GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
פנינה תמנו:
אתה יודע אני רק אומר, הוא נגע בזה לעניין האשפוזים המפוקפקים, לפני ארבע שנים עשינו פיקוח על מחלקות סגורות יחד עם המועצה לשלום הילד לילדים, אתה מוצא שיש ילדים בני חמש ושבע שנים שמאושפזים בלי שזה, אז אני ממליצה שנעשה אולי גם - -
אבישי פריזדה:
רק הערה להתחבר למה שפנינה אמרה, ע
אבישי פריזדה:
 דיבר באמת על אשפוז של שבוע וזה נורא, וא' שאפו לכם, אני פחות מכיר את תחום האומנה אבל חייבים לשמוע אתכם והלוואי שכל הדברים האלה יסתדרו, דמיינו לעצמכם ילד בגילאים האלה שפנינה הזכירה של חמש, שבא או 10 או 12 שנמצא בבית חולים חודש חודשיים, שלושה ארבעה, כל אחד מאיתנו מכיר מה זה להמתין למכתב שחרור בשביל לצאת, ויש ילדים שנמצאים במקומות שאנחנו לא היינו רוצים להיות בהם בבתי חולים פסיכיאטריים, ולא יומיים ולא שבוע לתקופות מאוד מאוד ארוכות, ואחר כך נציג מה קורה כשמגיעם מבית החולים לכאן
פנינה תמנו:
יש לי שאלה, כמה עולים חדשים מקרב?
אבישי פריזדה:
אם היית שואלת אותי לפני כמה שנים הייתי אומר לך פחות משיעורם באוכלוסייה, גם באוכלוסייה של משפחות בין אם זה דור ראשון או דור שני או שלישי של עולים מאתיופיה או מרוסיה, בשנים האחרונות אנחנו מצליחים לאזן את זה, זאת אומרת יש יותר פתיחות ויותר הכרה, סיים פה השנה נער ממוצא אתיופי אחרי חמש שנים מדהימות כאן, וחלק מהעבודה שאנחנו עושים בשנים האחרונות ובגללה אנחנו צריכים לתת יותר מענה, זה באמת לעשות גם התאמות תרבותיות, אותו נער שסיים והיה צריך להמשיך במסגרת המשך של משרד הבריאות של בריאות הנפש, המשפחה מאוד התנגדה, והיה ליווי מאוד מאוד אינטנסיבי של צוות הפנימיה של צוות מסגרת ההמשך, ממש מספר ביקורים של המשפחה כדי להצליח לרכך את זה להנגיש את זה תרבותית, והיום אנחנו יודעים להגיד אין לנו יותר משיעורם באוכלוסייה
פנינה תמנו:
זהו זה מה שהיה חשוב לי לדעת
אבישי פריזדה:
חד משמעית לא, ואנחנו מצליחים כן לייצר את ההרגשה התרבותית השפתית בחלק מהמקרים, אם תהיה ועדת הערכה אם הורים שלא דוברים עברית מספיק טובה, נדאג שתהיה התאמה, זה נושא, בסוף זה מדינת עולים, יש כאלה שרק שכחו את זה בינתיים
אלי אפללו:
טוב נדבר על זה מה שנקרא במחצית השנייה, אז קודם כל תודה רבה לכם אנחנו מעריכים מאוד, אבל בשם הוועדה באמת תודה רבה לכם
אלי אפללו:
      תודה לכל מי שנמצא פה באמת מדהים, אנחנו נצא להפסקה של 10 דקות נחזור לפה ב-11:30
אלי אפללו:
שלום לכולם, קודם כל תודה על הכיבוד באמת זה מעל ומעבר אז באמת תודה רבה, זה נדיבות בלתי רגילה, אז באמת תודה רבה על האירוח תודה רבה לכם, אני לא מסכם אחנו מתחילים עכשיו את המחצית השנייה
אלי אפללו:
     המשפחה שהייתה פה אנחנו גם יכולים להגיד עכשיו למרות שאמרנו להם את זה ואני אוסיף, ההתרשמות שלי הייתה שאנחנו צריכים פה מהלכים, זאת אומרת משפחה שלוקחת על עצמה דבר כזה היא צריכה להיות משפחה מאוד מאוד מיוחדת, זה ממש איך אמרנו לו זה מלאך, ומלאך זה פשוט שליחות ברמה אחרת עם הקרבה אחרת, ונאמר פה משהו ככה כאילו בדרך אגב אבל זה גם הקרבה של הילדים, זאת אומרת זה לא רק ההורים, וזה לא פשוט לחלוטין לא פשוט
פנינה תמנו:
לילדים שבבית
אלי אפללו:
בוודאי לילדים שלהם הילדים שבבית, אז אנחנו צריכים לבוא לתת להם את כל התמיכה את כל העזרה, ולכן כששאלתי בבקשות הם היו אפילו צנועים אני חושב שהם כל הזמן צריך לחלוב אותם, אבל זה לא עניין של לחלוב אלא באמת להבין בקשיים ולא תמיד זה תמורה כספית
אלי אפללו:
      עכשיו אנחנו נמצאים במחצית השנייה של המפגש וחשוב לי באמת לשמוע על הבית הזה, על הנושא של האשפוזים, מי הילדים שמגיעים לפה, כמה זמן, חלקם בפנימייה חלקם לא, או שכולם בפנימייה? כולם בפנימייה, בקיצור לשמוע להבין עם הקשבה מקסימלית
אלי אפללו:
 אז בואו מי מתחיל?
יעל דיין:
יעל וייס מנהל אגף בכיר משרד הרווחה, בעצם תחת האגף שלנו יש היום שלושה פרופילים של חניכים שמושמים בפנימיות הפרופיל הטיפולי
אלי אפללו:
כמה ילדים יש בסך הכל בפנימיות, כמה ילדים יש?
יעל דיין:
כ-6,500 ילדים בפנימיות של הרווחה, כ-130 פנימיות
אלי אפללו:
רגע ובתי אומנה כמה היו?
יעל דיין:
יש 5,000 ילדים, כ- 4,500 משפחות
יעל דיין:
     הילדים שלנו בעצם נמצאים בשלושה סוגים של פנימיות, אני אגיד שאנחנו במהלכה של הטמעה של רפורמה בפנימיות שנערכה בשנים האחרונות, ועכשיו אנחנו בשלבי הטמעה כולל סיום מכרז חדש, אנחנו קוראים לילדים בשמות עם מעוף קדימה ולא על שם הקשיים שלהם, ולכן מה שעד היום נקרא הפרופיל הטיפולי אנחנו קוראים לו מעוף, הפרופיל הפוסט אשפוזי אנחנו קוראים לו עוגן, והפרופיל של קשיים בקצה זה הילדים שנמצאים בפנימיות המעוז
יעל דיין:
      פנימיות המעוז זה פנימיות במספר מועט, יש לנו היום חמש פנימיות מעוז בפרופיל המורכב יותר ובימים האלה אנחנו הולכים לפתוח עוד שתיים בהתאם לצרכים פנימיות
דבי ביטון:
מי נמצא בפנימיות האלה איזה פרופיל של ילדים?
יעל דיין:
פרופיל של קשיים התנהגותיים קשים, קשיים רגשיים נפשיים קשים
דבי ביטון:
זה על רקע מה שקרה מאיפה שבאו או שפשוט נולדו עם בעיות עם צרכים וכו' או מציאות שהכתיבה שהביאה אותם?
יעל דיין:
זו שאלה מצוינת זה גם וגם, זאת אומרת יש חלק מהם שזה הפרופיל ההתחלתי שלהם שככה הם מגיעים אלינו, ויש כאלה שעברו כמה וכמה תחנות של פנימיות לפני כן ובעצם היו זקוקים לאותה פנימייה, רשת גיא עוד מעט הם יציגו את עצמם הם גם בעניין המעוף
פנינה תמנו:
נקודה קטנה בעניין הזה, שאחת הסוגיות שתמיד צפות זה בעצם שאין אבחנה למשל בין ילדים שהם עם בעיה התנהגותית שנמצאים על רצף עברייני וכאלה לבין ילדים שנפגעו ואז הם נמצאים באותו מקום, ואז השאלה של ילדים שערבוב בין סוגי האתגרים
ששי כליפא:
צריך להגיד שהרבה פעמים בעיות התנהגות הם רק ביטוי של קשיים אחרים, אז לצורך העניין בעולם עברייני אז אלימות יכולה להיות כוחניות אל מול מישהו חלש, בעולם שלנו של בריאות הנפש אנחנו עסוקים בעצם בביטוי של מצוקה נפשית, ילד יכול להתפרץ בגלל חרדה מאוד גדולה שיש לו בגלל שמישהו נגע בו והוא נפגע בעבר
ששי כליפא:
      זאת אומרת האקט הזה של התנהגות או בעיות התנהגות הוא רק הקצה הקרחון של הדבר הזה, ולכן לא הייתי מסווג את זה על פי הבעיות התנהגות אלא על פי הבסיס שממנו נוצרות הבעיות
פנינה תמנו:
אבל אני שואלת האם לפעמים ילד נפגע נמצא עם ילד פוגע, זה הסיפור שעולה פעם אחר פעם
יעל דיין:
אז אני אתייחס לזה, אני חושבת שמה שששי ניסה להגיד, זה שלפעמים המופע הוא אותו מופע ברמה ההתנהגותית, אבל לפעמים המניע או מה שנמצא מלמטה יהיה יותר פרופיל נפשי ולפעמים יותר פרופיל התנהגותי, אני כן אגיד שהנושא העברייני נטו כן נמצא בחסות הנוער ובמסגרות של חסות הנוער, אבל יש את אותם ילדים שזה לפעמים על הגבול וזה דיוק באמת שאנחנו עסוקים בו
יעל דיין:
      יש לנו ב-24 פנימיות פוסט אשפוזיות עוגן, ועוד כ-100, 101 פנימיות טיפוליות שזה בעצם רוב הילדים שנמצאים בפנימיות הרווחה, אנחנו היום בהטמעה של המדיניות מתעסקים בשני משפטים אני אגיד בקשר עם המשפחות, בקשר עם הרשויות המקומיות, בתוכנית התערבות אישית ומשפחתית, ובמענה ההוליסטי שכל ילד צריך לקבל
יעל דיין:
      דובר קודם קצת בהקשר של הקשר של העניין הבריאותי אצל משפחות האומנה, בעצם הילדים שמגיעים אלינו לפנימיות הרבה פעמים יש להם קשיים גם בתחום הבריאות וגם בתחום התזונה, וגם ההתנהגותי וגם הרגשי, וגם הטיפולי וגם הלימודי חינוכי ופערים, אנחנו מנסים כן לתת איזה שהוא מענה שיכלול את כלל הצרכים האלה, חברת גיא תציג את עצמה, לחברת גיא בעצם יש פנימיות מהפרופילים של העוגן הפוסט אשפוזי ומעוז, יש להם את הרצף, אני מציעה לתת להם עכשיו את הבמה, וכמובן שאלות ותוך כדי אני פה והצוות פה, וכבר אני אומרת תודה
דבי ביטון:
רציתי רק לחדד את השאלה של פנינה, האם באותו חתך גילאים יכולים להיות בו זמנית הפוגע והנפגע? לא באותו מקרה אלא ילדים שהם פוגעים לעומת ילדים שהם נפגעים, האם הם יכולים להיות באותו חלל ומה עמידת מוגנות שאתם נותנים? כי אתה יודע ילד פוגע הוא יכול להמשיך אנחנו יודעים את זה, זה לוקח זמן טיפולים השגחה, לעומת ילד שנפגע שהוא תמיד בביטחון שלו בהיסטוריה שלו הרבה יותר מוחלש, השאלה מה קורה אם אכן זה קיים ואיך?
פנינה תמנו:
אני אחדד, למשל ילדה שהוצאה מהבית כי היא כל הזמן בורחת מהבית אם זה להתנגדות העבריינית ילדה בסיכון, אל מול ילדה שהוצאה מהבית כי האבא שלה אנס אותה, ואז שמים אותה זה משפיע ומשנה
פנינה תמנו:
     אני גדלתי בפנימייה, אני יודעת כמה השפעה יכולה להיות לילדים שאתה שם אותה בפנימייה מגיל 12 עד 18 הייתי, יש לי חברים שכל מסלול חייהם השתנה כי לקחו אותם לפנימייה למשל הלא נכונה, זה אמנם לא מדברת על פניות של הרווחה במקרה הזה היו גם כאלה שהלכו לרווחה, ואני שואלת האם אתם בתוך זה כן עושים זומים או אומרים, רגע בכל זאת אם זאת נפגעה מעבירת מין בתוך המשפחה, לא בהכרח מתאים שנשים אותה עכשיו באיזה מעון שהוא לא יודעת הכל?
יעל דיין:
אז אני אתייחס בקצרה ואני מניחה שהדוגמאות גם יגיעו מהשטח, אנחנו ערים לאתגרים האלה אני חושבת שדייקתם פה אתגר של מורכבות ומנעד ומגוון של פרופילים של ילדים שמגיעים אלינו, והתפקיד שלנו זה לתת בעצם מענים לכולם
יעל דיין:
     איך אנחנו מנסים לעשות את זה? א' בתוך המדיניות אנחנו מדברים על הפרדה גם ברמה של פרופילים גם ברמה של מגדר בגילאים מסוימים כדי לתת את המוגנות, וגם ברמה של הטיפול והתוכנית האישית, ואם תוכנית אישית לחניך מסוים או לחניכה מסוימת צריך להיות מאופיין במוגנות של נפגעת, אז אותה תוכנית אישית אחרת תהיה ברמה של הפוגע, לעיתים הכלים יהיו חונכות צמודה בתקופה מסוימת כדי רגע להרגיע ולשמור, ובהמשך יהיה פה גם פעילות חינוכית, גם פעילות גם סמכותית, גם מערבים את בית המשפט אם צריך במקרים מסוימים, וגם אם באמת התייחסות ייחודית
יעל דיין:
      אנחנו כן יכולים למצוא בחלק מהפנימיות גם קבוצות אורגניות שהם סביב צרכים משותפים של חניכים, אני כן אגיד שהקיצונים ביותר לא נמצא בדרך כלל ביחד, בין אם זה לא באותה פנימייה ובין אם זה לא באותה קבוצה, עם תוכנית מוגנות, אני חושבת שבאמת אנחנו נמצאים בפנימייה שהמילה מוגנות זה אחד הדגלים המאוד משמעותיים עם הרבה מאוד אתגרים
יעל דיין:
      ובאמת עוד מילה אחת אני רוצה להגיד תודה למ
יעל דיין:
א
יעל דיין:
 שיושבת איתנו, מ
יעל דיין:
 היא בוגרת של הפנימייה, לפני שהיא בכלל מתחילה לדבר אני רוצה להגיד לך תודה ושאפו על הדרך שעשית, ואת עוד מעט תספרי גם לכולם לאן את הולכת שנה הבאה, אבל רק עשיתי לך פרומו
ששי כליפא:
אני רק רוצה לדבר על המסגרת כדי לראות איך אנחנו מנהלים את הזמנים בהקשר הזה
אלי אפללו:
אנחנו ב-13:00 מסיימים
ששי כליפא:
הייתי רוצה שאנחנו נתחיל גם מההצגה של אורגד, יש לנו שעה אז אנחנו ננסה לצמצם, מ
ששי כליפא:
א
ששי כליפא:
 מאוד מאוד חשוב לנו ככה להכיר את הסיפור שלה ואת הסיפור המוצלח שלה, והיינו רוצים להשאיר באמת אפילו 5, 10 דקות לעשות סיבוב בכפר בשטח לראות איפה הם ישנים איך זה נראה בשטח
דבי ביטון:
איפה הילדים עכשיו?
ששי כליפא:
נמצאים חלקם בחופשה
אלי אפללו:
בבקשה אז בוא נתחיל מאבישי
אבישי פריזדה:
אז אני אבישי פריזדה, אני מנכ"ל קבוצת גיא, קבוצת גיא פעילה מאמצע שנות ה-90, תכף אני אספר קוריוז על האוכלוסייה הפוסט אשפוזית, אנחנו פעילים בשלושה תחומים, תחום אחד נשים נפגעות טראומה מינית, אנחנו מפעילים גם הוסטלים וגם מערכי דיור, גם משרד הבריאות גם משרד הרווחה היחידים בארץ
אבישי פריזדה:
      התחום השני הוא צעירים נפגעי נפש וצעירים בסיכון, בעצם מסגרות 18+ גם כאן גם של שיקום וגם משרד הרווחה, וכמובן פנימיות ילדים ונוער, אנחנו מפעילים כמו שיעל הזכירה נכון להיום שש פנימיות מבית קמה ועד עמק חפר, גם טיפולי, גם פוסט אשפוזי, וגם אוכלוסיית קצה מעוז אם תרצו, אוכלוסיית הקצה נמצאת לא רחוק מאדוני היושב-ראש אז נשמח לביקור גם שם
אבישי פריזדה:
      באמת ההיכרות שלנו עם העולם הזה של הפנימיות פוסט אשפוזיות הולכת הרבה שנים אחורה, לי יש את הזכות להמשיך את דרכו של אבא שלי שבאמצע שנות ה-90 ניהל פנימייה בכפר הנוער קדמה
פנינה תמנו:
קדמה עדיין קיימת בועטת ופורחת
אבישי פריזדה:
שחר המנהל אז היה ש"ש אצל אבא שלי, אני זוכר אותו בתור ילד כשגרנו בכפר שהוא היה ש"ש
אבישי פריזדה:
     אז ביום בהיר אחד סערה ציבורית גדולה שהייתה בסדרת כתבות במבט לחדשות ובמעריב, מתקיימת פנייה עוד לפני שיש פנימיות פוסט אשפוזיות בהגדרה או בתעריף, פנייה לאבא שהוא עדיין פעיל ועדיין בעניינים מה שנקרא, לקלוט מבניין בית החולים הפסיכיאטרי בבאר שבע מנהל בית החולים ומנהל מחלקת הנוער, לקלוט נער ונערה עם בעיות נפשיות, ולראות אם אפשר בעצם דרך העניין הזה לשחרר את אותו פלונטר של אז 212 ילדים שהיו גרים קבוע בבתי החולים הפסיכיאטרים
אבישי פריזדה:
      ואבא באמת קולט את אותם נער ונערה ורואה בדיוק מה שפנינה אמרה, שאפשר לקדם אוכלוסייה מסוימת, אבל נעשה את זה רגע אקדמי, קצת קשה לעזור לאלה שחטפו את הכאפות עם אלה שנתנו את הכאפות, ואז בעצם הוא יוצא לדרך עצמאית והקים את הפנימייה הראשונה בבאר שבע פנימיית עדנים בטח יצא לכם לשמוע, והיום אנחנו באמת בפריסת שש הפנימיות האלה
אבישי פריזדה:
      אנחנו נמצאים ותכף אני אעביר את זכות הדיבור הם גם יציגו את עצמם, גם צוות הפנימייה וגם תוכנית לפי התוכנית של שששי הציג, בפנימיית האורנים שהיא בית ל-110 נערים ונערות בגילאי 12 עד 18, כמו שאדוני אמר קודם יש לנו היסטוריה לא לנו למקום ארוכה, המקום נקרא כפר אורנים או פנימיית האורנים, כי שהגענו לכאן תראו אחר כך שאתם יוצאים, מצאנו אורנים מאוד מאוד עתיקים והמון דברים נטושים, ואמרנו עם כל הכבוד לעצמנו אנחנו מאמינים בלתת כבוד למי שהיה כאן קודם ולכן זה השם שנבחר לפנימייה
אבישי פריזדה:
      ואני באמת רוצה ככה להעביר את רשות הדיבור לאורגד מנהל המסגרת, אני אציג אותו בקצרה לפני שהוא יציג את עצמו אני אגיד את מה שהוא לא יגיד, אז בעיניי הוא המנהל הכי טוב היום בארץ של פנימיות ובשביל לשים אני אגיד בין הכי טובים כדי לא לסכסך עם המנהלים האחרים שלי, גדל אצלנו ככה מתפקידים יותר צעירים ובאמת קיבל את האתגר של ניהול המסגרת עושה את זה בגאון, מגיע כל יום מבאר שבע עד לכאן כי הוא מאמין בדבר וכי הוא באמת עושה עבודה מצוינת, לידו נמצאת גיל שהיא רכזת תחום הטיפול אצלנו, היא גדלה אצלנו לא עד כדי כך אחורה אבל היא התחילה כעובדת סוציאלית והתקדמה, ועוד הרבה אנשים טובים אחרים שתיכף תשמעו עליהם, ואני אחזור לדבר על האנשים ועל מה אנחנו צריכים את העזרה שלכם עם אנשים בסוף
פנינה תמנו:
אני רק אומר, הוא גאוות הקהילה האתיופית
גיל איטן:
הוא הודי
אבישי פריזדה:
אנחנו גם גאוות משרד הרווחה
אלי אפללו:
המקור זה קוצ'יני או בומבי?
אהוד ברק:
בומבי
אלי אפללו:
בומבי, אז סבא שלי נולד בבומביי, סבא שלי הוא לי הוא בן למשפחה בגדדית שהיגרה מבגדד לבומביי והוא נולד בבומביי, והם היו סוחרים מאוד עשירים ולמזלו הרע אבא שלו נפטר בגיל יחסית קטן, ויש לי איזושהי תמונה של האמא של הסבא יחד עם המשרתת ואתה לא מבדיל בבגדים אתם לא מבינים איזה עושר היה שם, וגם המשרתות והיו לבושות ככה בטוב טעם, ובסופו של דבר חזרו חזרה לבגדד ושם הקימה לו מפעל בבגדד לממתקים, אבל סיפור ארוך לא משנה
אהוד ברק:
קודם כל תודה על המילים החמות מרגש ממש , אני אגיד שני דברים לפני שנציג, אולי שתי עקרונות שמנחים אותנו ככפר נוער טיפולי פוסט אשפוזי, אחד הילד במרכז, עכשיו הדבר הזה הוא איזושהי סיסמה או לייצר איזשהו אבל צריך תמיד להבין, אנחנו כמסגרת אנחנו שמים את הילד במרכז מתוך מקום שהמסגרת צריכה להיות ורסטילית משתנה לפי הצרכים של הילדים פה ולא אחרת
אהוד ברק:
      והדבר השני זה שאנחנו לא בית אנחנו לא תחליף לבית, אנחנו תחנה מאוד משמעותית בחיים של כל ילד וילדה, אנחנו תחנה אחת המשפחה הילד יחזור אליה בגיל 18 בין אם ימשיך להוסטל, המשפחה היא מי שמלווה את הילד, אנחנו נמצאים בפרק זמן משמעותי של שנתיים, ארבע, אם זכינו אז תהליך משמעותי של חמש שנים, אבל אנחנו תחנה אחת שהיא משמעותית, אנחנו צריכים לעשות את הכל בשנים האלה כדי לראות איך גם המשפחה, גם הילד וגם הסביבה החברתית, מקבלים יחד את המשאבים כדי לראות איך בסופו של דבר הילד חוזר חזרה לקהילה בצורה הכי נכונה
אהוד ברק:
      אחד מהסימנים שאולי נדבר עליהם בהמשך זה הנושא של אשפוז, כמה פעמים הילד אושפז לפני ההשמה, כמה פעמים הילד אושפז במהלך ההשמה ואחרי השמה, ובעצם כל מיני משתנים שאנחנו מנסים בשנים האחרונות לבחון כדי לראות עד כמה אנחנו "מצליחים", אז זה ככה שתי עקרונות שמאוד חשוב לפני שאנחנו מדברים על הבית שלנו על פנימיית האורנים
אהוד ברק:
     אנחנו נציג ככה בקצרה קצת נתונים וקצת מי אנחנו, אבל לגמרי מ
אהוד ברק:
א
אהוד ברק:
 ככה תוביל ואני גם יעזור לה עם שאלות מנחות, נתחיל
אלי אפללו:
בבקשה מ
אלי אפללו:
א
מ.א.:
אז אני הגעתי לפה אחרי אשפוז של חצי שנה בערך בפסיכיאטרי שניסיתי באמת להתאבד לקחת את החיים שלי, עכשיו זה הרבה יותר מזה, היה לי כאילו בעיות עצבים, לא ידעתי לתקשר לא ידעתי מה להגיד מה יושב עליי מה קשה לי, היה לי קשה כמו שאמרת מי שקיבל כאפות נותן כאפות, אז באמת כאילו אתה לא נותן כאפה אם לא קיבלת אחת, אני אומרת הכי אמיתית עכשיו, שכל ההתנהגות שלי כאילו ספגתי ספגתי ולא ידעתי איך להוציא את זה החוצה חוץ מבאלימות, בעיות וניסיונות כאילו כלפי עצמי כלפי אחרים, וצעקות ומריבות והכל
מ.א.:
      וואלה הייתי באשפוז, אמרו לי טוב שומעת את לא חוזרת הביתה את הולכת לפנימייה, אמרתי להם לא רוצה, שמו לי צו בית משפט, ובאמת צעקתי על השופטת, אמרתי אני לא הולכת לפנימייה אני לא אכפת לי, הגעתי לפה החודשים הראשונים היו סיוט, הייתי כל יום רבה עם האם בית, הייתי אומרת לה אני לא רוצה להיות פה
פנינה תמנו:
היה לך בית עם הורים עם אחים הכל?
מ.א.:
כן ברור עם הורים עם אחים עם הכל, לא צריך להיות כאילו משפחה שלא תומכת, זה על ידי חינוך קשה כאילו בעיקר לילד גם מתבגר, וואי אני נורא אוהבת את המשפחה שלי, אבל זה פשוט זה לא שאין משפחה, זה שיש קושי זה המקום הזה פה כדי לעזור, זה גם לא רק לברוח, בהתחלה זה היה סוג של בריחה אני מודה, אבל לאט לאט למדתי גם להתמודד, למדתי איך לדבר עם אמא שלי, איך באמת להתמודד עם הדברים, שקשה לא להתקשר מהפנימייה אני רוצה לחזור, שקשה צריך כאילו להתמודד
מ.א.:
      והיה לי חודשים ראשונים נורא נורא קשים, לא רציתי להיות פה, לא הודיתי שמשהו שיש בעיה, אמרתי אני בסדר אני לא צריכה להיות פה הכל טוב, השתחררתי מהאשפוז מסיבה עכשיו הכל בסדר לא רוצה לפגוע בעצמי אני לא מבינה מה אני עושה פה, ואז לאט לאט לקח לי משהו כמו חצי שנה שנה עד שהיה לי שיחה ראשונה עם המדריכה כאילו ברמה כזו, והמדריכות כל יום כאילו בהתחלה הם לא שמו לב שאני לא מתקשרת יותר מהיי ביי אז אמא שלך יפה, אבל שלב מסוים מדריכים הבינו שכאילו אני לא אומרת וכשקשה לי אני מוציאה את זה בעצבים, כי אני תמיד אני מתפקדת אני לא פוגעת בעצמי ונורא קל לא לשים לב
מ.א.:
     בסוף הבינו שאני לא מדברת לא זה, הם היו יושבים איתי כל יום, יושבים איתי אומרים מ
מ.א.:
א
מ.א.:
 בואי לחדר מדריך, מה קורה איך עבר עלייך היום, בהתחלה לא הייתי משתפת פעולה הייתי כזה בסדר בסדר והמדריכות לא ויתרו לי כל יום, ובסוף לאט לאט נפתחתי והתחלתי כן לדבר, התחלתי למצוא את הדרכים שלי איך להתמודד, מחוץ לצעקות ולמריבות ולהתפוצץ ולראות שחור בעיניים, אז כאילו מצאתי לי דרכים
מ.א.:
      גיליתי קודם כל את העולם של הספורט שהיה לנו פה מאמנת כושר מדהימה יפה, שהיא הייתה עושה לנו אימונים קבוצתיים כזה קבוצת בנות, ומצאתי שספורט גם עוזר לי נורא להירגע
אלי אפללו:
חבל שסימון לא פה
דבי ביטון:
כן בדיוק חשבתי על זה
אלי אפללו:
יש לנו חבר כנסת הוא אמר שהוא פריק של ספורט, ובכל דבר אומר אנחנו צריכים לשים את הספורט כי זה משחרר המון זה פורק אין ספק
אלי אפללו:
     אבל איך בלימודים?
מ.א.:
חכה
אלי אפללו:
בטח לא רצית ללמוד וזה לא עניין אותך
מ.א.:
לגמרי, לפני הפנימייה נשרתי מהלימודים
גיל איטן:
באיזה כיתה?
מ.א.:
בכיתה ז' הייתי באולפנה דתית ולא כל כך התחברתי לדת, הייתי בשלב שהיה לי נורא חשוב לשאול שאלות ולא קיבלתי את המענה, ובסוף כאילו אמרתי לא רוצה לא מאמינה באלוהים יותר הלכתי לצד הקיצוני אני אתאיסטית עכשיו לא רוצה ללמוד בבית ספר דתי, נשרתי מהלימודים כי אמא לא הסכימה להחתים אותי לחילוני, בכיתת ט' חזרתי לבית ספר באמצע י' העיפו אותי, ואז כאילו פה שתדעו עכשיו אני עם בגרות מלאה כמעט בהצטיינות
מ.א.:
 (מחיאות כפיים)
פנינה תמנו:
איזה אלופה
אלי אפללו:
איזה יופי
מ.א.:
וכן, כי באמת המקום הזה גם גרם לי להבין, קודם כל עזבו לחיות לא לחיות זה עוד ההתחלה, אבל הבנתי שברגע שאני רוצה לקחת על עצמי את ה-לחיות אני רוצה לעשות את זה בצורה הכי טובה, אני רוצה שיהיה לי חיים טובים, אני רוצה להיות משמעותית, אני רוצה באמת להצליח בכל מה שאני אעשה בלי עין הרע בעזרת ה'
פנינה תמנו:
אז מה למדת פה או שיוצאים החוצה?
מ.א.:
החוצה, וגם עם זה היה לא מעט בעיות, בהתחלה שמו אותי בבית ספר לנוער נושר, אמרתי כאילו לא רוצה אני רוצה ללמוד בבית ספר רגיל, אמרו לי אין שום מקום כאילו לא יקבל אותך במצב הזה, ובאמת ההורים שלי לא ויתרו כל היום היו מתקשרים לאחראית חינוך פה, בשלב מסוים הם עשו לי אחרי איזה שלושה חודשים ראיון עם העירייה, ואני נכנסתי לדיון כי גם לי היה חשוב לדבר, ואז הם אמרו לי אין דבר כאילו כל מה שאת רוצה, את רוצה בית ספר רגיל תקבלי, הלכתי לראיון קבלה המנהלת אמרה לי כאלה מילים לא רוצה אותך פה
דבי ביטון:
ככה?
מ.א.:
באמא
פנינה תמנו:
אני מקווה שהיא לא המנהלת יותר
מ.א.:
היא יצאה לפנסיה השנה
אבישי פריזדה:
את יודעת, אומרים שלא ימותו הקנאים שיחיו ויסבלו, אז אני רוצה דווקא שתהיה ושתראה איזה - -
אלי אפללו:
רגע איזה תיכון זה היה?
מ.א.:
מקיף ט' פה בעיר
מ.א.:
 אמא שלי לקחה אותי משם בכוח, היא אמרה לי מ
מ.א.:
 אנחנו לא באות לפה, אמרתי לה אמא חיכינו שלושה חודשים לקבל את המקום הזה, אני לא מוותרת מה אכפת לי מה המנהל חושבת אני לא מתכוונת לראות את הפרצוף שלה אז מה אכפת לי, אני אראה אותה בסוף י"ב עם תעודת הצטיינות שאני אגיד
פנינה תמנו:
אמרת לה?
מ.א.:
לא רציתי לברוח ממנה
פנינה תמנו:
תביאי אנחנו נשלח לה
אלי אפללו:
את יודעת המדד של בתי הספר בדרך כלל זה הנושא של זכאות לבגרות, וכשרואים אותה זאת לא תגבל בגרות, ואחד ההישגים שלנו בנתניה זה נושא שפשוט לא הסתכלנו על המדד של הבגרות, אלא המדד של נשירה, כמה שפחות נשירה זהו
מ.א.:
באמת מה שחשוב לי להגיד אולי הכי חשוב, זה לא אחוז של נשירה, זה שאין מספיק מודעות לעולם הזה של הפנימיות והפוסט אשפוזי אין מספיק מודעות, היא אמרה לי כאילו את היית באשפוז פסיכיאטרי אני לא רוצה אותך
פנינה תמנו:
אני אשאל אותך שאלה, את עדיין לוקחת כדורים?
מ.א.:
רק לפני חודש הפסקתי עם הכדורים לחלוטין
פנינה תמנו:
את בליווי רפואי?
מ.א.:
יש לי פסיכיאטרית מהממת
אלי אפללו:
תשמעי מ
אלי אפללו:
 אנחנו גאים בך, באמת אני חושב שזה דוגמה מדהימה מדהימה וטוב שהבאתם את הדוגמה הזאת, כי עוד פעם אנחנו תמיד עם דעות קדומות אבל בבקשה כן
מ.א.:
יש פה בית כזה שנקרא בית בוגרים שזה השנה האחרונה בפנימייה, כל מי שרוצה באמת להשתפר ולעשות תהליך אז הולכים לשם, והלכתי לשם עכשיו בשנה האחרונה שלי, ושם זה יותר מצד אחד זה פחות צוות, יש שעות אחרות למדריכים אם זה בית רגיל זה מדריך כל היום ואם בית וכל מה שתרצה, שם זה פחות צוות פחות ליווי יותר עצמאות, מצד שני כן יש את הצוות וכן יש עזרה ולהסתכל יותר על העתיד, ומה עושים מפה את רוצה להתחיל להוריד את הכדורים? את רוצה סל שיקום ברווחה או לא יודעת מה, זה יותר הסתכלות לעתיד ותהליך אישי עם עצמי, שכאילו מה אני עכשיו יוצאת מפה לא יהיה לי יותר את הפנימייה, זה המטרה שם לעשות תהליך עם עצמי כדי שאני באמת אגיע לחיים יותר מוכנה ויותר עצמאית
מ.א.:
     והתחלתי גם בתהליכים למכינה קדם צבאית התקבלתי
פנינה תמנו:
איזה דרך ארץ?
מ.א.:
דרך ארץ, אבל יש מישהו מהבית שהולך גם
אופיר כץ:
בירוחם לא?
מ.א.:
לא ברביבים בדרום
פנינה תמנו:
ואז עשית צבא?
מ.א.:
כן, אני עכשיו סמב"צית
פנינה תמנו:
אני הייתי סמב"צית
אלי אפללו:
איך היחסים עם המשפחה?
מ.א.:
בהתחלה נורא מורכב כי גם לאמא היה נורא קשה בו נהיה כנים להורים זה לא קל שלוקחים את הילד ככה והיה נורא קשה, בהתחלה האשמתי את אמא שלי, אמרתי לה בגללך אני פה כאילו תראי מה עשית, ווואלה לאט לאט גם למדנו לדבר למדתי, עכשיו נגד מפריע לי משהו שהיא עושה אני אומרת לה, מפריע לה משהו שאני עושה היא אומרת לי והיא יודעת שאני לא אקום ואתעצבן ואעלה לחדר, למדנו לאט לאט לעשות תהליכים עם עצמנו, עדיין יש שיפור תמיד יהיה מקום לשיפור
פנינה תמנו:
היא בטח מה זה גאה בך
אהוד ברק:
השיא היה במסיבת הסיום ביולי שאמא שלה הייתה אחת מההורים שמקריאים את דבר ההורים, זה היה סגירת מעגל
אלי אפללו:
זה מה שנקרא להציל נפש אחת
מ.א.:
זה לא נפש אחת, יש פה עוד 110 ילדים כאלה
אלי אפללו:
ואוו ואוו יופי באמת בהצלחה גאים בך
אלי אפללו:
 בבקשה אורגד
אהוד ברק:
אולי כן חשוב לי אולי אסמן איזושהי נקודה מאוד חשובה, אולי לא קונקרטית אבל היא חשובה שאולי גם הסיפור של מ
אהוד ברק:
 וההתמודדות שלנו ושל הילד המטופל היא סוגיית הסטיגמה, אנחנו נפגשים עם זה בתהליכים מול הצבא, נפגשים בעבודה מול מערכות, ואנחנו חווים את זה את החוויה הכי גדולה הזאתי בשנה האחרונה לקראת הסיום וזה אתגר מאוד מאוד גדול זה מאוד קשה וגם מאוד מובן בחברה שבה אנחנו נמצאים, שילד שנקלט בבית ספר לחינוך רגיל וחי בפנימייה פוסט אשפוזית, יהיה בכיתה ויגיד להגיד להם אני בא בהסעה כי אבא שלי זה ואני בכלל בא מהבית, לוקח לו משהו כמו שנה שנתיים לבוא להגיד כן אני בפנימייה טיפולית, כן הייתי באשפוז פסיכיאטרי
אהוד ברק:
      והרבה פעמים חוויות שהם מקבלים בחוץ מהמערכות או דברים מהסוג הזה סוגרים אותם בחזרה אל תוך ההתחברות לתוך ההכחשה של הדבר, זו סוגיה שאנחנו באמת נלחמים בה ועושים כמעט הכל כל מה שאפשר, החל מכניסה של קבוצות לכאן להתנדבויות, יציאה של התוכנית הקיץ התחילה בכפר אנחנו הלכנו לשלושה ימים התנדבנו, אנחנו מתנדבים יוצאים לבתי אבות, יוצאים לצער בעלי חיים אנחנו נותנים בחזרה, וזה עבודה, זה עבודה קשה אנחנו תמיד חושבים איך אנחנו עושים יותר כדי לטפל בעצם בסוגייה הזאת
מ.א.:
אבל בשביל זה אתם פה לא? אתם פה כדי לשפר נכון?
מ.א.:
אם אתם פה לשפר, ובאמת הבעיה של הסטיגמה זה נורא נורא קשה, יש לי עדיין חברים שלא אמרתי להם כי אני מתביישת
אלי אפללו:
כן הדעות הקדומות
מ.א.:
אני מתביישת במה יחשבו, וזה גם התחיל מהצבא שהקב"ן אמר לי תגידי תודה שבכלל מגייסים אותך
אלי אפללו:
את אומרת פה דברים כל כך נכונים
מ.א.:
ואני אומרת לך הכי אמיתי, וערערתי וערערתי וערערתי, סתם אני אפילו סתם לוקחת את הדוגמה של הקב"ן שזה בן אדם מבוגר בין לפחות 50, שכאילו שמגיעה אליו מישהי ואני אומרת לו תראה יש לי פה ככה דף מה זה דף קלסר עם המלצות, לא פגעתי בעצמי שלוש שנים הכל בסדר, אני רק רוצה שתעלה לי טיפה את הפרופיל, והוא אומר לי תגידי לי תודה שבכלל מגייסים אותך אני ככה מלתת לך פטור, כי אם היית ככה את לא תשתני, אם זה ככה עם אנשים, ואני אומרת לכם ככה - -
אלי אפללו:
האמירות האלה את צודקת מ
מ.א.:
עכשיו אתם פה ואם אתם יכולים לעשות משהו עם הסטיגמה
אלי אפללו:
אנחנו קודם כל יש לנו פגישה עם שר הביטחון יולי אדלשטיין, יושב ראש הוועדה, תראו אני קורא פה לכולם, כי לצערי נתקלתי גם במקרה אחר, אבל כל אחד מאיתנו המבוגרים צריך פשוט להאמין בילד אמר את זה הרב קוק, וברגע שאתה מאמין בו ואתה מקדם אותו ואתה מחבק אותו, אז יש פה את השינוי הגדול
אלי אפללו:
      ואני רוצה לספר ממש בדקה, הכרתי ילד שהוא היה בנוער בסיכון, והוא פרש זאת אומרת הוא עזב את הלימודים, היה במסגרת של נוער בסיכון והוא הרביץ למדריך ובקיצור אף אחד לא רצה לגעת בו, והוא לקראת גיוס לא רוצים לגייס אותו, אמא שלו פנתה אליי, אני הייתי סגן ראש עיר בנתניה, היא פנתה אליי אומרת לי תשמע, הילד הזה יש לו מוטיבציה רק שמישהו ייתן לו תקווה, הוא רוצה להתגייס הוא רוצה ללכת לקרבי אבל אף אחד לא נותן לו את זה, למה? כי פוחדים שהוא ייקח רובה ואולי ישתולל או לא יודע מה
אלי אפללו:
      באתי לאותו מדריך אמרתי לו תשמע יש פה ילד אני מכיר את המשפחה, בוא ניתן לו צ'אנס, הוא אומר לי אני שואלים אותי אני מוציא מכתב שאסור לו להתגייס, אמרתי לו אל תוציא מכתב, הוא אומר לי אבל אני לא יכול איפה האחריות שלי? ישבתי יחד עם הנער, ישבתי יחד עם המדריך וישבתי עם עוד מישהי שהייתה, ואני חייב לומר לכם שאני עשיתי משהו שאולי הוא לא היה נכון אבל לקחתי את זה על עצמי, אמרתי לו אתה לא מוציא מכתב, ואם ישאלו אותך תגיד שסגן ראש העיר עשה ישיבה יחד איתי, נעשה סיכום דיון ולקחתי את זה על עצמי