GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי אפללו:  תודה
עאידה תומא סלימאן: אני מתנצלת שצריכה לצאת, לא בגלל שאני - - -
אלי אפללו: הכול בסדר, העיקר שאמרת את שלך - - -
עאידה תומא סלימאן: לא, אני בדרך כלל נשארת, מי שמכיר אותי יודע שאני נשארת עד הסוף, אבל - - -
אלי אפללו: גם ממה שאמרת גם עלתה גם שאלה מבחינתי ואני רוצה לקבל תשובות
עאידה תומא סלימאן: כל הכבוד
אלי אפללו: הפניתי את זה למשרד החינוך
עאידה תומא סלימאן: תודה
אלי אפללו: זה למשרד החינוך, אני רוצה לדעת האם באמת יש עדיין ילדים, לא משנה אם זה יהודים, ערבים, בדואים, שהולכים לבית הספר קילומטרים, נכון, אני קודם כל אני מעודד הליכה לבית הספר, באופן כללי, אני חייב לומר, בנתניה יזמתי אוטובוס מהלך, מה זה אומר? זה אומר ילדים מתקבצים והולכים כמה מאות מטרים לבית הספר כדי שלא יגיעו עם רכב ושם יהיה עומס וכך הלאה, אז זה נכון שצריך לעודד ילדים ללכת לבית הספר ברגל, עם אופניים וכך הלאה, אבל צריך ליצור להם את התנאים האלה, האם יש מדרכה, האם יש כביש, או כל דבר אחר, אז זאת השאלה שמופנית למשרד החינוך
אלי אפללו:  לגבי משרד המשפטים, אם יש איזשהם הערות פה, מיכל גולד
מיכה גולדמן: אני אגיד ממש בקצרה, כי יש פה חברים רבים
אלי אפללו: אני אשמח אם זה יהיה בקצרה
מיכה גולדמן: אז נעים מאוד, מיכל גולד, מתאמת ממשלתית לזכויות ילדים ונוער ואני מברכת מאוד גם על בחירת היושב ראש וגם על כינוס הוועדה
מיכה גולדמן:  אני אגיד קודם כל תודה על השנתון ותודה למועצה לשלום הילד, אני חושבת שיש פה הסתכלות מערכתית על ילדים, גם שלנו כיחידת תאום מצד הממשלה, גם של הוועדה מצד הכנסת וגם של המועצה מצד החברה האזרחית והשילוב הבין המגזרי הזה הוא באמת חשוב ויוכל לתת את המענה הכולל והנכון
מיכה גולדמן:  אני חושבת שסוגיות שהצפתם הן סוגיות שהן חשובות לנו כמשרדים לשים על השולחן, נושא בריאות הנפש הוא בוודאי נושא שהוא בין משרדי ונוגע לכמה משרדים יחד
מיכה גולדמן:  אני כן אגיד גם שכמי שמגיעה מהממשלה, שחברי פה בממשלה מהמשרדים השונים, אני חושבת שהתברכנו באמת בנציגים שכנראה שכשעובדים עם ילדים ונוער, זה משהו שמביא את האנשים הכי טובים, אז באמת נמצאים איתנו שותפים מצוינים ואנחנו גם נהיה פה שבוע הבא וגם אני באמת מאחלת לנו עבודה משותפת וטובה ביחד
אלי אפללו:  אוקי, דוקטור מירי אנדבלד
מרים אנדבלד: כן, דוקטור מירי אנדבלד, מנהלת אגף מחקר כלכלי בביטוח לאומי, אנחנו מפרסמים את נתוני העוני שעלו פה, אז רק כדי ליישר קו, אני רוצה לומר ש-28 אחוז מהילדים בשלושת השנים האחרונות, ב-2020 דווקא הייתה ירידה, בגלל הקורונה ל-27 אחוז - - -
אלי אפללו: 27
אלי אפללו: 2
מרים אנדבלד: 27
מרים אנדבלד: 2 יפה, אבל בשנה האחרונה שעשינו 2021, 28 אחוז מהילדים שהם כ-850 אלף ילדים חיים מתחת לקו העוני וזה נכון שהשיעורים גבוהים פי שתיים באוכלוסייה הערבית, עכשיו זה לא כל כך משנה שזה שיטה יחסית, או לא יחסית, כך מודדים בכל העולם את העוני, אדוני היושב ראש, אני אומרת את זה בעיקר בגלל שאתה ציינת שזאת שיטה יחסית, זה לא משנה, כך מודדים בכל העולם המפותח את העוני, לפי השיטה היחסית וגם כשאנחנו מודדים לפי שיטות אחרות, אני רוצה להפנות - - -
אלי אפללו: לא משנה, לא ציינת את זה כגנאי, חס וחלילה, אמרתי בכל דבר זה יחסי, כי לפעמים אומרים לי שבארץ, גם העניים חיים יותר טוב, אבל אני רוצה להתייחס לזה - - -
מרים אנדבלד: אבל יש עדיין אינדיקציות אחרות שמראות שלפי שיטות אחרות המספרים הם לא שונים בהרבה, אני מפנה לדוח הביטחון התזונתי, שגם אותו פרסמנו לא מכבר ושמראה ש- 660 אלף ילדים חיים באי ביטחון תזונתי, זה לא לפי הגישה היחסית, מתוכם 13 ו- 17 אלף ילדים באי ביטחון תזונתי חמור, אז גם בהמשך לדברים שנאמרו על הזנה, חשוב שהדברים יובאו לידיעת חברי הוועדה
אלי אפללו: דרך אגב, איך מגדירים אי ביטחון תזונתי?
מרים אנדבלד: אי ביטחון תזונתי, אנחנו מודדים לפי גישה של משרד החקלאות האמריקני, שזה סדרה של 18 שאלות, שראש המשפחה, או בן, או בת הזוג עונים עליהם ולפי זה אנחנו נותנים את הניקוד ורואים מי חיי באי ביטחון תזונתי
אלי אפללו: רגע, זאת אומרת את מדברת על ההורים
מרים אנדבלד: על ההורים שמדברים על כל המשפחה, סביר להניח שאם ההורים אומרים - - -
אלי אפללו: מה זה אומר, זה שכר? זה אומר כמה ארוחות ביום? זה אומר מה משקל הילד?
מרים אנדבלד: דוגמא לשאלות, למשל האם דילגתם על ארוחות, האם ילד הלך לישון בלי לאכול, שאלות מהסוג הזה, שאנחנו דרכם מנקדים ועל פי אותו שאלון אמריקאי - - -
אלי אפללו: אבל הילדים לא נשאלים?
מרים אנדבלד: הילדים לא נשאלים, ההנחה היא שהורים שאומרים שהילד שלהם הלך לישון בלי לאכול, יודעים מה הם אומרים
אלי אפללו: לא, אולי, אני לא רוצה להגיד שההורים משקרים, חס וחלילה, אבל לא דוברי אמת, אולי הילד באמת הלך לישון רעב וההורה לא ציין את זה
מרים אנדבלד: יכול להיות שהוא לא ציין, אני לא יודעת, אבל - - -
אלי אפללו: למה אנחנו לא מדברים עם הילדים, או דרך בתי הספר?
מרים אנדבלד: שאלונים כאלה מועברים בדרך כלל ברמת המשפחות ובמשפחה מעדיפים לדבר עם אחד המבוגרים
אלי אפללו: כן, אבל אני אומר עדיין, זה לא יהיה נכון יותר, או אמיתי יותר, לדבר עם הילד, דרך בית הספר, או דרך ה- באיזושהי צורה?
מרים אנדבלד: זה בהחלט יכול להיות סקר נוסף
אלי אפללו: כי זה נותן עוד איזשהו מדד, עוד איזשהו היבט נוסף, שאולי אנחנו מפספסים אותו
מרים אנדבלד: יש לרוני סטיאר את זה, אני מציעה לדבר אתו
מרים אנדבלד: אז אני אומרת זה יכול להיות סקר נוסף, אני גם חברה במועצה לביטחון תזונתי עם רוני סטיאר, אז אני אומרת זה יכול להיות סקר נוסף שאפשר גם לראות את ההתאמה בינו לבין מה שמדווחים ההורים, בהחלט אפשרי
אלי אפללו:  אילאי, איתנו בזום
אלי אפללו:  שלום
אילאי דוד מרדכייב: שלום, אילאי דויד מרדכייב ואני בן 15 מבאר שבע, תלמיד מקיף ג' וקודם כל אני רוצה להגיד תודה שהסכמתם לשמוע בני נוער ישירות בוועדה הזאתי - - -
אלי אפללו: בוודאי
אילאי דוד מרדכייב: אני אשמח לתת המלצה קטנה, שברוב הוועדות אתם תוכלו לשתף בני נוער, שפשוט אתם תשמעו ישירות בני נוער, מה הבעיות שמציקות לנו ולא דרך גורם שלישי
אלי אפללו: אז אני כבר אומר לך, לנו זה מאוד חשוב ומבחינתי כל וועדה שתרצו להשתתף בה, אתם מוזמנים, גם ישירות וגם באמצעות הזום
אילאי דוד מרדכייב: בסדר, ממש, ממש תודה, אז קודם כל אני רוצה להעלות את הבעיה הנפשית של בני נוער שיש לנו, שהיא מתבטאת בשני תחומים, בתחום אחד שזה התחום החברתי, התחום שמי לא מכיר אותו, התחום של האינטרנט, המעמד החברתי שלי, שאם יש איזה טרנד מאוד נפוץ ואני לא שם, המעמד החברתי שלי נמוך ויורד ויורד ויורד ויורד וגם בפן הלימודי שיש תמיד לחץ על בני הנוער, שאתם חייבים להיות מצטיינים, אתם חייבים להיות מצוינים, אתם חייבים לעשות הכול, שתמיד יהיה לנו - - -
אלי אפללו: מאיפה זה בא, מהחברה, או מהמשפחה? הלחץ מאיפה הוא מגיע הלחץ?
אילאי דוד מרדכייב: הלחץ שבית הספר מפעיל
אלי אפללו: בית הספר?
אילאי דוד מרדכייב: בתי הספר בכללי, שאנחנו בלחץ תמידי להיות מצוינים ומצטיינים כאילו, יש לי משהו להגיד, אתם פעם ראיתם דבר כזה, שבן נוער לוקח ולריאן, לוקח טיפות של רסקיו באמצע המבחן, לוקח כדורים בשביל להירגע? זה דבר שלא אמור להיות אצל בני נוער, זה תרופה שצריכה להיות רק אצל מבוגרים ולא אצל בני נוער שהסטרס תמיד יהיה עקבי ועקבי ועקבי ויש לי דבר אחד להגיד, חוסר של היועצות שיש בבתי הספר, משפיע מאוד עלינו ועל התנהלות בחיי היומיום שלנו ועל ההשפעה והלחץ החברתי - - -
אלי אפללו: לתשומת לב משרד החינוך
אילאי דוד מרדכייב: כיום יש יועצת אחת לשתי שכבות, מה זה שכבה? 400 תלמידים, יועצת אחת שצריכה להיות ל-800 תלמידים, לטפל בהם בבעיות הרגשיות שלהם, לעזור להם ולתת להם הכוונה בעצם, זה משהו שבני נוער, יש לי משהו חשוב להגיד, אחר כך אומרים, תמיד אני שמעתי את זה מכל מיני צדדים, למה בני נוער לא יבואו ליועצת, אני רוצה שתתארו לכם, אני אפתח את הלב שלי, סורי שאני אומר, אבל בנאדם זר, בנאדם שאני לא מכיר, אני לא אפתח את הלב שלי ואני לא אבוא ואדבר אתו על בעיות שקורות לי, אם אני לא מכיר אותו, אז מה שצריך לעשות ואנחנו כתבנו, אני גם שאלתי יועצות שעובדות בתחום שהן בבתי הספר, מה צריכים לעשות, לתת יותר משרות ליועצות שיבואו ויהיו בשכבות בבתי הספר, לתת יותר מענה בשירות הפסיכולוגי, שזה משהו שבכלל אין, בני נוער צריכים לחכות חצי שנה בשביל ללכת לבוא לפסיכולוג, בשביל שיידבר אתו, זה משהו שכאילו הוא לא כל כך מובן, אני רוצה עזרה, אני צריך להיות עם דבר הזה שהוא אצלי כל כך הרבה זמן, אני לא מקבל מענה
אלי אפללו: אילאי, תודה רבה, אתה יכול להישאר איתנו כמה דקות, כי אני רוצה לשמוע פה גם את התגובה של משרד הבריאות לנושא הזה, בבקשה, תישאר איתנו על הקו, מי ממשרד הבריאות נמצא פה? דוקטור רווה
יובל רווה: שלום, שמי דוקטור יובל רווה, אני פסיכיאטר ילדים ואני אחראי במשרד הבריאות על פסיכיאטריה של הילד והמתבגר, באגף לבריאות הנפש
יובל רווה:  אז אני אתחיל קודם כל ברכות, אני אצטרף לברכות של חבריי, אז אנחנו במשרד מכירים את המשבר כבר זמן רב ואנחנו באמת מנצלים כל רגע לחשוב, איך אנחנו יכולים לקדם בעצם את המצב ובנינו תוכנית יחד עם משרד הרווחה ויחד עם משרד החינוך, תוכנית לאומית גדולה, צריך לזכור שמשבר הקורונה בא על מערכת בריאות נפש שכבר הייתה בתת תקצוב ותת תנאים והקורונה באה והחמירה את המצב בכל המובנים וזאת המערכת שאנחנו מתמודדים איתה, מנסים לשפר אותה
יובל רווה:  צריך לזכור שהקשיים הם כוללניים, זאת אומרת ילד עם בעיות לא יודע מה זה משרד הרווחה, מה זה משרד החינוך ומה זה משרד הבריאות, הוא יש לו בעיות והוא צריך לקבל את המענה והעבודה מתואמת בין המשרדים, היא סופר חשובה ואני חושב שהבנייה של התוכנית יצרה איזשהו ממשק עבודה שהוא מאוד חשוב בין כל המשרדים והתוכנית שנבנתה, כמו שנאמר כאן, יש לצידה תו מחיר, תו מחיר שהוא גבוה, המשרדים השונים שהזכרתי כאן, התקציבים שלהם לא משופעים, זה לא משרדים שיש להם עודפים, אלא זה משרדים שפועלים גם ככה בחוסר ולכן בדיונים, נגיד ככה שאנחנו נשמח לעזרה של הוועדה ושל הכנסת בדיונים מול האוצר, באמת לתת דגש על החשיבות של זה
אלי אפללו: התוכנית היא עתידית, או שהתחלתם לפעול לפי תוכנית?
יובל רווה: אז התוכנית היא נבנתה ושנה שעברה התחלנו להריץ אותה וישבנו מול האוצר ואז קרה מה שקרה מבחינה פוליטית, שלא נכניס לפה את הפוליטיקה, אבל שמה זה נתקע - - -
אלי אפללו: אבל זו ההזדמנות, עכשיו זה התקציב שאמור להיות, אני חושב שזה אחד הדברים החשובים ועומד פה ילד, בן כמה אתה אילאי?
אילאי דוד מרדכייב: אני בן 15
אלי אפללו: יפה, אז תראו, ילד אמיץ, באמת, בגיל 15 עומד פה לפנינו ואומר חבר'ה, אתם המבוגרים, אתם צריכים לעזור לנו ואני חושב שאנחנו צריכים באמת, לבוא ולעזור לאותם ילדים, לאותם בני נוער, זה התפקיד שלנו, כי אם אנחנו לא נעזור עכשיו, מה שייקרה אחר כך, אנחנו נצטרך להשקיע הרבה מאד תקציבים כדי לתקן וזאת באמת הבעיה ולכן כשעומד פה ילד בפנינו, ילד כזה נחמד, אומר את הדברים בצורה ברורה, ישירה, אנחנו גאים בך אילאי
אילאי דוד מרדכייב: תודה רבה, אני רק אשמח להתייחס לזה, רק למשהו קטן
אלי אפללו: בבקשה
אילאי דוד מרדכייב: אני לא חושב שאני ילד אמיץ, אני חושב שאני שומע את הזעקות של בני הנוער לעזרה כל יום ויום
אלי אפללו: אז אתה הנציג האמיץ שלהם
אילאי דוד מרדכייב: בדיוק, אני חושב שאנחנו כל כך זועקים לעזרה בני הנוער, שאנחנו כבר אין לנו למי לצעוק
אלי אפללו: מאה אחוז, תודה לך , תודה
טובה בן ארי: סליחה יש פה גם את נציגות מועצת התלמידים של המשרד ואני מאוד אשמח אם תועיל
אלי אפללו: בוודאי, בוודאי, עוד דקה, מה שכן אני פונה עכשיו באמת למשרד הבריאות, למשרד החינוך, למשרד הרווחה, אתם במשרדים האלה, יודעים לתכלל את הדברים, עוד מעט התקציב, אני כמובן אצטרך לדבר עם שר האוצר, עם כל מי שצריך, אבל אתם פקידות בכירה, מעבירים את הדברים, את הדרישות, כי אני לא יודע להגיד בדיוק על מה מדובר, על איזה דרישה, כמה תקנים, אלה לא דברים ונתונים שאני יכול לדבר עליהם, אני יכול לדבר באופן כללי, אבל בוועדה פה אנחנו נכנסים גם לדברים שהם באמת נוגעים בנפש של בני הנוער ולכן מאוד מאוד חשוב, אם ישנה תוכנית, בואו נדאג שהיא תתוקצב ותיושם, כי הנזק שיכול להיגרם אחר כך, הוא הרבה יותר גדול
אלישבע לב-רן: אני יכולה להוסיף משהו, בתור פסיכולוגית?
אלישבע לב-רן: אני אלישבע לב-רן, אני פסיכולוגית קלינית, אני עובדת במחלקת נוער באברבנאל, אבל אני פה בכובע של פורום הארגונים למען הפסיכולוגיה הציבורית, פסיכולוגים במדינת ישראל לא חסר, אבל בשירות הציבורי אנחנו בין 4,000 ל- 5,000, שוב, לאף גורם בממשלה אין ידע על המספר, זה נתונים שאנחנו אוספים
אלישבע לב-רן:  אני מכירה מאוד מקרוב את המשבר בבריאות הנפש ואני אשמח לדבר פה עם כמה מהחברים, על דברים מאוד ספציפיים על מחלקות נוער סגורות ואני אשמח לתמיכה של יושב ראש הוועדה, שישאל כמה ילדים ונוער יש היום במחלקות סגורות, שמחכים לפנימייה פוסט-אשפוזית והם פשוט יושבים על חשבון קופות החולים, משרד הבריאות ומחכים לפנימייה פוסט-אשפוזית, אבל לא על זה באתי לדבר, זאת אומרת זה נושא שהוא בנפשי ואני לא רוצה להרחיב פה על השלכות, על ילד שנמצא באשפוז פסיכיאטרי ללא צורך, רק כי אין מקום במקלטי החירום ואין פנימיות פוסט-אשפוזיות שיכולות, אבל זה רק בסוגרים
אלישבע לב-רן:      זה הוועדה לזכויות הילד, ילד נולד, הוא לא קליינט של בריאות הנפש כשהוא נולד, יש כמה תחנות שבו הוא יכול לפגוש פסיכולוגים שהם אמורים להיות בקהילה, בקופות החולים, בהתפתחות הילד, בבתי הספר, בשפ"חים, אבל הוא לא פוגש אותם, למה הוא לא פוגש אותם? כי דווקא הפסיכולוגיה החינוכית פיתחה מפתח תקינה, זה משהו יוצא דופן וזה מבורך, שצריכה להיות פסיכולוגית חינוכית ל- 1000 ילדים ובגן ל-500 ילדים, אבל אם תשאלו, אם יש פה ראשי רשויות, תשאלו בערים מה קורה? אין, זאת אומרת התחום של הפסיכולוגיה החינוכית זה התחום היחיד שיש תקנים, הם לא מאוישים, למה הם לא מאוישים, כי גם הפסיכולוגים יש להם ילדים והם צריכים לפרנס אותם, לפעמים הם צריכים אפילו לקחת אותם לטיפול והם לא יכולים להישאר בשירות הציבורי בשכר כזה מעליב, אחרי כל כך הרבה שנות לימודים, תואר ראשון, תואר שני, הרבה עם דוקטורט וארבע שנות התמחות, אז הילד הוא היה יכול לפגוש פסיכולוגית בהתפתחות הילד, אבל כשאמא שלו פונה זה תור המתנה של שנה וחצי ובפריפריה החברתית, או הגאוגרפית זה גם שלוש שנים
אלישבע לב-רן:      אני נפגשתי, חבל שעופר ועאידה תומא סלימאן הלכו, אנחנו ישבנו, יש פסיכולוגית אחת בסורוקה, בחצי משרה, שהיא במקרה בגלל הסבתא התוניסאית שלה היא מדברת ערבית והיא צריכה לאבחן את בעיות ההתפתחות של כל המגזר הבדואי בנגב, זאת אומרת אין לנו פסיכולוגים התפתחותיים דוברי ערבית בכלל, אז הילד הזה שחיכה לתור בהתפתחות הילד והוא לא אובחן בזמן, רק נדמיין מה המצב התפקודי שלו, לאיזה גן הוא הגיע, גן שלא עונה על הצרכים שלו ואז הוא מגיע לבית הספר ואז פסיכולוגית החינוכית שהייתה יכולה לפגוש אותו ולעזור לו ולמורה שלו ולהורים שלו, אבל היא לא נמצאת, כי פסיכולוגית היום, יש לה 3,000 ילדים שהיא צריכה לכסות, אז היא מכסה רק את האס
אלישבע לב-רן: או
אלישבע לב-רן: אס, כיבוי שרפות, היא לא מגיעה לסתם ילד שההורים שלו התגרשו, או סתם ילדים שההורים שלו מובטלים ויש לו מצוקות, אז בסוף הילד בגיל 12-14 המצוקה שלו גוברת ואולי הוא גם עשה איזה פגיעה עצמית ואז הוא הגיע למיון פסיכיאטרי, במיון פסיכיאטרי מאוד רוצים לא לאשפז את הילד, לטובת הילד ולתת לו טיפול בקהילה, אבל הוא יחכה במרפאה בבריאות הנפש, שנה וחצי-שנתיים לטיפול וככה הפערים גדלים ושוב, מי שיכול אולי ימצא בפרטי, גם בפרטי לא פשוט למצוא, אבל מי שאין את הפרוטה בכיסו, פשוט לא יזכה לטיפול ויתדרדר עוד יותר ופה אנחנו קוראים מפה לוועדה, לתמוך במאבק של הפסיכולוגים בשירות הציבורי, שעדיין נלחמים כדי להיות במקומות האלה ולפגוש את אותם אנשים שלא יכולים ללכת לשירות הפרטי ולעזור לנו כדי להחזיר את הפסיכולוגים לשירות הציבורי
אלי אפללו: תודה רבה, חוה פרידמן, משרד החינוך, בזום
שמחה פרידמן: צוהריים טובים, אני רוצה להצטרף קודם כל לדברים של אילאי שאני חושבת שזה הקול הכי אותנטי והכי טבעי שעולה כאן מהשדה, כי אנחנו בעצם מדברים עוד לפני הקורונה על מגיפה שקטה, מה שנקרא, מגפת הדיכאון בקרב ילדים, אנחנו רואים את העלייה בסיכון של התאבדות ובמקרים של התאבדות בקרב ילדים, מצבי הסיכון בעלייה מתמדת, מה שקורה זה שהולך ונפער פער בין הצרכים של הילדים וזה אומר גם ילדים, הורים, משפחות והיכולת של צוותי חינוך לתמוך בהם, לבין המענה
שמחה פרידמן:  אנחנו עדים להרבה מאוד תוכניות שיש לשפ"י במשרד החינוך, גם בייעוץ החינוכי שאילאי הזכיר וגם בקרב הפסיכולוגים, ברצף של בין הסיכון לסיכון, אנחנו עוסקים גם במניעה, בחיזוק צוותים חינוכיים, בתוכניות של קידום אקלים בטוח ומוגנות, אבל הפער הולך ונפער, בין הצרכים שאנחנו מאתרים ושהילדים זועקים אותם, כמו שאילאי ביטא את זה כל כך טוב, לבין המענים ואני מצטרפת לדברים שאמר דוקטור יובל רווה, על זה שיש פה תוכנית פעולה של חינוך-בריאות-רווחה, אם לא תהיה התגייסות באמת התגייסות לאומית, לנושא הפער בכוח האדם ולמה יש פער כזה ומקורו בעיקר בשכר ובתנאי עבודה
שמחה פרידמן:      אני רוצה להגיד מה החוויה, החוויה שתדמיינו להיכנס לבית חולים ושאין שם מספיק רופאים לטפל, זאת הסיטואציה, הסיטואציה היא שיודעים מה המחלה, יש את הידע, יש את יכולות התמיכה, אם יהיו שם אנשים, בפסיכולוגיה החינוכית יש, זה מדובר ב- 3,344 פסיכולוגים מתוך כ- 5,000 בשירות הציבורי, בכלל בכל הסקציות, אנחנו יודעים איך צריך לעבוד ונותנים יותר ויותר מענים ויותר ויותר תוכניות מניעה, אנחנו מודאגים לגבי המצב של הכוח אדם, אף פעם לא היינו במצב, אני אגיד אצלי במשרד, באגף פסיכולוגיה, כל כך הרבה תקנים פנויים, הרבה מאוד מהתקנים פנויים, אין אנשים שיאיישו אותם
אלי אפללו: תודה, תעבירו גם את המסר דרך המשרדים ואנחנו כמובן נעביר את המסר דרך משרד האוצר
אלי אפללו:  בבקשה, אריה
אריה מונק: תודה, שמי אריה מונק, אני מנכ"ל עמותת בית חם, בעשרים שנים האחרונות, עמותה שעוסקת בכל העניין של טיפול ושיקום של נפגעי נפש, גם בוגרים וגם ילדים, עמותה מאוד מאוד גדולה
אריה מונק:  דבר ראשון אני רוצה לברך אותך יושב הראש, על העיסוק בנושא של בריאות הנפש בתוך הסיפור הזה של ילדים, תודה גם לכם על הדוח המדהים
אריה מונק:  אני רוצה ממש בשתי דקות כמה נקודות שהן חשובות
אריה מונק:  במדינת ישראל יש 280 פסיכיאטרים לילד ולמתבגר, שחלקם כבר לא עובדים, זה בערך פסיכיאטר ל- 10 אלפים ילד, זה אחד המקומות הכי נמוכים ב- OECD, כלומר אם אנחנו היום נדבר, אבל לא נדאג לכוח אדם פסיכיאטרי, כמה שנדבר זה לא יעזור, כי אם אין לנו בעלי מקצוע, אנחנו לא יכולים לתת מענה, זה נקודה ראשונה
אריה מונק:      הנקודה השנייה שאני רוצה לדבר זה על מקומות לימוד, לכל נער, או נערה מאוכלוסיית משה, אוכלוסייה של אוטיזם, פיגור כזה, או אחר, יש מקום לימוד, אני שואל את יו"ר הוועדה הנכבד, אם מישהו פה מכיר ילד בן שבע שיצא מנס ציונה עם הפרעה נפשית משמעותית, איפה הוא חוזר ללמוד? אין לו מוסד, אין לו מקום ללמוד, נקודה, זה ילד שמגיל שבע-שמונה הוא נשר מעולם הלימודים, אין לו שום מסגרת
אריה מונק:  נושא האשפוזים, אני לא יודע אם כולם יודעים וקשה לי לדבר על זה, אני ממש מאוד מתקשה לדבר על זה, על אשפוז של ילד צעיר, לי זה מזכיר, אני לא יכול להירגע מלראות איך מנתקים הורים של ילד והילד צווח, אמא, אמא ומנתקים אותו, אשפוזים פסיכיאטרים של ילדים זה דבר נוראי ולכן אני קורא מכאן להקים בתים מאזנים לילדים, יש חלופות אשפוז, משרד הבריאות יודע במה מדובר, ניתן להקים בתים מאזנים לילדים ולמתבגרים, זה דבר שהוא חובה, האשפוז הפסיכיאטרי של הילד הוא נורא ואיום, גם של המבוגר, אבל וודאי של הילד ואנחנו מדברים על אחוזים שגדלים ועולים
אריה מונק:      הנקודה הנוספת שאני רוצה לומר זה עניין כזה, הנער החמוד שדיבר פה קודם, דיבר על כך שהוא לא נפתח בפני יועצת בית הספר, אני מצדיק אותו, כי לפני יומיים פנתה אליי אמא בבכיות, היא אם חד הורית, משפחה מורכבת והילדה נמצאת גם במצוקה וגם משפחה חד-הורית ועוד בעיות והיא ביטאה ככה פטפטה את עצמה לדעת ואמרה ליועצת, נמאס לי מהחיים, היועצת פחדה שיש פה משהו ושלחה אותה למיון פסיכיאטרי, הרופא במיון הפסיכיאטרי כתב שהיא לא יכולה לחזור לבית הספר, עד שלא תהיה חוות דעת מרופא בקהילה, רופא בקהילה יהיה עוד שמונה חודשים, אני מציע הצעה פשוטה, יש רופא תורן, יהיה פסיכיאטר תורן שיהיה בתוך משרד הבריאות בלשכות, פסיכיאטר תורן, יש מקרים כאלו, שולחים לפסיכיאטר והוא צריך תוך פרק זמן לא סביר, תוך פרק זמן של 48 שעות, לקבל החלטה בעניינו של הילד הזה, כי אותה ילדה, אני המפעיל הכי גדול במגזר החרדי של מרפאות פסיכיאטריות, עוברים אצלנו 10 אלפים תיקים בשנה, אנחנו יותר גדולים מכל בתי החולים בארץ ואני אמר לכם, היא תחכה שמונה חודשים, או שהיא תיפרד מ-1500 שקל לפסיכיאטר פרטי, במקרה שיש לה וגם אם יש לה, היא תחכה לפסיכיאטר פרטי, לפחות חודש, לפחות, אז זאת הנקודה הנוספת
אריה מונק:      והנקודה האחרונה שאני רוצה לדבר עליה, לא טריוויה, אבל רק שאלה, כמה אנשים נהרגו בתאונות דרכים בשנה האחרונה? 350, מזעזע, כמה ילדים ובני נוער התאבדו בשנה האחרונה? יש לנו 700 מקרים של אובדנות בשנה מדווחים - - -
קריאה: ניסיונות?
אריה מונק: לא, לא, אני מדבר על אנשים שהתאבדו, לא ניסיונות, גם מבוגרים, רגע וכיוון שבמדינת ישראל, אין חוק שאומר שבתעודת הפטירה צריכים לכתוב את סיבת המוות, אנחנו לא יודעים כמה אנשים אכן מתאבדים, אבל יש מספר לא מתקבל על הדעת במדינת ישראל של 2023 של מספר ילדים שמתאבדים בשנה, זה דבר שהוא לא לעניין וכל הדבר הזה זועק לשמיים, אנחנו חייבים כוח אדם ואת הפתרונות הפשוטים, דיבר פה דוקטור רווה על מה שנקרא חממות, טיפול אינטגרטיבי לילדים שזה שיתוף של משרד הבריאות-חינוך-רווחה, אולי דוקטור רווה יגיד לנו, כמה חממות כאלה יש היום, אני ביקרתי בשתיים בצפון, אין חממות, הייתה תוכנית, יצאו בקול רעש גדול, איפה זה? וזה פתרון וזה הוא פתרון של ממש, הנושא של המרכזי טיפול אינטגרטיביים ומרכזי יום ללימוד לילדים שהם נפגעי נפש
אלי אפללו: תודה, מר מונק, אני רוצה לדעת את המספר המדויק, אם יש למישהו, באמת כמה ילדים עד גיל 18 התאבדו? אם יש לנו מספר כזה לשנת 22?
קריאה: יש לנו בקובץ הגדול בטוח יש
קריאה: 21 יש
אלי אפללו: 21, לא משנה, אני מנסה רגע לקבל, 21, עד גיל 18
אלי אפללו:      בינתיים נעבור לזום, עד שנמצא את הנתון
יובל רווה: אפשר להתייחס למה שנאמר?
אלי אפללו: כן, נווה?
יובל רווה: אפשר להתייחס למה שעלה כאן, לגבי אשפוזים ולגבי הערכות מסוכנות
אלי אפללו: אני לא רוצה להרחיב כרגע את הדיבור, אנחנו נעשה ישיבות על כל נושא בנפרד, בצורה הרבה יותר רחבה, בסדר?
יובל רווה: אוקי, פשוט עלו טענות
אלי אפללו: בסדר, תראו, הדברים מורכבים, קשה מאוד הלא להיכנס לכל דבר כרגע בישיבה יחסית, ישיבת הפתיחה, אוקי, בוא נשמע את יחיאל גרינבלום, בזום, בבקשה
יחיאל גרינבלום: שלום, שמי יחיאל גרינבלום, אני מעמותת המשא שלנו, פורום משפחות מתמודדות עם הפרעת אכילה בישראל, הפרעת אכילה, כל חברי העמותה אנחנו אנשים עם משפחות, קרובת משפחה שלי, שמצנעת הפרט אז אני לא אפרט, גם כן סובלת מהפרעת אכילה, הפרעת אכילה ממש בקיצור זה משהו שמשתלט על הנפש ועל הגוף, זה בעיקר נמצא אצל נערות בגיל 15-20-24, אבל היום זה גם מתחיל מילדות מגיל תשע-עשר, קרובת המשפחה שלי מגיל 13 סובלת מזה, גם אצל מבוגרות, לא רק ילדות וגם אצל הנערים, זה לא רק נערות, אבל בעיקר אצל הנערות זה עיסוק אובססיבי בדימוי עצמי, משקל גוף, כל נושא של אוכל תופס אותם כל היום, כל הזמן, לא האכילה, כל הנושא של אוכל זה מוכר, יש הפרעות מסוגים שונים, יש אנורקסיה, בולימיה, לא ניכנס לכל הפרטים, זה מלווה בדיכאונות, בחרדות, ספורט אינטנסיבי, ספירת קלוריות אינסופית, שוב, אני לא רוצה להיכנס לכל הנושא הזה, הפרעת אכילה זה הפרעה פסיכיאטרית, כמה שאנחנו מכירים שגובה את מספר הקורבנות הרב ביותר, מה שהוזכר כאן, זה גם פשוט התדרדרות של הגוף עד מוות, מצד אחד, מצד שני זה נושק גם לכל הנושא של האובדנות שהוא גם אחוז גבוה מהמקרים, המספרים הרשמיים של דוח של הכנסת, שנה שעברה, מדברת על 100 אלף, 100 אלף אנשים שסובלים, נערות וגם נערים אמרנו - - -
אלי אפללו: ה-100 אלף זה עד גיל 18, או מעבר?
יחיאל גרינבלום: גם מעבר, מגיל 15 עד 24 ולכן הערכה שלנו שזה מעבר, כי אנחנו יודעים שיש הרבה לפני גיל 15 וכמו שאמרנו גם מבוגרות, אז אנחנו מדברים על יותר מ-100 אלף, יש התייחסות בדוח הזה, יש פרק שלם שעוסק בנושא הזה
אלי אפללו: תודה, יחיאל, אני רוצה פשוט, אנחנו מעלים נושאים אני רוצה בקצרה, כי אני רוצה לתת לעוד דוברים לומר את הדברים
יחיאל גרינבלום: אוקי, אז מדובר על עלייה שבשנה האחרונה בחמישים אחוז בגלל הקורונה, הבעיה העיקרית שהיום כשמישהו ניגש לקבל טיפול בהפרעת אכילה, אומרים לו, חכה חצי שנה, רק כדי להתחיל לבדוק אותו, מהצב מתדרדר, אי אפשר, זה משהו שהוא בלתי נסבל, תחשבו על חולה סרטן שאומרים לו, חכה חצי שנה עד שתתחיל לקבל טיפול
יחיאל גרינבלום:  הטיפול הנכון זה טיפול בקהילה, להתחיל לאבחן את זה מוקדם, לטפל נכון, יש סיכוי של חמישים אחוז של החלמה, שלושים אחוז סיכוי של החלמה חלקית לפחות, בסוף מגיעים לאשפוזים, עכשיו גם מגיעים בסוף לאשפוז מלא וגם עד שמגיעים לאשפוז זה גם לוקח זמן, הילדה נמצאת בבית, זה משפיע על המשפחות, גם מבחינה כלכלית, גם מבחינה נפשית, על האחים, זה משפיע על כולם
יחיאל גרינבלום:  אנחנו הקמנו את העמותה שלנו, שמשפחות שמתמודדות שמטרה היא, אנחנו תומכים, גם דרך הפייסבוק, גם דרך הווטסאפ, תומכים במשפחות, מה שהמערכת הייתה צריכה לעשות, אנחנו עוזרים לטפל, אנחנו גם פנינו למשרד הבריאות כמה פעמים השנה, אנחנו בדרך גם להגיש בג"צ, כי אנחנו לא מקבלים תשובות
אלי אפללו: אוקי, יחיאל תודה
יחיאל גרינבלום: תודה לכם
אלי אפללו: עכשיו רוני קמאי, בבקשה, שלום לך רוני
רוני קמאי: שלום, קודם כל תודה רבה על זכות הדיבור ובהצלחה בתפקיד
רוני קמאי:  קוראים לי רוני קמאי, תלמידת כיתה י', בת 15, במועצת תלמידים והנוער הארצית ועלו פה נתונים מזעזעים ועצוב לי להגיד שבתור בת נוער הם לא מפתיעים אותי, כי אני מרגישה אותם בשטח, לדוגמת החמישים אחוז, כמעט חמישים אחוז בעליית תיקים בגין הטרדות מיניות, בדיוק סיימנו קמפיין ביחד עם הפורום הדיגיטלי להגנה על מוגנות בילדים ברשת, איתם, שהגיע למאות אלפי צפיות, מתוך הזדהות ושיתופים
רוני קמאי:  אני רוצה להתמקד טיפה בשותפויות שיש לנו, אנחנו עובדים ביחד עם משרד החינוך ושר החינוך ומנכ"ל החינוך באופן ישיר, יש לנו קבוצות מיקוד בכל כך הרבה פורומים, ביחד עם טובה ונהרי, ביחד עם 105, אבל עדיין אין לנו מספיק חלק בתוך הפורומים, עלו פה כמה נקודות, שמה שצריך לעשות כדי לפתור את הנתונים האלה זה לשבת ולדבר, דיברו פה על משרדים, אבל אף אחד לא הזכיר בן נוער שיושב בפורום הזה ואומר מה שבשטח, בתור אחת שמרגישה את הנתונים האלה, בתור אחת שגם חווה את הפתרונות שמציעים, אם זה סקרי האקלים שיוצאים כל שנה, אני לא יודעת אם מישהו מכם ראה פעם את הסקר אקלים שאנחנו שולחים, הם ארוכים והם מייגעים ובני הנוער לא עונים עליהם ברצינות
רוני קמאי:  אנחנו צריכים מענה יותר רלוונטי לבני נוער, כדי שנוכל לקדם את השותפות הזאת, אנחנו לא רוצים להיות שותפים רק בסיום שמחליטים ומסמנים וי על הדבר הזה, אנחנו רוצים להיות מהתחלה שחושבים על איך פותרים את הבעיה - - -
אלי אפללו: אז אני כבר אומר לך, בוועדה הזאת תהיה נציגות, אם היא קיימת אז עוד יותר טוב, אם היא לא קיימת, באופן קבוע למועצת התלמידים
רוני קמאי: תודה, אז אנחנו באמת רוצים להגיד שלא רק בזה, פשוט, אבל זה לא רק בוועדה, זה גם בתהליך שקורה לפני זה, זה בדיונים, חבר הכנסת אמר מקודם שבוא נעשה שולחן עגול, אנחנו רוצים להיות מוזמנים לדברים האלה, אנחנו רוצים להשמיע, אף אחד לא יודע יותר טוב מה שקורה אצלנו בשטח
רוני קמאי:  זהו
רוני קמאי:  תודה
אלי אפללו: תודה לך, תודה רבה, אוקי
אלי אפללו:  פרופסור ענת ברונשטיין, בזום, שלום ענת
ענת ברונשטיין קלומק:  שלום, נעים מאוד, אז כמה נקודות כדי לא לחזור על דברים אחרים ואני רוצה לחלק ברשותכם, לנושא של מניעה ונושא של טיפול, קודם כל בנושא של מניעה, אני חייבת להגיד שאנחנו צריכים לעסוק הרבה יותר מוקדם, אנחנו רואים את המספרים והירידה בגילאים ומערכת החינוך נכנסת ועושה עבודה מדהימה, אבל מאוחר מידי, אנחנו חייבים לתפוס את הילדים בגילאים יותר צעירים וכשאני מדברת צעירים, לא להיבהל, אני מדברת בנושא של מניעת אובדנות, בגילאי הגן, ילדים בגיל הגן, כבר יש להם תפיסת מוות, כבר אפשר לדבר איתם על נושא של עצבות ודיכאון וסיום החיים וכל תוכניות ה- Social emotion learning שאני מאוד מאוד בעדן, לא מספיק עסוקות בנושא של אובדנות