטראומה לא נוגעת רק באדם עצמו, בפצוע עצמו, אלא גם במשפחה שלו
נועה רופא:
 אם זה נשים, אם זה הורים ואם זה ילדים
נועה רופא:
 מתוך סך כל הפוסט-טראומטיים, יש לנו כ-75 אחוזים משפחות וילדים שזכאים לטיפול נפשי
נועה רופא:
     בחודשיים האחרונים הוספנו גם את הטיפול האלטרנטיבי
נועה רופא:
 כאשר אנחנו מתייחסים לילדים של פוסט טראומה אנחנו מדברים על הגילאים שבין שבע ל-30 וכשאנחנו מתייחסים לטיפולים האלטרנטיביים שהם רפואה משלימה במקום טיפול פסיכולוגי, מתוך הבנה שיש אנשים שפחות רוצים לשלוח את הילדים שלהם טיפולים פסיכולוגיים אלא לרפואה משלימה
נועה רופא:
 טיפולים אלטרנטיביים שונים יכולים לעשות את זה גם עד גיל 18
נועה רופא:
      אנחנו כן מזהים עדיין פערים בטיפול בילדים אצל אוכלוסיות, שהם לא פוסט-טראומה, אבל הן פגועות נפש שצריך לתת עליהם את הדעת
נועה רופא:
 אנחנו מקיימים שולחנות עגולים יחד עם הנכים ויחד עם נשות הנכים כדי להבין יותר את הצרכים, ולראות איך אנחנו מדייקים את המענה גם לאוכלוסייה הזאת
דבי ביטון:
האם הסביבה שהילדים גדלים, נניח, בתי הספר, גנים, מסגרות שהם יוצאים אליהן במהלך היום, האם יש איזה שהיא פנייה או הוראות, איך להתייחס, האם אתם משתפים? יש איזה אינטראקציה ביניכם או שהטיפול הוא יותר ממוקד?
נועה רופא:
אנחנו לא יוצרים קשר עם המוסדות, מתוך, כמובן, הסודיות הרפואית כלפי הנכים
נועה רופא:
 אנחנו כן נותנים מענה באמצעות חונכים
נועה רופא:
 חונכות לילדי פוסט טראומה, וכאשר אנחנו מצמידים את החונך, זה יכול להיות עד 8 שעות שבועיות, בדרך כלל זה מתחלק לארבע שעות וארבע שעות
נועה רופא:
 אז אכן יש קשר עם החונך שהוא בעצם מהווה את התיווך למסגרות החינוך לחוגים
נועה רופא:
 אנחנו לא יוזמים קשר באופן ישיר עם המוסדות
דבי ביטון:
את המודעות לנושא או הידע שיש אחד מבני המשפחה שככל הנראה בפוסט טראומה זה בעצם מידע שמגיע אליכם ישר מהבתים? או שברגע שיש נפגע הלם קרב בתוך הבית, האם אתם מפעילים את היוזמה המניעתית לעדכן ולהכין את המשפחה שמאוד יכול להיות שבגלל ההתנהגות של הלום קרב, שהוא יכול לצרוח בלילה או לעשות דברים שצריך לקחת בחשבון
דבי ביטון:
     האם יש איזושהי מוכנות עוד לפני שהגענו לפוסט-טראומה
דבי ביטון:
 האם יש הכנה לבני המשפחה לכך שיכול מאוד להיות שיצטרכו להתמודד עם פוסט-טראומטי? כי פוסט-טראומה הוא בעצם שרשרת
דבי ביטון:
 הילדים צריכים להיות חשופים לכך, האישה צריכה להיות חשופה לכך
דבי ביטון:
 אנחנו גם לא יודעים מה יהיו ההשפעות כי כל הלום קרב מגיב בדרך אחרת
דבי ביטון:
     האם יש איזה הכנה ברגע שברור שיש לנו הלום קרב בבית? האם המשפחה הזו מקבלת הכנה או הדרכה לכך שיכול מאוד להיות שתהיה תגובה קשה? אולי פסיכולוגית הם מסוגלים להיות מוכנים ולא חלילה, להיות מופתעים מההתנהגויות של האדם
דבי ביטון:
 אגב, ההפתעות האלה לצערנו הן שבסוף יוצרות את הפוסט-טראומה
נועה רופא:
 אז אל משרד הביטחון הם בדרך כלל מגיעים לאחר שהם סובלים מהטראומה וכשהם בשלבי הכרה ובשלבי האבחנה של הדבר
נועה רופא:
 אני יוצאת מנקודת הנחה שרוב רובם המוחלט של האנשים שמגיעים אלינו כבר סחבו את הטראומה במקרה הטוב שנה, ובמקרה הפחות טוב שנים
נועה רופא:
 הרבה פונים אלינו אחרי 15 או 20 שנים כשהם בכלל לא ידעו לשייך את הדבר שממנו הם סובלים
נועה רופא:
     אין לנו פניות יזומות למשפחות, אבל כחלק מהאוריינטציה שאנחנו עושים לכל נכה חדש שמגיע ונקלט במשרד הביטחון הוא מקבל את כל המידע והאינפורמציה
נועה רופא:
 אנחנו כן צריכים להשתפר ולדייק יותר את הנגשת המידע
נועה רופא:
 בעצם ברגע שהנפגע מגיע אלינו, הוא בדרך כלל במצב נפשי שהוא מאוד מאוד מעורער
נועה רופא:
 קשה לקלוט את כל המידע
נועה רופא:
     אנחנו עובדים עכשיו על מסלול אשר יוכל להנגיש יותר ולעזור להם למצות את הזכויות, בטח ובטח למשפחה ולילדים
דבי ביטון:
מה עמדתך לגבי מה שאמרתי? בעצם לפני שאנחנו מגיעים כבר לשלב שהם פוסט טראומה?
נועה רופא:
אנחנו לא פוגשים אותם בשלב הזה
דבי ביטון:
את הלומי הקרב אתם פוגשים
דבי ביטון:
 אתם פוגשים גם את המשפחה
דבי ביטון:
 האם זה לא משהו שיכול להיכנס בתוכנית העבודה או בתכנית הטיפולית שלכם כמשרד הביטחון? אני חושבת שיכול מאוד להיות, אני מניחה, שאולי הכנה מוקדמת של בני המשפחה להתנהגויות והתופעות הייתה יכולה לעזור או לסייע, ואפילו אולי מונעת פוסט טראומה למשפחה
דבי ביטון:
     זה כמו שיש קטוע רגליים ואתה יודע שאתה צריך לקלח אותו והמשפחה מתמודדת
דבי ביטון:
 אז כמו שזה נפש, אנחנו יודעים שזו אחת המגבלות שקשה לראות בעיניים אלא רק בהתנהגות
דבי ביטון:
 זה משהו שהייתי באמת רוצה שייבחן כיוון שאין ספק שלאדם הלום קרב יהיו ההתנהגויות אשר יהיו זרות למשפחה
דבי ביטון:
 אם המשפחה מראש תוכל לדעת איזה תופעות לוואי עלולות להיות לו זה אולי יוכל להקל
דבי ביטון:
     לדוגמא, אם זה בשינה שלו, באוכל שלו, בהסתגרות שלו
דבי ביטון:
 יכול מאוד להיות שהעובדה שהמשפחה יודעת שאלה חלק מתופעות הלוואי של הלם הקרב היא לוקחת את זה אליה ומבינה את המצב
דבי ביטון:
 לעומת שהיא נתקלת בזה במפתיע
דבי ביטון:
 זה משהו שאני חושבת שאתם צריכים לתת את הדעת
נועה רופא:
בסדר גמור
נועה רופא:
 תודה
דבי ביטון:
ממשרד החינוך אני רוצה את הגברת ריבה רבקה, ממונת חירום
ריבה רבקה שכטר:
בוקר טוב
ריבה רבקה שכטר:
 אני אגיד שאני ממשרד החינוך, אני נציגה של שפ"י - שירות פסיכולוגי ייעוצי
ריבה רבקה שכטר:
 אני ממונה על התחום של חירום ואובדנות במשרד
ריבה רבקה שכטר:
 אני אגיד שבעצם בית-הספר, המוסד החינוכי, הוא מיקרוקוסמוס של מה שקורה גם בחוץ ושל העולם, מגיעים ילדים מהרבה בתים ועם הרבה מאוד מצוקות
ריבה רבקה שכטר:
     השירות הפסיכולוגי הייעוצי, דהיינו היועצות והפסיכולוגים אמונים לתת מענה לילדים ובכלל גם לצוותים ומערך של תמיכה של שיח שמחזק את הילדים, שמחזק חוסן, שמחזק פנייה לעזרה ושפותח ככה את הדברים
ריבה רבקה שכטר:
 לא בהכרח אנחנו נכנסים לרזולוציות כאלה של איזה מבנה מערכתי לכל נושא ונושא או לכל מצוקה ומצוקה
ריבה רבקה שכטר:
     אני רוצה להגיד שהסיפור של פוסט-טראומטיים, כמו שאמרה נועה, לוקח הרבה מאוד זמן לזהות אותו ולא תמיד הוא מזוהה באופן מיידי, וגם לא תמיד המשפחה ששה לשתף, בטח לא את בית הספר
ריבה רבקה שכטר:
 יש ילדים שלא רוצים לשתף
ריבה רבקה שכטר:
 יש ילדים שלא רוצים את הסטיגמה
ריבה רבקה שכטר:
 יש ילדים שבאים ממשפחה שהיא מתמודדת ולא זקוקים דווקא לתמיכה של בית-הספר
ריבה רבקה שכטר:
     כמובן שאם יש פנייה, אז ברמה הפרטנית בהחלט עוזרים, תומכים ומנחים את צוותי החינוך
ריבה רבקה שכטר:
 אני רוצה להגיד שלצערנו הנושא של פוסט-טראומה מוכר לנו באופן ישיר יותר
ריבה רבקה שכטר:
 עבודה עם תלמידים ועם אנשי צוות שחוו בעצמם את הפוסט-טראומה
ריבה רבקה שכטר:
 המדינה שלנו לצערי מספקת לנו הרבה אירועים כאלה, ולכן כן יש התמודדות, עם הנושא
ריבה רבקה שכטר:
 אני יכולה להגיד שמדריכות היחידה שלי לאורך כל השנה הזאת, זה היה נושא שלמדנו אותו לעומק ובנינו מערך של ליווי ארוך טווח לצוותי חינוך שבית הספר שלהם עבר אירוע טראומטי
ריבה רבקה שכטר:
     זהו, ומעבר לזה, ספציפית באתי גם להקשיב וללמוד, אם יש צרכים נוספים
דבי ביטון:
אתם מגיעים לילדים האלה לאחר שאתם מקבלים דיווח או שישנם מצבים שאתם גם מזהים במערכת החינוך במסגרת הכיתתית? או אולי ידוע לכם שהאב שנמצא בבית הוא הלום קרב, ואז יש לכם אפשרות לנחש או לזהות שילד שמתגורר שם עובר או חווה דברים שכנראה גורמים לו פחות לדבר
דבי ביטון:
 נתקלת במקרים כאלה או שאתם מחכים עד שההורה יבוא ויגיד 'יש לנו וצריך לטפל כי הילד במצוקה'?
ריבה רבקה שכטר:
לא, אז שוב אז אני רוצה להגיד שכאשר מזהים ילד במצוקה, זה לא משנה מה המצוקה, אנחנו מנהלים שיח
ריבה רבקה שכטר:
 גם עם הילד וגם הזמנה של ההורים לבית הספר כדי לבדוק האם ההורים משתפים
ריבה רבקה שכטר:
 אם ההורים ו\או הילד משתפים יש את ההמשך של התייחסות הספציפית למה שמוצף על ידי המשפחה וההורים
ריבה רבקה שכטר:
 אם הם לא משתפים אנחנו לא נבוא ונגיד 'תקשיבו, אנחנו יודעים' ואנחנו נכנסים למקום בכוח אלא אנחנו ניתן את הפתח לשיח נוסף
דבי ביטון:
האם עלה בדעתכם ואני מדברת בגלל שאני תושבת שדרות ואנחנו מדברים על פוסט-טראומות, לצערי כפי שאמרתם מדינת ישראל כמעט לא צריך הרבה סיבות, הפיגועים, יש לא מעט סיבות
דבי ביטון:
 באמת זה מסוג האבחנות שלדאבוני בגלל שזה לא איבר שנראה לעין גם לוקח זמן לזהות
דבי ביטון:
 האם במסגרת משרד החינוך או טיפול החירום האם חשבתם לעשות הרצאות או סדנאות או שיעור חברה לדבר על פוסט-טראומה? לא פוסט-טראומה ששייך לילד הזה או לאחר, אלא לספר שיש מקרים כאלה