GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל שיר סגמן: למשרד המשפטים יש מתווה להצלבת מידע כדי שבאמת יהיה מקור דאתה.
אביב ישראלי: אבל אני רק רוצה להבהיר שבסופו של דבר גם המתווים שהוצעו על ידי משרד המשפטים הם תלוי הפתרון או המענה שאליו נדרש לתת את המידע.
מיכל שיר סגמן: בסוף זה מאוד פשוט.
מיכל שיר סגמן: יש גוף שיכול לטפל.
מיכל שיר סגמן: אתם עוסקים בצינור, תפתרו את הצינור.
אביב ישראלי: ברגע שנדע מה נדרש לגוף.
נירה לאמעי רכלבסקי: על פי חוק שיקום האסיר, שקראתי פה את הסעיף בפעם הקודמת, רש"א מחויבת לטפל במשפחות אסירים.
נירה לאמעי רכלבסקי: משפחות זה אומר ילדים.
נירה לאמעי רכלבסקי: אסירים זה נדמה לי ברור מאוד מתי אדם הופך להיות אסיר.
נירה לאמעי רכלבסקי: לכן, כדי לקיים את תפקידה, היא צריכה לדעת מי היא משפחת אסיר, מה היא משפחת אסיר.
נירה לאמעי רכלבסקי: והיא צריכה לדעת את זה מרגע שהאדם הפך להיות אסיר.
נירה לאמעי רכלבסקי: פרשנות מאוד בסיסית של החוק, והיא לא יכולה כרגע לקיים את תפקידה.
נירה לאמעי רכלבסקי: בדיון הקודם זה היה מאוד ברור שאנחנו הולכים מכאן לסייע לרש"א לממש את תפקידה כלפי משפחות האסירים, שלא מתקיים עד היום.
דבורה לילך: אני רוצה להמשיך את מה שאת אומרת.
דבורה לילך: גם מניסיוני, אני חברה בוועדה להעברת מידע של הביטוח הלאומי שנים רבות, למוסד לביטוח לאומי יש המון מידע.
דבורה לילך: אם שואלים אותי, הגורם המתכלל המנהל את העניין זה רש"א.
דבורה לילך: הם אמורים לקבל את המידע.
מיכל שיר סגמן: אבל אף אחד לא נותן להם את המידע.
דבורה לילך: יש טופס 7(א).
דבורה לילך: כל מי שהוא גוף ציבורי מכיר את הטופס הזה.
דבורה לילך: מגישים את הטופס הזה, אפשר בהחלט לפני כן לפנות אלי.
דבורה לילך: אשמח לתת את פרטיי לגורם הרלוונטי ברש"א.
דבורה לילך: אפשר לשבת לדבר במיילים או בדרך אחרת.
דבורה לילך: נחליט איך כותבים את טופס 7(א).
דבורה לילך: אתם אמורים להגיש את זה לוועדה ומשם זה מתגלגל באופן רגיל.
דבורה לילך: זה לא תהליך מתווה חריג, זה לא משהו חדש.
דבורה לילך: זה משהו שעובד המון שנים לפי חוק הגנת הפרטיות בין משרדי ממשלה וגופים ציבוריים.
דבורה לילך: העברת מידע בין גופים ציבוריים זה לא דבר חדש.
מיכל שיר סגמן: אני עושה רגע שיקוף למה שאת אומרת, כי אני רוצה את התכלס.
מיכל שיר סגמן: את אומרת שניקח אדם מרש"א ומכריזים עליו בתור הכתובת שמנהלת את האירוע הזה, שאחראית ואמונה על השיח עם הביטוח הלאומי בהוצאת מידע, איתך.
מיכל שיר סגמן: משרד המשפטים ובחירה ויישום של אחד מהמתווים שאתם מציעים.
מיכל שיר סגמן: עמידה שוטפת מול שב"ס שישתף פעולה עם כל דבר שצריך וכו'.
מיכל שיר סגמן: ואפשר להתחיל להתכנס לאירוע שזה באמת יקרה.
מיכל שיר סגמן: זה מה שאתם אומרים?
דבורה לילך: כן.
קריאה: אני מנהלת מרחב לכיש ברשות לשיקום האסיר.
קריאה: זה נשמע משהו שהמתווה הזה יכול היה להתאים לו, אבל צריך לזכור שלא כל אסיר משוחרר פונה לרש"א.
קריאה: יש ילדים שאנחנו לא יודעים עליהם, כי האסיר בכלל לא פנה.
מיכל שיר סגמן: לכן זה לא וולונטרי של האסיר.
מיכל שיר סגמן: על זה אנחנו מדברים.
מיכל שיר סגמן: המטרה היא בסוף שכל ילד של כל אסיר יקבל את מלוא הזכויות, בין אם האבא או האימא שלו שהם אסירים מעוניין בכך ובין אם לא.
מיכל שיר סגמן: כל מה שצריך זה שהילד או ההורה שאמון עליו ירצה את זה.
אלעד דהן: אני סגן היועץ המשפטי ברש"א.
אלעד דהן: אנחנו נעשה בוועדה למידע בביטוח לאומי כנראה, זה הגוף שיש לו כלל המידע.
מיכל שיר סגמן: רש"א, מי מטעמכם יהיה מנהל אירוע?
אלעד דהן: המחלקה המשפטית.
מיכל שיר סגמן: המחלקה המשפטית של רש"א.
מיכל שיר סגמן: הוועדה לא יכולה להסמיך אותך באופן רשמי, אבל אני מסמיכה אותך באופן לא רשמי להיות מנהל האירוע, לעבוד באופן שוטף וקבוע מול משרד המשפטים לבחון את המתווים, לבחור אחד ולצאת לדרך, לקבוע יעדים ותאריכים לכל דבר.
מיכל שיר סגמן: ביטוח לאומי, הצלבת מידע עם השב"ס.
מיכל שיר סגמן: אם יש לך איזושהי בעיה, לא עונים לך, לא עונים לך לעניין, ממסמסים אותך, תוקעים לך תהליך כלשהו, מיד הוועדה לזכויות הילד – אני מבטיחה לך – תוך יום יש כאן דיון מעקב.
מיכל שיר סגמן: אלא אם כן זה שבת.
אלעד דהן: בסדר גמור.
אלעד דהן: תודה.
נירה לאמעי רכלבסקי: מישהו כאן דיבר על האם הילדים רוצים את זה או המשפחה רוצה את זה.
נירה לאמעי רכלבסקי: חשוב להדגיש שהוועדה לא מתכוונת עכשיו לכפות שום דבר על ילדים.
נירה לאמעי רכלבסקי: אולי מתכחשים למצב, לא רוצים להכיר במצב.
נירה לאמעי רכלבסקי: חשוב להגיד שהמידע הזה מוגן כשהוא מגיע לרש"א.
נירה לאמעי רכלבסקי: לרש"א יש חובה על פי חוק לשמור על הפרטים האלה של הילדים.
נירה לאמעי רכלבסקי: אני מניחה שגם הפנייה לאותן משפחות תיעשה בשמירה קפדנית, ואני מניחה שאם הילדים יגידו לא או האימא תגיד לו, רש"א יבינו שלא.
נירה לאמעי רכלבסקי: יש אנשים שחוששים מתיוג, ודיברנו על זה גם בישיבה הקודמת.
מיכל שיר סגמן: יש באמת הורים כמו רוני וכמו איציק, שמאוד מעוניינים בדבר הזה עבור הילדים שלהם.
מיכל שיר סגמן: יש הורים כמו הגרוש של תמר, שהוא נוכח-נפקד ובינתיים הילדים נפגעים בעקבות זה, והיא זאת שסובלת והילדים שלה הם אלה שסובלים.
אנג'ל ברנס: רק שתדעו שילדים לפעמים לא מבינים.
אנג'ל ברנס: אחי בן 13 ואחי בן 10 לא מעוניינים בדבר הזה.
אנג'ל ברנס: זה צריך לבוא אחרת.
אנג'ל ברנס: אם אני הייתי ילדה ששומעת שבגלל שאבא שלי בכלא יש לי תמיכה, לאו דווקא הייתי רוצה את זה.
אנג'ל ברנס: כאילו, אני מסכנה?
אנג'ל ברנס: אני לא מסכנה, אני ילדה רגילה, עזבו אותי.
מיכל שיר סגמן: יש לרש"א גורמי טיפול שיודעים איך לבצע את זה.
אנג'ל ברנס: אני מתנצלת, בי לא טיפלו אז אני לא יודעת איך אתם עושים את זה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו ב-17 במאי.
מיכל שיר סגמן: האם ב-20 ביוני, יום שני, אפשר לבקש תמונת מצב?
מיכל שיר סגמן: אני לא יודעת מה מצב המתווה וכמה הוא מורכב ועד כמה צריך לבדוק דברים לעומק.
מיכל שיר סגמן: השאלה אם אנחנו יכולים פה בוועדה לקבל מכם דיווח על הפגישות שנעשו, על זרימת המידע, על איך הדברים קורים.
מיכל שיר סגמן: לקבל תמונת מצב על ניהול האירוע הזה, ואני בכוונה אומרת ניהול אירוע כי זה פרויקט וזה פרויקט שצריך להקים אותו.
אלעד דהן: לפחות תמונת מצב ראשונית, בוודאי.
מיכל שיר סגמן: יום שני ה-20 ביוני.
מיכל שיר סגמן: המועצה לשלום הילד, אני לא יכולה לוותר.
עדי נעמת: תודה, גברתי.
עדי נעמת: קודם כל אני רוצה להגיד לגברתי תודה על דיון המעקב, כי לרוב בוועדות אומרים שיעשו מעקב אבל זה לא קורה.
עדי נעמת: אני שמחה, יש פה איזושהי בשורה בלקיחת האחריות על העניין הזה.
עדי נעמת: כמי שיושבת מהצד וצפתה בדיון שהתרחש, זה היה נשמע שכל גורם מעביר את זה הלאה, וכולם אומרים: זה לא הילד שלי.
עדי נעמת: ואין אבא לילדים האלה.
עדי נעמת: אז זו כבר בשורה.
עדי נעמת: היה קשה מאוד לראות את זה מהצד.
עדי נעמת: אמרו לפניי שדרושה עיר שלמה לגדל ילד, ואני חושבת שבכל מה שנוגע לילדים שמתמודדים במצבי סיכון ובמצבים שההורה שלהם לא מתפקד או לא נוכח, המדינה צריכה עוד פי כמה וכמה להיכנס בנעלי ההורה ולתת את המעטפת הכי הוליסטית, הכי רחבה, הכי רב ממדית שרואה את הילד מהתחלה ועד הסוף.
עדי נעמת: וזה מה שצריכים לעשות.
עדי נעמת: כמו שגברתי אמרה, גם אם כל גורם עושה 200 אחוז, כשאין השפה המשותפת ואין נהלי עבודה שגרתיים, לא שהם חד-פעמיים, אז הילדים נופלים בין הכיסאות.
עדי נעמת: גברתי, ראיתי גם את התגובות של משרד הרווחה ומשרד החינוך.
עדי נעמת: הבנתי מתגובת משרד החינוך שאין צורך בחוזר מנכ"ל ספציפי, כי יש איזשהו חוזר כללי שמתייחס לזה.
עדי נעמת: אבל כן עולות שאלות מה כן נעשה, האם חודדו הנהלים ליועצי בתי הספר אילו שאלות לשאול, איך לזהות, איך להושיט יד.
מיכל שיר סגמן: אורנה או אילן איתנו?
אורנה קרשטיין: אני פה.
עדי נעמת: איך לפתוח את הדלת כדי לאפשר לאותו ילד להגיד: המשפחה מתמודדת עם איזושהי סיטואציה.
עדי נעמת: אנחנו לא מצפים שתלמיד יבוא וידפוק אקטיבית בדלת של היועצת ויגיד: אבא שלי יושב על שוד כרגע בכלא והמשפחה מתפרקת.
עדי נעמת: דבר שני, גם מהתגובה של משרד הרווחה עולה שיש התייחסות או יש נהלים שנוגעים לילדים כנפגעי עבירה, של אלימות בתוך הבית.
עדי נעמת: אבל יש אוכלוסייה שהיא מתחת לרדאר אז יודעים שהאבא יושב על עבירה חיצונית, ומה קורה איתם.
עדי נעמת: אני יודעת מה התוכניות של גברתי ועל הגורם המתכלל.
מיכל שיר סגמן: זה היה המשפט הבא שלי, כי אין לי פתרון אחר.
מיכל שיר סגמן: זה, אגב, קורה עוד שבועיים.
עדי נעמת: אני מקווה שהתוכנית תצא לפועל ואני נותנת את אמוני.
מיכל שיר סגמן: היא יוצאת לפועל.
מיכל שיר סגמן: רק לסבר את האוזן, היו לנו לא מעט דיונים בוועדה לזכויות הילד, ונושא הנתונים ותכלול ותיאום זה משהו שחוזר על עצמו בכל נושא ונושא.
מיכל שיר סגמן: זה לא ייחודי רק לדיון כאן.
מיכל שיר סגמן: מאחר שהבנו שכמעט בכל תחום – בריאות, רווחה וכו' – הילדים נופלים בין הכיסאות בגלל חוסר תקשורת של משרדי ממשלה ובעיות נוספות, הוועדה לזכויות הילד, המועצה לשלום הילד, הצוות המשפטי שלנו, לקחנו את מיכל גולד שיושבת כאן, מהמחלקה למניעת עבריינות נוער, שהצליחה לעשות עבודה מופלאה ולהוריד ממאות בני נוער בבתי הסוהר לעשרות בודדות.
מיכל שיר סגמן: הבנו שמחלקה כמו שמיכל מנהלת זה דבר שהוא מבורך והגשנו הצעת חוק, ומשרד המשפטים עושה את זה עכשיו כהצעת מחליטים, כלומר שזה הליך מזורז, על מנת שבפעם הראשונה בישראל לא רק הוועדה לזכויות הילד תראה את הילדים כגורם מתכלל של 360, אלא גורם ממשלתי בפעם הראשונה יוכל לראות ילדים ב-360.
מיכל שיר סגמן: אני חושבת שזה צעד ראשון לפני שיהיה לנו שר לענייני ילדים ונוער, כי אני חושבת שזה דבר שהוא נדרש במדינה מתוקנת, וזה אחד הדברים היותר מרגשים שהוועדה דחפה בזכות האנשים המופלאים שמגיעים לכאן באופן שוטף וקבוע.
מיכל שיר סגמן: אז עד שהגורם המתכלל הזה באמת יקום, עניין של השבועות הקרובים, אין לי פתרון אחר.
עדי נעמת: עד אז, וגם כשהוא יהיה, חשוב מאוד לתת את הכלים לאנשים שרואים את הילדים האלה ביום-יום.
עדי נעמת: גם לתת את הכלים, אבל גם להוריד הנחיות מלמעלה, שזה חלק מהציפייה מהתפקיד שלהם.
עדי נעמת: הם צריכים לראות באמת 360.
עדי נעמת: איש חינוך, איש רווחה, אמור להיות לו רדאר מאוד רגיש.
מיכל שיר סגמן: העניין הוא שברגע שלא יושבים בגלל שמדובר על הרגישות הזאת, במיוחד עם משרד החינוך, כי כמו שאמרנו יש ילדים שלא אומרים להם שההורים שלהם כרגע נמצאים במאסר, זה רגיש מאוד ומורכב ובאמת כל מקרה לגופו.
מיכל שיר סגמן: וכשמדובר בדבר הזה, השיח הכל כך עדין במשרדי הממשלה כדי לייצר את המענה הנכון – אני יכולה להבין את תשובת משרד החינוך למה זה לא בחוזר מנכ"ל, כי זה לא גורף, זה לא כללי, זה לא רוחבי.
מיכל שיר סגמן: זה באמת פרטני אישי.
מיכל שיר סגמן: אבל זה עדיין לא אומר שלא צריך להיות השיח הזה, ומיד נשמע גם את משרד החינוך, ולא צריך עדיין לטפל בזה גם אם זה פרטני וזה דורש קצת יותר מאמץ מאשר חוזר מנכ"ל.
מיכל שיר סגמן: משרד החינוך, בבקשה.
אורנה קרשטיין: תודה.
אורנה קרשטיין: אכן הנושא מורכב, ושמענו פה את הנימים העדינים של הנפש של כל ילד והורה שמתמודד עם הקושי הזה ועם האתגר המתמשך.
אורנה קרשטיין: אנחנו יודעים במערכת החינוך לזהות ועובדים מאוד מאוד חזק עם צוותי החינוך על איתור סימנים למצוקה.
אורנה קרשטיין: וגם כאשר המידע מגיע אלינו, וזה צריך להגיע באמצעות ההורים או באמצעות הרווחה, זה לא משהו שידוע וילד מסומן שאביו בכלא, וטוב שכך, אז כאשר המידע מגיע בהסכמת ההורים, או שהילד עצמו מגלה את ליבו ואומר, כמובן יש הבנה של הפסיכולוגים ושל היועצים מה ההשלכות הנפשיות והרגשיות.
אורנה קרשטיין: קיבלנו פה תיאור שהן יכולות להיות, וזה תלוי איזה ילד זה פוגש ואיזו משפחה זה פוגש.
אורנה קרשטיין: זה גם לא שטאנץ שאם האבא שלך אסיר אז כך וכך.
אורנה קרשטיין: אנחנו שומעים פה מגוון גדול.
אורנה קרשטיין: ואז אתה יודע לגשת בצורה עדינה ולעשות אחד מכמה שלבים שצריכים לעשות.
אורנה קרשטיין: אם זה שיחה עם היועצת.
אורנה קרשטיין: יש ילדים שאומרים ממש לא.
אורנה קרשטיין: ואם כן, אז יש לנו פסיכולוגים, יש לנו מתוך התקנים מענים תוספתיים, ובהחלט יש רגישות מאוד גדולה.
אורנה קרשטיין: אני אישית, בהיותי פסיכולוגית חינוכית בזמנו בשטח, אני זוכרת שלושה-ארבעה מקרים שעבדתי ישירות עם ילדות ועם אימא על ליווי של משפחות במצב הזה, ולקח זמן עד שזה התגלה, כי הם קודם היו צריכים חוויה של אמון איתי כדי בכלל לחשוף את הדבר הזה שלצערנו הוא כרוך בבושה שהיא לא מוצדקת.
אורנה קרשטיין: כי כפי שנאמר פה, הילד והמשפחה לא עשו, ומי שעשה משלם את מה שהוא משלם.
אורנה קרשטיין: אז העניין הזה מאוד רגיש, מאוד עדין, ואנחנו כן מאוד מודעים לזה ומלווים את היועצים והפסיכולוגים ואת צוותי החינוך כדי להיות עם סיסמוגרף רגיש ועדין.
אורנה קרשטיין: גם כשיודעים את זה צריך לדעת איך להתייחס.
מיכל שיר סגמן: אתם לא מיידעים, נכון?
מיכל שיר סגמן: זה רק אם הילד או ההורה מספרים.
אורנה קרשטיין: או גורמי רווחה במצבים ספציפיים מאוד.
אורנה קרשטיין: אבל לנו אין בתיק התלמיד, וטוב שכך.
אורנה קרשטיין: אנחנו גם לא עובדים לפי אוכלוסיות, ילד שאבא שלו נפטר.
אורנה קרשטיין: אנחנו עובדים לפי ילד, מה קורה עם הילד.
נירה לאמעי רכלבסקי: כל פעם שהתנהגות של ילד משתנה, קודם כל צריך לקרוא להורים ולברר אם משהו השתנה במצב האישי שלו.
נירה לאמעי רכלבסקי: ואז אם ההורה רוצה הוא יספר, אבל לפחות מישהו שואל אותו.
אורנה קרשטיין: לגמרי.
מיכל שיר סגמן: אני חושבת שהכול קשור.
מיכל שיר סגמן: ברגע שהנתונים יתחילו לזרום גם לרש"א ואותו ילד שאולי הוא סגור, מופנם, לא רוצה לדבר על זה, מוציא את זה באלימות או בשקט, העבודה פה תשליך בוודאות אל תוך מערכת החינוך.
אורנה קרשטיין: נשמח מאוד לשיתוף פעולה, למידע ספציפי.
אורנה קרשטיין: לחלוטין הסיפור הוא מאוד רגיש ומאוד עדין.
מינדי בוקשפן: אני רוצה להוסיף שכשילד פונה לעזרה, מבחינת גורמי החינוך ומבחינת גורמי הרווחה החובה היא לתת לילד את המענה.
מינדי בוקשפן: כי צריכים לדעת שאם הילד פנה לחינוך או לרווחה, כבר הגיעו מים עד נפש.
מינדי בוקשפן: אני כיושבת-ראש העמותה נתקלת באימהות שפונות אלי ואומרות לי: פניתי לרווחה והיא צוחקת לי בפרצוף וכואב לי.
מינדי בוקשפן: וגם לי אין הכלים לעזור.
מינדי בוקשפן: איך אני יכולה לדבר עם עובדת סוציאלית או מנהלת רווחה בעיר מסוימת שכאשר אני פונה אליה ואומרת שילד זקוק לעזרה, היא משיבה לי: מי את בכלל?
מינדי בוקשפן: למה שאני אענה לך?
מינדי בוקשפן: פה אנחנו מאבדים את הילדים האלה.
מינדי בוקשפן: כי אם האימא כבר לקחה את התעוזה והלכה לרווחה וביקשה עזרה, ומנהלת הרווחה או העובדת הסוציאלית צוחקים לה בפרצוף, נגמר הסיפור.
מינדי בוקשפן: אני רואה הרבה ילדים היום, הם בסופו של דבר מגיעים לכלא.
אורנה קרשטיין: אני מייצגת את משרד החינוך.
מיכל שיר סגמן: רש"א, מה קורה אם ההורים גרושים, כמו במקרה של תמר?
מיכל שיר סגמן: האם יש דרך לעזור ולסייע?
מיכל שיר סגמן: האם אתם מודעים לדבר כזה?
נירית הראל: המידע שמגיע לרשות לשיקום האסיר הוא בשליש האחרון למאסר, ואז אנחנו נכנסים לתמונה.
נירית הראל: אחת השאלות הראשונות שאנחנו שואלים היא על משפחה.
מיכל שיר סגמן: אז מי אמור לטפל במקרים כמו של תמר ובילדים של תמר?
נירית הראל: יחידות הרווחה.
נירית הראל: פגשתי את תמר בחוץ לפני שנכנסנו.
נירית הראל: אנחנו לא מכירות, והתחלתי לשאול שאלות ראשוניות.
נירית הראל: בשלב הזה זו פנייה של תמר אלינו ולא להפך, כי אנחנו לא נכיר הפוך.
נירית הראל: יש לנו מספר כוכבית עם מוקד מידע שאפשר לפנות, כוכבית 2775.
נירית הראל: זה מוקד שמאויש כל בוקר, כל יום בין 08:00 ל-16:00.
נירית הראל: אנחנו אוספים פניות ואנחנו מווסתים את זה לפי האזורים בארץ.
נירית הראל: מה שאנחנו יכולים לעשות בפניות האלה, נהיה שם ונעשה.
נירית הראל: או שבאמת נתווך את השירותים בקהילה.
מיכל שיר סגמן: נציגת משרד הרווחה, מה אנחנו עושים במקרים כמו של תמר.
נטלי מופסיק: אני לא מספיק בקיאה.
מיכל שיר סגמן: מקרה של הורים שהם גרושים, אין מזונות, הילדים נופלים שם בין הכיסאות.
מיכל שיר סגמן: האימא במקרה הזה נמצאת בסוג של מצוקה אמיתית.
מיכל שיר סגמן: אין לה כל כך לאן לפנות.
מיכל שיר סגמן: זה באמת מקרה ייחודי, יחסית.
נטלי מופסיק: הסיפור של מזונות הוא כידוע לא משהו שהוא בטריטוריה של משרד הרווחה, גם לא קצבאות ביטוח לאומי, אלא זה מול המוסד לביטוח לאומי.
נטלי מופסיק: אבל כמו שכבר נאמר לגברתי היושבת-ראש, משרד הרווחה לא מחזיק מענים ייעודיים לילדי אסירים, אלא זו בחינה פרטנית לפי הצורך.
נטלי מופסיק: לכן בוודאי שפתוחה לתמר הדרך לפנות למחלקת הרווחה ברשות המקומית ולבחון האם היא עומדת בעילות של סיוע של שירותי הרווחה.
נטלי מופסיק: המענים לא נובעים בגלל המאסר אלא בגלל הצרכים שיש למשפחה.
נטלי מופסיק: ספציפית ביחס לילדי אסירים, כמו שכבר נאמר, הסוגיה מצויה באחריות של רש"א שגם יודעת לפעול היטב בשיתוף פעולה גם מול משרד הרווחה, גם מול המחלקות לשירותים חברתיים.
מיכל שיר סגמן: אני מקווה מאוד שנתחיל באמת להפעיל את הדבר הזה שילדים יקבלו מענה.
מינדי בוקשפן: למה למשפחות אסירים צריך לבחון האם מגיעה להם הזכות לקבל סיוע מרשות הרווחה המקומית?
מינדי בוקשפן: עצם היותם משפחה של אסירים והם פונים, שיבינו שהמצב הוא יותר רגיש וצריך לתת להם את המענה.
מיכל שיר סגמן: ברגע שאנחנו נותנים לרש"א לרכז את זה, אני מניחה שאתם תדעו גם להפנות משהו לרווחה ולבוא ולסייע גם בגורמי חוץ.
מיכל שיר סגמן: רווחה אזורית וכו'.
מיכל שיר סגמן: כמו שנירה אמרה, זאת החוליה החסרה כרגע.
נטלי מופסיק: מה גם שיש לנו נציג או נציגה, עובדת סוציאלית, בכל יישוב בארץ, בכל רווחה.
נטלי מופסיק: זאת אומרת שיש הקשר הזה, זה לא אמור להתמסמס.
מיכל שיר סגמן: זה חלק בפאזל שחסר לנו בלחבר את כל החלקים.
איילת גינדי: יש פה סוגיה, אולי תרצי להקדיש לה דיון מיוחד, לאוכלוסייה של לא-יהודים דווקא.
מיכל שיר סגמן: יש הבחנה בין יהודים ללא-יהודים ברש"א?
איילת גינדי: לא, ברש"א ממש אין הבחנה, אבל יש קושי הרבה יותר גדול לאו דווקא שפתי אלא אולי תרבותי.
איילת גינדי: אני יכולה להגיד באופן אישי שאנחנו נתקלים בילדים שהם אפילו בסיכון, ובגלל המבנה בתוך הרווחה, בתוך העיירות, המשפחה, הרבה מאוד פעמים גורמי הרווחה הם גורמים שמקורבים למשפחה עצמה ואנחנו נתקלים בקושי גדול מאוד לסייע לילד שאנחנו מזהים שהוא בסיכון.
איילת גינדי: ואז אנחנו פונים ויש גם בתוך מערכת החינוך ובתוך מערכת הרווחה איזשהו מבנה שאי אפשר לפרוץ אותו.
איילת גינדי: אנחנו יודעים שיש ילד שהוא במקום בעייתי ושל מצוקה, ויש שם רשת חוטים שטוויה סביב זה.
מיכל שיר סגמן: שמעתי על מקרים כאלה שלא קשורים אפילו למגזר הלא-יהודי.
איילת גינדי: אולי בחברות סגורות.
מיכל שיר סגמן: תתפלאי.
נירה לאמעי רכלבסקי: אתם לא יכולים לפנות במשרד הרווחה למפקח או למישהו מעל?
מיכל שיר סגמן: ואז זה חוזר שוב לנציג האזורי, והוא כבר יודע איך לטייח שם.
מיכל שיר סגמן: פעם התקשרה ילדה מבית הספר – לא קשור לאסירים – הודיעה שאבא שלה פוגע בה והיא מבקשת לצאת, מבקשת עזרה.
מיכל שיר סגמן: הגיעה ניידת משטרה, לקחה אותה מבית הספר.
מיכל שיר סגמן: מסתבר שדודה שלה עובדת במשרד הרווחה, דלתות מסתובבות והחזירו אותה חזרה לבית של האבא.
מיכל שיר סגמן: זה כבר עבר לטיפול של השר.
מיכל שיר סגמן: לשמחתי זה לא נפוץ, אנחנו כן חיים במדינה מתוקנת, כן משרד הרווחה יודע לעבוד בצורה שהיא תקינה.
מיכל שיר סגמן: הוא יודע גם לבקר את עצמו.
מיכל שיר סגמן: זה היה מקרה מאוד קיצוני ולכן גם השר עצמו הופעל במקרה הזה.
מיכל שיר סגמן: בחברה סגורה זה יכול לקרות קצת יותר.
מיכל שיר סגמן: שווה לבדוק את זה מול משרד הרווחה איך מטפלים.
מיכל שיר סגמן: אני בטוחה שלאו דווקא בילדי אסירים, אלא בכל תחום.
נטלי מופסיק: כמו שאמרת, אלה מקרים שאנחנו מכירים ושאנחנו מתמודדים איתם לא מעט גם במצבים של אלימות במשפחה, ויש נהלים שאנחנו פועלים על פיהם של מה שנקרא מקרים ארציים וחסויים אם צריך.
נטלי מופסיק: אם צריך אנחנו מעבירים בין מחלקות ובין רשויות שונות, ואם צריך גם מטפלים בהם ישירות דרך המטה.
מיכל שיר סגמן: יודעים להעלים את המידע הזה מהדרגים שנמצאים במקומי, שיכולים להשפיע לרעה על טיב הטיפול או שיקול הדעת.
מיכל שיר סגמן: האם זה לא יכול ליפול בין הכיסאות?
מיכל שיר סגמן: כן, יכול.
מיכל שיר סגמן: אבל אתם צריכים להתריע ולהגיד: פה יש עניין, שימו לב.
מיכל שיר סגמן: לזה אין פתרון אחר, כי את לא יכולה לשנות לא את החברה ולא את המבנה.
איילת גינדי: נכון.
איילת גינדי: אבל אנחנו צריכים להגיע לדרגים האלה שיכולים לעזור לילדים האלה.
איילת רצון: בכל רשות יש הפיקוח המחוזי ומעליהם יש המטה.
איילת רצון: המבנה של משרד הרווחה הוא מאוד סדור, הוא מאוד ברור.
איילת רצון: במטה הארצי יש המפקחים הארציים.
איילת גינדי: אז כשמדובר בילדים צריך ליצור איזשהם צינורות שהם הרבה יותר פשוטים, כי הדחיפות היא מאוד גדולה.
איילת גינדי: לפעמים אם אנחנו מפספסים את המומנטום, במיוחד במקרים של אלימות במשפחה, מיד משתיקים.
מיכל שיר סגמן: גם היום כבר מטפלים, ובעזרת השם כשהמנגנון הזה יתחיל לפעול אנחנו נקבל הרבה יותר.
מיכל שיר סגמן: כנראה שהצורך יעלה יותר ומספר המקרים שאנחנו מסוגלים לזהות של כשל אזורי בגלל תרבות, בגלל אזור גיאוגרפי, אנחנו צריכים אתכם.
מיכל שיר סגמן: האם יש כתובת שאת יכולה אחרי הדיון לייצר ביניכם שיח אמיתי?
מיכל שיר סגמן: לך יש בעיה, את נתקלת בבעיה הזאת בתוך מגזר, בתוך חברה סגורה – זה יכול להיות ערבים או חרדים – אתם פשוט יוצרות קשר ביניכם.
מיכל שיר סגמן: זה נוהל, לכן יש נהלים בעולם.
איילת רצון: בוודאי.
איילת רצון: יש כבר כתובת לנושא של פגיעות מיניות.
איילת גינדי: פגיעה מינית זה קל מאוד.
איילת רצון: אם אין כתובת קיימת, בהחלט נוכל לברר ולבדוק.
מיכל שיר סגמן: פשוט תייצרי לה את הכתובת שאם היא מבינה שעכשיו יש מצב חירום היא יכולה להתקשר ולפתור את זה.
איילת רצון: בשמחה.
מיכל שיר סגמן: רש"א, זה חלק מהאחריות שלכם.
מיכל שיר סגמן: לא סתם הוסמכתם לא רשמית, אתם צריכים גם לעבוד מול משרדי הרווחה.
מיכל שיר סגמן: אם יש כאן איזושהי בעיה תגידו, אנחנו נפתור את זה.
מיכל שיר סגמן: כי זה סוג של הקמה של משהו חדש.
מיכל שיר סגמן: לא רק של מידע, אלא גם של עבודה שוטפת.
מיכל שיר סגמן: הדיון הבא יהיה למשרד האוצר שאתם קורסים וצריכים תקציבים.
מיכל שיר סגמן: אנחנו כבר יודעים לאן זה הולך.
מיכל שיר סגמן: עו"ד זיו לידרור מהקליניקה המשפטית, אוניברסיטת רייכמן, בבקשה.
זיו לידרור: אני בזום, לצערי.
זיו לידרור: תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: נשמח לארח אותך כאן, כי כתבתם ואתם עוסקים בזה בצורה באמת נהדרת.
זיו לידרור: יש לנו נציגים סטודנטים שכתבו את הנייר ונמצאים שם.
זיו לידרור: אני מלמדת ולכן אני מהזום.
זיו לידרור: אני לא רוצה לחזור על דברים חשובים.
זיו לידרור: היקף התופעה והעברת המידע כמובן חשובים, ובאופן מאוזן זה חשוב לצורך טיפול.
זיו לידרור: כן רציתי רק לתת דגש על שני דברים נוספים שצוינו בנייר ונוגעים לפיתוח פרויקטים נוספים מעבר לאלה שהוזכרו בדיון הקודם, של פר"ח, שצוינה המגבלה התקציבית, הצענו שם גם למידה מתוכניות בחו"ל, באירופה ובארצות הברית, שנוגעים גם לשיתוף ילדי אסירים וגם להנגשת ידע בין היתר על ידי ילדי אסירים בוגרים לילדים צעירים יותר.
זיו לידרור: זה משהו שגם נדרש לו גורם מתכלל וגם יש להם עלויות תקציביות מסוימות.
זיו לידרור: גם הם עושים שיתופי פעולה עם אוניברסיטאות שונות, כמו שהצענו בסעיף האחרון בנייר שלנו.
זיו לידרור: נקודה נוספת שמתחברת למה שנאמר פה קודם היא באמת התמקדות במגזר ספציפי, נניח במגזר הערבי, שהוזכר בדיון הקודם, ושיתוף פעולה עם ההנהגה המקומית.
זיו לידרור: זה ניסיון נקודתי שיש לנו, ואני חושבת שגם עם מודלים אחרים לגמרי, להבדיל, כגון זנות נערים וכדומה.
זיו לידרור: אפשר ללמוד משיתוף הפעולה בין הרמה המקומית לבין השלטון המרכזי, ואנחנו נשמח גם לשתף בהצעות הספציפיות שהתחילו.
זיו לידרור: אבל אני חושבת שצריך גורם מניע מלמעלה גם לזה.
זיו לידרור: זה היה בתמצית, אשמח להרחיב.
זיו לידרור: זה גם מופיע בנייר.
מיכל שיר סגמן: רש"א.
זיו לידרור: צריך להגיד, יש לנו שיתוף פעולה עם רש"א בדברים אחרים.
מיכל שיר סגמן: עכשיו כשיש לי כתובת אני נהנית מאוד לפנות אליה כל הזמן.
נירית הראל: אנחנו שמים לב.
מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת אזולאי נכנס.
מיכל שיר סגמן: ליושבים פה, חבר הכנסת אזולאי הוא אחד מחברי הכנסת הפעילים ביותר בכנסת בכלל, החברתיים ביותר, ושעוסקים בכל הנושא של אסירים, שיקום אסיר, במקרה הזה ילדי אסירים.
מיכל שיר סגמן: סיפרתי בתחילת הדיון על הצעת החוק המבורכת שלך על ביקור ילדי אסירים.
מיכל שיר סגמן: יושבים כאן אנג'ל ברנס ואביה רוני.
מיכל שיר סגמן: היא סיפרה על מה שהיא עברה כילדה.
מיכל שיר סגמן: דיברנו על העשייה המבורכת שלך.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נמצאים כרגע בדיון מעקב על זכויות ילדי אסירים.
מיכל שיר סגמן: גילינו שיש בעיה של העברת מידע.
מיכל שיר סגמן: משרד המשפטים עשה עבודה מבורכת וחשב על כמה מתווים שונים שבהם אפשר כן לקחת את המידע מביטוח לאומי, משב"ס, מרשות האוכלוסין, ולעשות הצלבת מידע ולהעביר אותם לרש"א.
מיכל שיר סגמן: לרש"א יש האפשרות לטפל גם בילדי האסירים, מה שלצערנו לא קורה היום, אלא אם כן זה וולונטרי וקורה בצורה מיוחדת.
מיכל שיר סגמן: הסמכנו פה באופן לא רשמי פה בוועדה את רש"א לקחת את הפרויקט הזה.
מיכל שיר סגמן: הם כרגע הפכו להיות הכתובת לתכלל עם משרד המשפטים, לבחור מתווה שהוא נכון יחד עם הביטוח הלאומי, יחד עם שב"ס, יחד עם כל גורמי המקצוע, להביא את הרשימות האלה של ילדי האסירים ולהתחיל לתת להם טיפול.
מיכל שיר סגמן: מה שאנג'ל לא קיבלה מעולם, מה שהבן של איציק לא קיבל.
מיכל שיר סגמן: המטרה היא שילדים יתחילו באופן שוטף וקבוע לקבל לא כי ההורה רוצה או לא, אלא כי זה הופך להיות נוהל.
מיכל שיר סגמן: זאת הנקודה שאנחנו נמצאים בה כרגע.
מיכל שיר סגמן: אנחנו רבע שעה לקראת סיום, אז אני כבר אומרת לשאר הדוברים כרגע לקצר מאוד את דבריהם.
מיכל שיר סגמן: הבנתם כבר שכנראה יהיו כאן עוד דיוני מעקב.
מיכל שיר סגמן: ביקשתי מרש"א עד ה-20 ביוני לתת דוח מסודר מי דיבר איתם, מי לא דיבר איתם, האם באמת משתפים איתם פעולה בהעברת מידע ובבניית הפרויקט הזה.
מיכל שיר סגמן: כי זו פעם ראשונה שדבר כזה קורה.
מיכל שיר סגמן: אחרי הדוח שלהם נעשה דיון מעקב שנוכל לראות איך הדברים מתקדמים משם.
מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת אזולאי הוא מהבודדים בכנסת שעוסקים במלאכה הזאת, אכפתי בצורה בלתי רגילה.
מיכל שיר סגמן: לא כל חבר כנסת שהיה נכנס לכאן הייתי עוצרת ועושה את הבריף, כי זה באמת בדמו.
אירית סגל: אני עובדת סוציאלית, ראש צוות באגף רווחה ברשות מקומית.
אירית סגל: דובר פה לפניי שמשפחה הגיעה לרשות מקומית ועובדת סוציאלית צחקה לה בפנים ולא נתנה לה את הסיוע.
אירית סגל: חשוב לי לתקן פה את הדברים וגם להעלות סוגיה נוספת.
אירית סגל: כשמשפחה מגיעה ופונה לרווחה בבקשת עזרה, אנחנו מלווים את המשפחה בראייה מערכתית ממיצוי הזכויות שלהם וחיבור שלהם לשירות סיוע לאזרח ועד טיפול בטראומה לכל בני המשפחה שנותרים מאחור, אם זה האימא והילדים או האבא והילדים.
אירית סגל: לצערי אין תוכניות ייעודיות ברשות המקומית, אבל הם בהחלט מקבלים את כל ההתייחסות ממרכזים שפועלים בתוך הרשות המקומית, אם זה היחידות למניעת אלימות במשפחה או מרכזי הורים וילדים.
אירית סגל: דובר פה גם רבות על העברת המידע באופן שוטף, להעביר שמות מגורם לגורם.
אירית סגל: יחד עם זאת אני רוצה לשים דגש על צורך במינוי של אדם בתוך השב"ס שכל תפקידו יהיה לבצע את התיאום בין הגורמים השונים ואת החיבורים בין גורמי טיפול בשב"ס לגורמי טיפול ברשות המקומית או כלל הגורמים.
אירית סגל: ואני אסביר למה כוונתי.
אירית סגל: לנו היה מקרה שליווינו, שגם כשהאם פנתה בבקשת עזרה שהגרוש שלה הטרי נכנס לכלא – הם היו גרושים שלושה חודשים – והיא ביקשה את עזרתנו, אנחנו לא הצלחנו לעבור את קצין האסירים.
אירית סגל: אז על אף שהיה לנו המידע על האסיר שנמצא בכלא ופנינו וביקשנו להגיע לגורמי הטיפול כדי לשמר את הקשר הרציף, הקבוע וההכרחי בין הילדים לבין האסיר, לא הצלחנו להגיע לאותו גורם טיפולי שיוכל לתת לנו את המענה.
אירית סגל: וכך קרה שעל אף שהמשפחה נכנסה לטיפול מקיף מערכתי, האימא והילדים, ונעשתה הבחנה של כמה גורמי טיפול של הילדים לקראת הביקור הראשון את אבא שלהם בכלא, הם ציירו ציורים, כתבו מכתבים, וכשהם הגיעו לביקור הראשון אסרו עליהם להיכנס עם המכתבים האלה והציורים שהם ציירו.
אירית סגל: הבכי והאכזבה כמובן היו גדולים, מה גם שזה יצר טראומה חוזרת על טראומה.
אירית סגל: ואני מתרשמת שאם היה איש קשר שאמון על הקשר בין גורמי הטיפול השונים, ייתכן שהביקור הזה יכול היה להיראות אחרת והחוויה של הילדים יכלה להיות שונה.
מיכל שיר סגמן: שב"ס, יש משהו שאפשר לעשות כדי למנוע מקרים כאלה בהמשך?