GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נועם וילדר:  מנתונים שלנו שפורסמו בשנתון הסטטיסטי אנחנו רואים שניסיונות האובדנות בקרב בני נוער וילדים עולים והגיל יורד
נועם וילדר:  אלה נתונים מאוד מאוד מדאיגים, אבל אני חושבת שהקישור שנעשה פה לתוכנית הלאומית לבריאות הנפש הוא חשוב כי אי אפשר לנתק את תופעת האובדנות מהמשבר שמערך בריאותה נפש נמצא בו
נועם וילדר:      כשאנחנו מדברים על מערך בריאות הנפש לילדים ונוער, אנחנו מדברים על מערך כולל של חינוך, בריאות ורווחה
נועם וילדר:  אני רוצה ברשותכם לשרטט לכם את החיים של ילד שנמצא במצוקה נפשית והוא נמצא בבית ספר והוא לא פונה ליועצת
נועם וילדר:  למה הוא לא פונה ליועצת? כי הוא לא מכיר את היועצת, אז למה שהוא יפנה ליועצת? למה שהוא יכיר את היועצת? כי יש יועצת על מאות תלמידים, לפעמים אלפי תלמידים
נועם וילדר:  אין מספיק יועצות, וגם כשכבר הוא מגיע ליועצת והיועצת מפנה אותו לפסיכולוג חינוכי, אז אין מספיק פסיכולוגים חינוכיים
נועם וילדר:       הפוטנציאל של מערך החינוך ושל השפ"ח לזיהוי, לאיתור, למניעה, לסיוע לילדים האלה הוא אדיר והוא לא ממומש בגלל שאין תקנים
נועם וילדר:  יש תת איוש נוראי שמתלבש על מפתח תקינה לא מעודכן וזה מה שקורה
נועם וילדר:  כדי שמערך השפ"ח יממש את הפוטנציאל שלו צריך להכפיל את התקנים
נועם וילדר:  זה עניין של תקציב
שמחה פרידמן: יש תקנים ואין פסיכולוגים
נועם וילדר: סליחה, הוא צריך להכפיל את התקנים וגם הוא צריך לאייש את התקנים
נועם וילדר:  אנשים לא מגיעים
נועם וילדר:  יש חוסר בגלל השכר כנראה
קריאה: השכר נמוך בשירות הציבורי
נועם וילדר: אני רוצה להגיד עוד משהו
נועם וילדר:  הוא לא מקבל מענה מהשירות הפסיכולוגי, אז הוא מחכה שנה ויותר לטיפול נפשי בקהילה, וגם אז מצבו מתדרדר כי אנחנו מדברים פה על זמן בלתי סביר
נועם וילדר:  גם חודשיים זה זמן בלתי סביר לילד, צריך להגיד את זה
נועם וילדר:  מצבו מתדרדר
נועם וילדר:  חלק מהאנשים שמצבם מתדרדר מגיע לאשפוז פסיכיאטרי שהיה יכול להימנע אם הם היו מגיעים בזמן לטיפול נפשי בקהילה
נועם וילדר:      אני רוצה להגיד עוד משהו
נועם וילדר:  הם מסיימים את הטיפול הפסיכיאטרי או יותר נכון הטיפול בעניינם הסתיים אבל אין להם מסגרות פוסט-אשפוזיות והם לא יכולים לחזור הביתה כי יש להם נטיות אובדניות, ואז קורה אחד מהשניים: או שהם נשארים משהו כמו שמונה חודשים במחלקה פסיכיאטרית סגורה כי אין מענה בשבילם והם מחכים להיכנס למסגרת פוסט-אשפוזית בזמן הזה, או שהם מגיעים הביתה, ההורים מפסיקים לעבוד כי הם צריכים להשגיח על הילד הזה 24/7 כדי שלא יתאבד
נועם וילדר:  זה מצב מביך
נועם וילדר:  לא ניתן להעלות על הדעת דבר כזה
נועם וילדר:      התוכנית הלאומית נותנת מענה לכל הדברים האלה
נועם וילדר:  היא נותנת מענה לשפ"חים והיא נותנת מענה בקהילה
נועם וילדר:  היא מרחיבה את המענים בקהילה
נועם וילדר:  היא נותנת מענה לשלומות, ל-well being, לזמן משמעותי, לפנאי משמעותי של ילדים והיא חייבת להיות מתוקצבת
נועם וילדר:       חבר הכנסת אלי דלל, יו"ר הוועדה לזכויות הילד, אמר, אני רוצה לצאת פה עם בשורה
נועם וילדר:  בעיניי הבשורה צריכה להיות שעד שלא רואים שכל התוכנית לבריאות הנפש מתוקצבת על כלל סעיפיה, כל הסכום, התקציב לא מאושר
נועם וילדר:  זה בידיים שלכם
צגה מלקו: קודם כל אני מברכת על הנושא, היושבי-ראש המשותפים, באמת נושא מאוד חשוב
צגה מלקו:  יחד עם זאת אני חברת כנסת חדשה ואין לי מספיק נתונים
צגה מלקו:  מעבר למקצוע שלי בתקשורת, הנושא הזה במיוחד בקרב יוצאי אתיופיה הרבה מדובר וגם הפרסומים תמיד דיברו באחוז יותר גבוה ביחס לאוכלוסייה הכללית
צגה מלקו:  הייתי רוצה לקבל נתונים
צגה מלקו:  אני מאוד מתנצלת אם כבר יש נתונים או שדיברתם על זה, נתונים מפורטים, ממש פירוט לאוכלוסיות שונות
צגה מלקו:       בנוסף, מה שאני שומעת לעניין של הטיפול, אם מחכים יותר משנה לטיפול זה פשוט נורא ואיום
צגה מלקו:  מה זה שנה? בן אדם שרוצה להתאבד, שנה זה כל כך הרבה זמן, אז איך אפשר לפתור את זה?     בנוסף הייתי רוצה גם שתתייחסו אנשי המקצוע בבחינת הטיפול, כל אחד לפי התרבות שלו, הקהילה שלו
צגה מלקו:  זה מה שבולט אצלנו הרבה בקרב יוצאי אתיופיה
צגה מלקו:  ההורים לא משתפים רוב הזמן, מדחיקים, משאירים אותם בבית כאילו הכול בסדר, וגם התרבות הזאת בבריאות הנפש נחשב כאילו למי שיש בעיה עדיף לא לדבר על זה
יוסף טייב: אגב, התופעה הזאת קיימת גם במגזר החרדי
צגה מלקו: בדיוק, הסטיגמה
צגה מלקו:  המשפחה בתרבות, מנטליות, כמה שיתוף פעולה יש, כי כשאנחנו מדברים על אחוז ביחס למספר שלנו, אחוז גבוה של נערים מתאבדים, אז מה שיתוף הפעולה עם ההורים, איך אתם עובדים עם ההורים? באמת אצלנו זה בולט
צגה מלקו:  הייתי רוצה לשמוע
סימון דוידסון: את העלית נקודה מאוד חשובה
סימון דוידסון:  הנושא של ההורים, אני לא שמעתי פה בכל התוכניות איפה ההורים בלופ הזה? איפה העזרה, איפה הכוונה, איפה לראות את הבעיה אצל הילדים?
עידית סרגוסטי: בתוך אותה תוכנית לאומית שמדוברת כאן יש התייחסות גם לזה
סימון דוידסון: אוקיי, ואם לא תצא לפועל התוכנית הלאומית?
עידית סרגוסטי: אז בואו תדאגו שהיא תצא לפועל
סימון דוידסון: הבעיה שאני עכשיו באופוזיציה
סימון דוידסון:  זה קצת בעייתי
סימון דוידסון:  מבטיח לך שזה היה משתנה אם זה היה אחרת
יוסף טייב: יש פה מישהו מקואליציית ההורים לילדים עם צרכים מיוחדים? הם רשומים פה
יוסף טייב:  לא נמצאים
יוסף טייב:       חבר הכנסת סולומון, בבקשה
שמעון סולומון: שלום, באתי ממש מהאולם פה בקומה למעלה, יום עיון של אובדנות
שמעון סולומון:  זה קשה מאוד
שמעון סולומון:  כמה שאתה תדבר וכמה שתייצר איזה שהם מענים מסודרים כאלה ואחרים, זה מאוד מורכב
שמעון סולומון:       הייתי רוצה להעלות כמה שאלות
שמעון סולומון:  מעבר לעובדה שסיפור האובדנות בקרב ילדים זה אקוטי, זה כל כך משמעותי ולהבין דווקא שם שזה ניתן למניעה
שמעון סולומון:  בגיל מבוגר יותר נערים ומבוגרים יותר זה יותר קשה כי כבר מה שנקרא זה חרוט וזה קשה מאוד לטפל בנפש
שמעון סולומון:  לא שאי אפשר חלילה
שמעון סולומון:  זה חרוט וככל שאנחנו מצליחים להגיע לזה מוקדם יותר ככל האפשר, היכולת שלנו לנקות ולתת מענה ומזור הוא הרבה יותר משמעותי, הרבה יותר חשוב, לכן באמת אני מברך על הדיון המשותף הזה של גם חברי אלי דלל וגם חברי יוסף טייב, כי בעיניי איגום המשאבים והחשיבה המשותפת וההבנה שהנושא הזה הוא נושא של כלל המשרדים, הוא מאוד משמעותי
שמעון סולומון:  רק זה ייתן מענה לסיפור הזה
שמעון סולומון:       דבר נוסף, אני הייתי רוצה לשאול האם אחרי הקורונה יש איזושהי עלייה או משהו שדרכו אפשר ללמוד על מה גורם לאובדות בקרב ילדים? האם זה קשור לכל מיני סיטואציות של ביטחון או סיטואציות של משפחה? הייתי שמח לשמוע אם יש כאן תשובה
שמעון סולומון:      דבר אחרון, כמו שבהרבה מאוד דברים שקשורים לאוכלוסיות מוחלשות או לאוכלוסיות שאין להן את היכולת לפתור את הבעיה לעצמן, גם פה אני אומר, יש לנו אחריות והחברה נבחנת דווקא באוכלוסיות המוחלשות שלה, דווקא באוכלוסיות שקשה להן לתת מענה לעצמן
שמעון סולומון:  גם פה אני קורא לכולנו, גם לאנשי המקצוע אבל גם לנו כמקבלי ההחלטות באמת לאגם משאבים ולתת מענה הכי קרוב שאפשר לסיפור הזה
שמעון סולומון:  תודה ויישר כוח לכל הפועלים בנושא
יוסף טייב: טוב, איגוד העובדות והעובדים הסוציאליים, אפרת רותם, מנהלת חטיבה ארצית
אפרת רותם: שלום, צוהריים טובים
אפרת רותם:  אני מאוד מודה על הדיון הזה ואני מאוד מודה לכנסת על היום הזה
אפרת רותם:  אני חושבת שאובדנות הוא נושא מאוד מושתק
אפרת רותם:  אני חושבת שהדבר המרכזי שחשוב לי לומר הוא שהוא לא גזירת גורל
אפרת רותם:  יש תוכניות מצוינות, יש אנשי מקצוע נהדרים
אפרת רותם:  הרבה מהם יושבים פה בחדר
אפרת רותם:  אחרים נמצאים בשטח ועושים את חלקם
אפרת רותם:  תמיד אפשר לייעל ותמיד אפשר לשפר, אבל זה לא העיקר
אפרת רותם:       העיקר הוא שממשלות ישראל, וזה לא מהממשלה הנוכחית ולא מהקודמת
אפרת רותם:  ממשלות ישראל לאורך שנים הביאו אותנו למצב שבו, בואו נשים את הדברים על השולחן, אם אתה נולדת למשפחה שיש לך כסף, החיים שלך שווים יותר
אפרת רותם:  אם את נולדת למשפחה שחיה בעוני ואת צריכה להסתמך על השירותים הציבוריים, אז את תחכי
אפרת רותם:  את תחכי עד שתהיה עובדת סוציאלית כי יש 1,500 משרות פנויות שאף אחת לא מגיעה לאייש אותן, ולכל עובדת סוציאלית יש 13 דקות לטפל בילדים, ואת תחכי שנה וחצי עד שיהיה תור לטיפול בקהילה, ואת תחכי במקרה הטוב שבעה–שמונה חודשים לפסיכיאטר בקופת חולים
אפרת רותם:  מי שיכול להרשות לעצמו, ישלם
אפרת רותם:  קשה גם בפרטי אבל ימצא את הדרך
אפרת רותם:  יקצר, ייסע, יביא
אפרת רותם:       בסופו של דבר הדברים מתחילים ומסתכמים בכמה כסף ממשלות ישראל מסכימות לשים על זה והאם הן מסכימות להסתכל על אותם ילדים בעיניים ולהגיד, אין לך כסף, אתה נולדת למשפחה שאין לה אמצעים לקנות את השירות בפרטי ובכל זאת החיים שלך לא שווים פחות, כי כרגע כפי שזה נראה, זה לא המסר שעובר
אפרת רותם:       אני באמת קוראת ואני מצטרפת לקריאה גם של המועצה לשלום הילד
אפרת רותם:  יש תוכנית נהדרת שפותחה, עושה ממשקים בין שלושה משרדים, משהו שכולנו מתפללים לו
אפרת רותם:  צריך בתקציב הקרוב, אני באמת מייחלת ומבקשת שהוועדות ייקחו את זה כמשימה לדאוג שזה בפנים, כתנאי מבחינת הוועדות שאותה תוכנית סוף סוף תהיה מתוקצבת ואנחנו נוכל לקצר את הזמנים ונוכל לדאוג גם לילדים שההורים שלהם לא יכולים לקנות את השירות בפרטי
אפרת רותם:  תודה
יוסף טייב:  משרד הבריאות, הייתי רוצה לקבל מכם סקירה על התוכנית, בקצרה, וגם להתייחס לאותה אמירה של רותם על הפער בין מי שיכול ללכת לשלם בפרטי
יוסף טייב:  האם את מסכימה עם האמירה הזאת? זה חשוב לפרוטוקול
מירי כהן: דיברנו קודם לגבי זמני המתנה
מירי כהן:  זמני המתנה בשירות הציבורי, אני לא מדברת על הפרטי כי כפי שנאמר, גם הבעיות עוברות לפרטי אבל זה ממש לא הדיון שלנו
מירי כהן:  זמני ההמתנה בשירות הציבורי, מי שנזקק לשירותים ציבוריים מה שקיים בסל שירותים, חוק ביטוח בריאות ממלכתי, מערכות אחרות וכו', זמני ההמתנה האלה בשירותי בריאות הנפש הם ארוכים מאוד, ארוכים מידי וצריך לטפל בזה
צגה מלקו: כמה זמן?
מירי כהן: דובר מקודם, זה המון
מירי כהן:  זה שנה לילד
מירי כהן:  זה לא הגיוני, זה לא סביר
מירי כהן:  אין שום הצדקה מקצועית בעולם
מירי כהן:  אף אחד לא יכול להצדיק את זה, לא אנחנו ולא אף אחד אחר, לכן התוכנית הזאת גובשה על ידי כל אנשי המקצוע משלושת המשרדים
מירי כהן:  קראו לה תוכנית חירום כי היא תוכנית חירום להציל את הילדים האלה
מירי כהן:  הצלת הנפשות של הילדים זה כמו הצלת הגוף, הפיזית של הילדים האלה
מירי כהן:  מבחינתי אין שום הבדל וזאת הצעקה של שלושת המשרדים
מירי כהן:  גובשה תוכנית, כל אנשי המקצוע
מירי כהן:  אין איש מקצוע אחד שיכול לבוא ולהגיד, זה לא חירום, זה לא דחוף, בסדר, נשאיר את זה
מירי כהן:  זה המענה שצריך לתת כדי לפתור את הבעיה הזאת של השירותים האלה
יוסף טייב: הבנו שיש צורך ויש בעיה להקים את התוכנית, ועל זה אנחנו נפעל יד ביד
יוסף טייב:  אני רוצה לדעת מה נעשה היום
מירי כהן: בתוכנית למניעת האובדנות אני יכולה להתייחס, זה המנדט שלנו
שמעון סולומון: אני אשאל גם תוך כדי
שמעון סולומון:  האם יש שיתוף של גורמי מקצוע מהפן הרפואי?
מירי כהן: (הצגת מצגת)     כן, בתוכנית עצמה, בוודאי
מירי כהן:  אגב רק לומר, התוכנית עצמה, שותפים בה לא מעט משרדי ממשלה
מירי כהן:  מובילים ביניהם משרד הבריאות, החינוך, הרווחה, משרד הפנים כי חלק גדול מהתוכניות גם ברשויות המקומיות, משרד לביטחון לאומי, משרד ביטחון, משרד העלייה והקליטה בוודאי לגבי העולים כי זה קריטי, כל העולים, אין ספק בכלל
מירי כהן:       התוכנית הזאת מלווה על ידי המועצה הלאומית למניעת אובדנות ששם יושבים כל אנשי המקצוע בכל המסגרות השונות, אבל מהמובילים בארץ ובעולם, בראשה עומד פרופ' גיל זלצמן שהוא גם מנהל בית חולים גהה
מירי כהן:  הוא אחד מאנשי המקצוע המובילים בעולם בתחום האובדנות
מירי כהן:       קודם דובר על למידה מחו"ל וחבל שחבר הכנסת ששאל איננו כאן
מירי כהן:  כל התוכניות שלנו, כל האסטרטגיות גובשו בהתאם לתוכניות שנעשו בעולם, תוכניות למניעת אובדנות, הצלחות שנעשו בעולם
מירי כהן:  מכאן אנחנו מגבשים את התוכנית ומשם הידע שלנו, והתוכנית מגובשת על סמך אסטרטגיות מהעולם, לא רק מה שגובש, וזה נעשה אגב, תוכניות רב-שנתיות, אלא גם בשוטף כל הפעילות נעשית, האנשים שנמצאים גם במועצה הלאומית וכולם שותפים בכל הגופים הבין-לאומיים
מירי כהן:       פרופ' זיל זלצמן שהזכרתי את שמו, הוא גם עמד בראש הגוף הבין-לאומי למניעת אובדנות, כלומר של המומחים
מירי כהן:  לא רק שאנחנו מקבלים את הידע, גם אחרים באים והנציגים שלנו גם מציגים את מה שנעשה במדינת ישראל בפורומים, גם השבוע בעולם, כלומר בהחלט אנחנו לא אי בודד
מירי כהן:  לא ממציאים שום דבר, עושים התאמות לישראל אבל לא ממציאים כי כמו שנאמר, כל החוכמה לא נמצאת רק בציון ובישראל, גם בכל העולם והמטרה שלנו ללמוד מתוכניות שהצליחו
יוסף טייב: למרות שמציון תצא תורה
מירי כהן: מציון תצא תורה
מירי כהן:  יש גם ידע בעולם וזה בסדר, מה שמצליח ומה שלא
מירי כהן:      לגבי התוכנית עצמה, ברשותכם אם אפשר קצת להתקדם
מירי כהן:  שוב, הכול נלמד מתוכניות שבוצעו בעולם
מירי כהן:  אנחנו למדנו את זה עם כל אנשי המקצוע
מירי כהן:  אגב, שותפים גם עמותת "בשביל אחרים" וגופים אחרים
מירי כהן:  גם העמותות שהן דרך אגב דחפו מאוד לגיבוש כקבלת החלטת ממשלה שבעצם החליטה על גיבוש ועל יישום של תוכנית בין-משרדית
מירי כהן:  באמת תודה לעמותת "בשביל החיים" שהם באמת המנוע שדחף גם אז וגם היום והם שותפים שלנו לכל אורך הפעילות
מירי כהן:  אנחנו לא עובדים רק משרדי ממשלה לבד
מירי כהן:  אנחנו עובדים גם ביחד איתם, גם עם הקהילה, עם החברה, עם כל גוף שרק יכול לתרום לנושא הזה
מירי כהן:  נאמר כאן על המסירות, אז אני אומרת לך מההיכרות שלי, המסירות היא מלאה של כולם
מירי כהן:      יש ועדת שרים שעומדת בראשה, ועדת היגוי בין-משרדית
מירי כהן:  כמו שאמרנו, התוכנית הזאת והיופי שלה זה שיתוף הפעולה בין כל הגורמים, בין כל המשרדים
מירי כהן:  יש את ועדת ההיגוי המצומצמת הבין-משרדית ששותפים בה המשרדים, אבל היא מלווה, תסתכלו, המועצה הלאומית למניעת אובדנות שיושבים בה גם המומחים, גם מהשטח, מקופות חולים, בתי חולים, הצבא, המשטרה כמובן גם נמצאת בתוכנית
מירי כהן:  כל גוף שיכול להיות מומחה, עמותת "בשביל החיים" ונציגים אחרים
מירי כהן:  המשפחות של אנשים עם מצוקות נפשיות נמצאים במועצה הזאת ושם בעצם מגובשת התוכנית האסטרטגית שאחר כך אנחנו מכניסים אותה לתוכנית עבודה ומיישמים אותה
מירי כהן:      יש את היחידה למניעת אובדנות שהוקמה בעקבות החלטת הממשלה וכו', ואנחנו משרד הבריאות מממשים את התוכנית הזאת מעבר לתקציבים שניתנים למשרד החינוך
מירי כהן:  כפי שאמרתי, הפלח בתוכנית עצמה שהתקציב הוא לא גדול אבל הפלח הכי גדול, פלח אחד של התוכנית עצמה הכי גדול מטעם משרד החינוך בתוכנית הזאת לפעילות שהם עושים
מירי כהן:      פעילות נוספת שאנחנו עושים באמצעות גורם שמפעיל את התוכניות עצמן זה הכשרות בשטח, הדרכות לשומרי סף וכו', ונראה את זה בהמשך, נעשה באמצעות חברת עמל ומעבר שהם עושים את הפעילות וגם הם עושים אותה במסירות מלאה
אלי אפללו: סליחה רגע, בתוכנית הזאת יש גם פילוח לפי מגזרים? צוין פה קודם שהמגזרים של נניח עולים חדשים או עולים מאתיופיה שבהם יש יותר מקרי אובדנות
אלי אפללו:  אם את אומרת לי כן, בסדר
אלי אפללו:      שאלה נוספת
אלי אפללו:  הלא כשעושים תוכנית כזאת, אז גם מעריכים מה התוצאות שלה
אלי אפללו:  אם היום אנחנו מדברים על 100 מקרי אובדנות, אם מיישמים את התוכנית הזאת, בכמה תקטן להערכה, הלא זה לא מדע מדויק
אלי אפללו:  מה השאיפה שלנו?
מירי כהן: השאיפה שלנו להוריד אותה לפחות ב-30%
מירי כהן:  לגבי אוכלוסיות, בוודאי שכן
מירי כהן:  אני רוצה לומר שני דברים
מירי כהן:  אגף המידע של משרד הבריאות, אחד הנושאים המרכזיים שהוא מוביל בניתוח הנתונים, בניטור הנתונים, באיסוף הנתונים זה בנושא של האובדנות, גם מקרי האובדנות וגם מקרים של ניסיונות אובדנות
מירי כהן:  בודקים את זה לכל אורך השנה, מוציאים דוח ובוודאי יש פילוח לגבי עולים, אגב, דור ראשון ודור שני
מירי כהן:  גם כאן יש הבדל
מירי כהן:      אנחנו עוד מעט נראה את הנתונים לגבי ילדים, אבל אני הצגתי בדיון הקודם שהיה בבוקר את הנתונים לגבי מקרי אובדנות
מירי כהן:  לגבי עולים, בשנת 2020 שזו השנה האחרונה שיש לנו נתונים למקרי תמותה, 11 עולים התאבדו מתוכם עשרה עולים מחבר המדינות לשעבר ועולה אחד שהוא לא משם
מירי כהן:  כל ניתוח הנתונים לפי בדיוק מדינת מוצא, יש לנו את הנתונים, מאוד זמינים
מירי כהן:  באתר האינטרנט של משרד הבריאות נוכל לתת לכם, לשלוח את הקישור
מירי כהן:  מה שאתם רוצים, הכול מפורט
מירי כהן:  כמובן שנעשית פעילות עם משרד העלייה והקליטה באופן ישיר, חלק מהתוכנית
מירי כהן:       ביצענו הרבה מאוד הכשרות, הדרכות וכו' כי אנחנו יודעים שזה קבוצות שנמצאות מטבע הדברים, אגב, זה לא אופייני רק לישראל
מירי כהן:  בעצם המעבר למדינה אחרת, תרבות אחרת וכו', בוודאי זה מהווה לחץ
צגה מלקו: בקרב יוצאי אתיופיה, אלה שנולדו בארץ, לא עלו
מירי כהן: אני יודעת, אמרתי, דור ראשון ודור שני
מירי כהן:  יש לשניהם התייחסות
מירי כהן:  אנחנו לא חושבים שהדור השני לא צריך לנגוע
מירי כהן:  בוודאי שכן, בוודאי לגבי עולים מאתיופיה
מירי כהן:  זה מאוד בולט
עידית סרגוסטי: זו רק תת הערכה כי לא ממהרים לקבוע שמישהו מת כתוצאה מהתאבדות
מירי כהן: זה נכון לגבי עולים, לכל האוכלוסייה
מירי כהן:  אנחנו יודעים במדינת ישראל אבל לא רק במדינת ישראל, דרך אגב, שיש תת דיווח, כלומר הדיווח הרשמי מאובדנות כי אנשים לא רוצים שיכתבו, יגידו שמישהו נפטר כתוצאה מאובדנות, אז כותבים סיבה אחרת
מירי כהן:  שוב, דיברנו גם על הסטיגמה אבל גם הקושי הנפשי, זה ברור, ואנחנו מודעים לזה ולכן אנחנו גם עובדים על טיוב הנתונים ככל שאנחנו יכולים, וזה אחד הדברים שאנחנו מקיימים השנה
ברהן מלדה: מירי, שווה להגיד לגבי העולים
ברהן מלדה:  מספר האחוזים לא כפי שהיה מדובר בשנים הקודמות, ששליש מהמתאבדים הם עולים
ברהן מלדה:  זה היה ניתוח לא נכון
יהודית גידלי: תוכל להציג את עצמך?
ברהן מלדה: אני ממשרד העלייה והקליטה
ברהן מלדה:  האחוזים הם מאוד נמוכים
ברהן מלדה:  בעשור האחרון אנחנו רואים בין 4% ל-3% בקרב עולים לפי ההגדרה, שבעשר שנים מעלייה, ויוצאי אתיופיה שזה 15 שנה, והמספרים מאוד קטנים
יוסף טייב: 4% מכלל המתאבדים?
ברהן מלדה: כן
אילה לאוב: אבל מה עם האנשים שפה יותר מעשר שנים ומה עם הילדים שלהם?
מירי כהן: גם את זה בודקים
יוסף טייב: אם תוכל להתייחס, גם מה קורה עם דור שני, וכשאתה מדבר על 4% מכלל המתאבדים, אבל צריך להבין גם שהעולים הם 1% פעוט מכלל האוכלוסייה
יוסף טייב:  זה לא נכון לבוא ולהגיד, זה 4% מכלל המתאבדים
אלי אפללו: עולי אתיופיה הם פחות מ-1%
צגה מלקו: לא, אני רוצה לתת פה הסבר
צגה מלקו:  יוצאי אתיופיה, בסך הכול אנחנו פחות אפילו
צגה מלקו:  1
צגה מלקו: 7%
צגה מלקו:  משרד הקליטה מטפל רק בעולים, אבל כשמדובר בקרב יוצאי אתיופיה, בנערים, בילדים, הם נולדו פה
צגה מלקו:  היום מספר העולים מאוד קטן
מירי כהן: נכון מאוד
צגה מלקו: ולכן זה לא בדיוק אינדיקציה ליוצאי אתיופיה
צגה מלקו:  רוב הבעיות, היום אנחנו רואים את זה בדור שני
מירי כהן: לכן ההתייחסות דווקא לעולי אתיופיה זה להתייחס לא רק לעולים שנולדו באתיופיה אלא גם לדור השני
מירי כהן:  אנחנו יודעים שהבעיות שם הן קיימות והן יותר גדולות מכלל האוכלוסייה באופן יחסי, אז ברור שצריך לשים ואנחנו שמים דגש
מירי כהן:  מבחינתו דור שני הוא עולים
יוסף טייב: זאת אומרת 35% שאת מדברת עליהם זה כולל דור שני, מה שאמרת מקודם?
מירי כהן: לא, 35% אמרתי שיש תת דיווח מכלל האוכלוסייה
מירי כהן:  כמו שאנחנו רואים, הסטיגמות, לא רוצים להזכיר אותם
מירי כהן:  זה נכון לכל דבר
מירי כהן:  אני מניחה, אני לא יכולה להגיד בוודאות שבקבוצות מסוימות הסטיגמה יותר גדולה, אז יכול להיות תת דיווח, אבל אני אומרת, זה ככלל
מירי כהן:  אגב, זה תופעה שהיא לא רק אופיינית לישראל
יוסף טייב: את מסכימה עם הנתון הזה של 4%, מה שמדווח משרד הקליטה?
מירי כהן: אני אמרתי, הנתונים הנכונים ממש להשבוע לקראת הדיונים כשאנחנו הוצאנו נתונים שיש לנו האחרונים המעודכנים ביותר, התמותה מדור ראשון לפחות, אני מדברת על כלל העולים, 11 עולים מתוכם עשרה מחבר המדינות
צגה מלקו: מה ההגדרה של עולה?
מירי כהן: עד עשר שנים
יוסף טייב: 11 עולים מתוך כמה מתאבדים?
מירי כהן: מתוך 437 עולים
יוסף טייב: אוקיי, אז את מסכימה עם הנתון הזה
מירי כהן: כן, הנתונים דרך אגב של משרד הקליטה זה הנתונים שלנו
מירי כהן:  הם מקבלים את הנתונים מאיתנו
ברהן מלדה: לגבי דור שני אני יכול להגיד לכם, גם לפי הנתונים של משרד הבריאות, סך הכול משנת 1998 ועד 2022 יש בגילאי 3 עד גיל 14 ויש לנו בגילאים 15–24 שחלקם אנחנו מעריכים שבצבא אבל גם לא עולים
ברהן מלדה:  הם כבר ותיקים מעל 15 שנה, לכן כשמדברים על יוצאי אתיופיה, צריך להתייחס לזה קצת אחרת
ברהן מלדה:  עד שהגענו למצב הזה שאנחנו הצלחנו לפלח מי הוא עולה, מי הוא עולה ותיק, לקח זמן ולכן לא כולם עולים
צגה מלקו: אני חושבת שהנתונים האלה מבלבלים
צגה מלקו:  קודם כל במשרד הקליטה בעצמו לגבי עולים, יש לו הגדרה שונה
צגה מלקו:  למשל, יוצאי אתיופיה עד 15 שנים נחשבים עולים חדשים, ואחרים עשר שנים
ברהן מלדה: לא רק
ברהן מלדה:  יש בוכרה, קווקז, גיאורגיה, בני מנשה זה 15 שנה
ברהן מלדה:  זה לא רק יוצאי אתיופיה
מירי כהן: אוכלוסיות שצריך לתת להן יחס מיוחד יותר
צגה מלקו: כן, לפי סל הקליטה, עולים מארצות מצוקה, בוא נגיד ככה, זה ההגדרה שלהם, לכן הנתונים האלה מאוד מאוד מבלבלים
צגה מלקו:  זה לא בדיוק ברור
צגה מלקו:  הייתי רוצה לקבל באמת מדויק
צגה מלקו:  זה מאוד יעזור
צגה מלקו:  הדבר הזה, צריך לתחזק אותו ולהגדיל
צגה מלקו:  מחליטים ולא מקיימים במיוחד הקורונה הרבה דובר וכבר קורונה מאחורינו אבל המצוקות לא
מירי כהן: המצוקות כנראה גדלו בעקבות הקורונה, למרות שהקורונה ירדה
מירי כהן:  לא מפתיע
צגה מלקו: בדיוק, לכן אני אומרת שחשוב הדבר הזה מה שאתם עושים כולכם
צגה מלקו:  אני באמת מברכת על זה ואנחנו כנציגי ציבור, חובתנו לדבר הזה להירתם
יוסף טייב: השאלה אם מספר המתאבדים שאנחנו יודעים או בניסיונות, האם זה בגלל שיש לנו רשויות נוספות, כ-35 רשויות שנוספו לתוכנית ולכן אנחנו יודעים יותר או שפשוט הקורונה היא זו שהשפיעה? מהדוח שקיבלתי מהממ"מ הם עדיין מסתפקים, אין להם משהו - - -
מירי כהן: אני אגיד לכם
מירי כהן:  חוץ מהפעילות שעושים במערכת החינוך, רווחה, עושים הרבה הכשרות סף לאלפי אנשים במדינת ישראל כדי שיזהו ויאתרו וידעו לראות מישהו שנמצא בסיכון גבוה
מירי כהן:  אנחנו עושים הרבה הכשרות מותאמות לקבוצות: ברשויות המקומיות, במשרדי הממשלה, בגופים השונים וכו', עושים הכשרות כאלה לזהות
מירי כהן:  חלק מהפעילות נעשית באמצעות הרשויות המקומיות כשהמטרה שלנו שכל רשות תהיה בתוכנית הלאומית, כלומר שהיא מפעילה תוכנית עם כל הגופים הרלוונטיים ברשות המקומית: חינוך, רווחה, כמובן כל גורמי הבריאות, הרשות המקומית, הביטחון הקהילתי
מירי כהן:  כל הגופים שנמצאים מפעילים תוכנית אחת ברשות
מירי כהן:  אנחנו נותנים את הכלים, את הליווי, הכשרות, הדרכות, אפילו את הישיבות עצמן וכל מה שנדרש, כלומר את כל הליווי המקצועי כדי לעשות את זה
מירי כהן:       כיום בתוכנית עצמה יש 155 רשויות שנכנסו
מירי כהן:  אגב, אני אגיד גם מה שאמרתי בדיון הקודם, שהרשויות שנכנסו, 155 מתוך 256 רשויות זה לפי כמובן ניתוח נתונים של משרד הבריאות של מקרי האובדנות
מירי כהן:  התחלנו איפה שיש יותר וכמובן ממשיכים
מירי כהן:  כבר 155, זה אומר שכל הרשויות היותר קשות נמצאות בפנים
מירי כהן:  השנה אמורות להיכנס עוד 40 כשהמטרה שלנו שעד 2025 כל הרשויות במדינת ישראל יהיו, כלומר גם אלה שיש בהן שיעורים יחסית נמוכים
מירי כהן:  כאן משרד הפנים עוזר לנו מאוד
מירי כהן:  יש רשויות שאולי קצת מתקשות, אולי לא רוצות, יש להן בעיות כאלה ואחרות, שאין, אנחנו לא רואים כל כך כסף
יוסף טייב: בעיות תקציביות?
מירי כהן: זה לא תקציביות
מירי כהן:  הם צריכים את הקשב שלהם, את הפעילות
מירי כהן:  זה לא להקצות תקנים או משהו כזה, אבל יותר את המודעות, את האכפתיות
מירי כהן:  רשות שנמצאת בהרבה בעיות אחרות, אז זה לא בדיוק הנושא שבוער לה
יוסף טייב: הווה אומר שרשויות הפריפריה משתתפות פחות?
מירי כהן: אני לא יודעת להגיד את זה
מירי כהן:  יש לנו בדיוק את הרשימה
יוסף טייב: זה נתון שהוא חשוב פה לוועדה, האם אותן רשויות בפריפריה משתתפות פחות בתוכנית?
אלי אפללו: אולי תעבירי את רשימת הרשויות
מירי כהן: אין בעיה, בשמחה, תקבלו את הכול לפי ממש רשות ורשות
מירי כהן:  באוכלוסייה הערבית דווקא אחוז ההתאבדויות נמוך
מירי כהן:  זה אומר שהרשויות המקומיות הערביות יהיה בהן פחות
מירי כהן:  מה שאני אומרת, משרד הפנים עזר לנו
מירי כהן:  רתמנו אותו כי הוא הרגולטור של הרשויות המקומית, כדי לעזור לנו בשיח מול הרשויות המקומיות, וכל רשות שיש איתה בעיה, קושי להיכנס, אז משרד הפנים דוחף אותם
מירי כהן:  עשינו מפגשים, כנסים, הסברים וכו', אבל הוא גם פרטנית עובד איתם כדי שיכנסו לתוכנית
מירי כהן:  השאיפה שלנו שאין כזה דבר שרשות לא תיכנס אם היא צריכה להיכנס
מירי כהן:  אני אומרת שוב, הרשויות יכנסו
מירי כהן:  אגב, חלק מהפעילות שדובר עליהם של משרד החינוך והרווחה זה גם ברשויות המקומיות
מירי כהן:  השפ"חים שנמצאים ברשויות המקומיות חלק מהתוכנית
מירי כהן:  מעבר לתקציב שמשרד הבריאות מעביר למשרד החינוך והרווחה, אז נעשית פעילות גם במשרדים האחרים
מירי כהן:      אני לא אגע בתוכניות של משרד החינוך כי הם נמצאים פה, אני רק אומר שאנחנו גם פועלים בחינוך הבלתי פורמלי, גם עם תנועות הנוער, גם עם מרכז ההתיישבות וגופים נוספים כי אנחנו יודעים שגם להם יש השפעה
מירי כהן:  אנחנו מכשירים שם את המדריכים עצמם ואת בני הנוער כדי שהם יזהו, ואנחנו רואים כבר מקרים
מירי כהן:  אנחנו רואים מקרים שבעקבות ההכשרות שנעשו למדריכים הצעירים הם איתרו ילדים ונוער בסיכון לאובדות והצילו חיים, בכל המגזרים
מירי כהן:  יש הרבה מאוד תנועות נוער ששותפות בתוכנית הזאת, מקבלים את ההכשרות, הדרכות
יוסף טייב: מה אחוז ההשתתפות של תנועות נוער בתוכנית?
מירי כהן: יש לי את הנתון, כמה תנועות נוער שותפות כאן וכמה הכשרות
יוסף טייב: חברים, אני מאוד מכבד את משרדי הממשלה, אבל לא יתכן שכל דבר שאנחנו שואלים, "אנחנו נשלח לכם נתונים"
יוסף טייב:  אתם באים פה לוועדה, תציגו את הנתונים בפני הוועדה בבקשה
מירי כהן: זו התוכנית עצמה, מה שאנחנו מדברים
מירי כהן:  זה הקטנת אמצעים מסוכנים, כמובן משפיע על ילדים ונוער
מירי כהן:  למשל הנושא של שימוש בתרופות, זה ברור לנו
מירי כהן:  אנחנו עושים גם מיפוי של מקומות מסוכנים, איפה יש ריבוי של מקרי אובדנות
יוסף טייב: לא ענית לי על השאלה
מירי כהן: לא, אנחנו עוברים לשקף
מירי כהן:  זה פשוט בשקפים מופיע
מירי כהן:  הנה, אלה הנתונים לגבי ילדים
מירי כהן:  אנחנו רואים את הנתונים, כמה ילדים התאבדו, בנתונים של משרד הבריאות
תמי סלע: איך זה שיש רק על 2020?
מירי כהן: זה שאלה טובה שהתייחסנו
מירי כהן:  אני אגיד לכם למה, כי הנתונים, סיבות המוות נקבעים על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה והם מתפרסמים תמיד בדיליי לצערנו
מירי כהן:  זה משפיע עלינו בכל, אגב, גם בסרטן
מירי כהן:  אנחנו מקבלים את זה בדיליי ולכן זה הנתונים שלנו
תמי סלע: לפי חוזר מנכ"ל, הרי בכל מקרה של התאבדות בבית ספר צריך להקים ועדת בדיקה, אז אמורים להיות לנו נתונים
מירי כהן: אני אומרת את הנתונים הרשמיים של מדינת ישראל
מירי כהן:  אני אומרת, יש לנו נתונים לא רשמיים, למשרד החינוך כמו שאמרת, מה שיש להם
מירי כהן:  אני כבר אומרת שגם משרד הבריאות בודק את הנתונים שאנחנו מקבלים ממכון לרפואה משפטית, שהם לא מלאים
מירי כהן:  אנחנו מביאים אותם והם נתונים שיש לנו בזמן יותר אמת
מירי כהן:       בואו נראה את הפעילות בתנועות הנוער
מירי כהן:  עשינו שם הכשרות סף, 17 תנועות נוער ששותפים
מירי כהן:  עשינו הכשרה של מעל 5,000 מדריכים
יוסף טייב: ממשרד החינוך יש כן נתונים?
מירי כהן: אם תירצו את הרשימה של תנועות הנוער, ניתן לכם את הרשימה המלאה
מירי כהן:  יש 17 תנועות נוער ששותפים, 5,000 מדריכים, שומרי סף שהם מזהים את הסיכון האובדני בקרב החניכים עצמם
מירי כהן:  מבחינתנו הם באמת גורם חשוב כי כמו שנאמר מקודם, הילדים עצמם שמזהים את החברים שלהם או המדריכים בני 15, 16, 17 שמזהים, והם מזהים, אנחנו רואים את זה, זה דבר נפלא
מירי כהן:  חשוב מאוד