GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אנג'ל ברנס: לאו דווקא טיפול עם מישהו אחד על אחד, אלא לבוא ולהבין אותו ולהיות שם בשבילו ולתת לו ולעזור לו.
אנג'ל ברנס: אני רואה את האחים שלי, אנחנו מתמודדים עד עכשיו, למרות שאבא שלי בחוץ.
אנג'ל ברנס: גדלנו לבד, גידלנו את עצמנו.
אנג'ל ברנס: אני למדתי מהרחוב.
אנג'ל ברנס: יש לי חכמת רחוב, כי הייתי ברחוב.
אנג'ל ברנס: אני יודעת מה זה להיות בחצות הלילה בתחנה מרכזית בתל אביב ולא לדעת איך לחזור הביתה.
אנג'ל ברנס: אני יודעת מה זה שלא היה לי שקל לשלם לרכבת או למונית.
אנג'ל ברנס: לא ידעתי איך אני חוזרת הביתה, ולא רציתי להתקשר לאימא שלי ולהדאיג אותה.
אנג'ל ברנס: אני אמצא דרך, אני אשיג את הכסף, אעשה הכול ואגיע הביתה.
אנג'ל ברנס: אצל ילדים אחרים זה חלילה להיות ברחוב, לישון על ספסל.
אנג'ל ברנס: ברוך השם לא הייתי צריכה לישון על שום ספסל ויש לי בית, אבל למי שאין דרך ומי שלא מוצא את הדבר הזה חייב להגן על הילדים האלה, כי אנחנו רוצים שהם יגדלו ושהם יהיו אזרחים טובים ושיהיה להם טוב.
אנג'ל ברנס: שאדם יהיה מאושר ושיהיה לו הכול ושהכול יהיה בסדר ושרק יהיה בריא.
אנג'ל ברנס: זה חשוב מאוד.
לימור אברג'ל: אני דוברת הרשות לשיקום האסיר.
לימור אברג'ל: גם אנג'ל וגם רוני ציינו מדם ליבם את כל מה שהם עברו, ואני מניחה שהם עוד יעברו.
לימור אברג'ל: מה שכן, יש כאן איזושהי דיכוטומיה שאני רוצה שנשים אותה פה.
לימור אברג'ל: מדובר על מצב של ילדי אסירים כשהם נמצאים בתוך הכלא וכשהם בחוץ, כשהם אסירים משוחררים בטייטל.
לימור אברג'ל: לנו יש המנדט הטבעי ברשות לשיקום האסיר לטפל בהם כשהם בחוץ.
לימור אברג'ל: אנג'ל ציינה את המעטפת או אפילו את המעט שהיא קיבלה מאיתנו.
מיכל שיר סגמן: דיברנו על זה בדיון הקודם, שאתם לא מקבלים את הרשימות.
מיכל שיר סגמן: זה נחרת בזיכרון שלי ושל הוועדה, וזה ללא ספק חלק מהשאלות שאנחנו מעלים.
לימור אברג'ל: אני שמחה.
לימור אברג'ל: מצוין, תודה.
מיכל שיר סגמן: איילת גינדי, מנהלת המרכז הרב-תחומי מפתחות, תציג לנו את איציק.
איילת גינדי: מרכז מפתחות של הרשות לשיקום האסיר זה מרכז שמטפל בגברים שישבו במאסר בגין עבירות של אלימות במשפחה.
איילת גינדי: אנג'ל, עם כמה שאת מרשימה ומרגשת, גם בתוך הסיטואציה הקשה הייתה לך הזכות לחוות אבא שחווית אותו כאבא.
אנג'ל ברנס: נכון.
איילת גינדי: אנחנו מתעסקים באוכלוסייה שהאבות לפעמים הם אלה שפגעו בילדים ובאימהות של הילדים האלה, כך שאפילו לשמור את התפקיד הזה לא תמיד מתאפשר להם.
איילת גינדי: העבודה במסגרת של ההוסטל שהרשות מפתחת – זאת המסגרת היחידה שאפשר לטפל בילדים ובנשים של אסירים שעברו עבירות של אלימות במשפחה.
איילת גינדי: כי בחוץ אין מעטפת שמגנה על האישה והילד.
איילת גינדי: העובדה שהמטופל, שהאסיר המשוחרר נמצא אצלנו במסגרת שהיא מסגרת סגורה, מאפשרת הגנה גם לאישה וגם לילד לטפל בעצמם.
מיכל שיר סגמן: איך מגיעים אליכם?
איילת גינדי: אלה אסירים שישבו במאסר.
איילת גינדי: יש לנו יועצים בבתי הכלא שהם מאתרים דרך המחלקות בכלא.
איילת גינדי: האנשים שמגיעים אלינו מגיעים תחת התניה שיפוטית, ברובם בתקופת השליש.
איילת גינדי: אמרתי את זה בוועדה הקודמת, אני אומרת את זה גם היום, הבנצ'מרק זה לא כשהילד נולד, הבנצ'מרק זה לטפל בהורה.
איילת גינדי: אנחנו נמצאים פה בבית המחוקקים ואנחנו זקוקים לחוק שיחייב טיפול בהורה.
איילת גינדי: בלי חוק שיחייב טיפול בהורה אנחנו לא מונעים את ההעברה הבין-דורית הזאת שדיברת עליה.
איילת גינדי: הרשות שוקדת הרבה מאוד כדי להכניס את החוק הזה לתוך המערכת, וזה יכול לעבור רק דרך חקיקה.
איילת גינדי: נמצא איתנו כאן איציק שרם.
איילת גינדי: איציק הוא בוגר של ההוסטל.
איילת גינדי: הוא יספר קצת.
איילת גינדי: הוא ביצע את העבירה שלו כשהוא היה צעיר מאוד, בסביבות גיל 18.
איציק שרם: בוקר טוב.
איציק שרם: כמו שאיילת אמרה, אני נכנסתי לבית סוהר בגיל צעיר מאוד, 22.
איציק שרם: למעשה בגלל כל מיני דברים שעברתי גם אחר כך במאסר, כולל להכיר אישה שממנה נולד לי בן, היום כשאני מסתכל על זה זו המטרה שלי למעשה, לעצור את ההעברה הבין-דורית הזאת.
איציק שרם: כי אני רואה כמה נזק יכול להיות מהבן שלי כמו שאני עשיתי.
איציק שרם: אני לא רוצה לראות את הבן שלי מגיע למצבים האלה.
מיכל שיר סגמן: בן כמה הבן שלך?
איציק שרם: היום הילד בן 10.
מיכל שיר סגמן: הוא חווה אותך במאסר?
איציק שרם: יצאתי לחופשות מבית הסוהר.
איציק שרם: מה ששינה אצלי הרבה מהתפיסה הזאת זה הטיפול הגדול שעשיתי בהוסטל.
איציק שרם: כשהילד נולד הייתי מסתכל על הרצונות שלי, על מה אני רוצה.
איציק שרם: אני לא יכול להגיד שבהתחלה זו הייתה המטרה הכי נכונה להביא ילד מתוך כוונה לדאוג לו.
איציק שרם: אם הייתי חושב על זה אז, אולי הדברים היו אחרת.
איציק שרם: עכשיו אני לא יכול להחזיר את הגלגל לאחור, אבל אני יכול להסתכל קדימה ולנסות לתקן את הטעויות שעשיתי ולנסות לגדל אותו, כמו שרוני אמר, וליישר את העץ.
מיכל שיר סגמן: כמה שנים הבן שלך חווה אותך כאסיר?
איציק שרם: כל חייו.
איציק שרם: למעשה השתחררתי רק לפני שלוש שנים.
איציק שרם: ישבתי 27 שנים בבית הסוהר.
איציק שרם: אחד הפחדים הכי גדולים שלי זה לראות את הבן שלי מגיע לאותם דברים.
איציק שרם: אני ישבתי על רצח שביצעתי בגיל צעיר, כמו שאמרתי.
איציק שרם: גם כי גדלתי עקום.
איציק שרם: הייתה לי משפחה שלא ממש דאגה לי.
איציק שרם: אבא שלי למעשה גם ישב בבית הסוהר כשהייתי ילד, ועם רקע כזה מאוד קל להגיע לאן שהגעתי.
איציק שרם: הפחד הכי גדול שלי הוא שהבן שלי יגיע לאותם דברים, וזו המטרה הכי גדולה שלי היום בחיים, לנסות ליישר את העץ הזה, לתקן אותו כמה שאני יכול במה שאני יכול כדי שהוא לא יגיע למקום הזה.
מיכל שיר סגמן: עד כמה אתה מרגיש את התמיכה הסביבתית של המדינה?
מיכל שיר סגמן: אני אפילו לא מסתכלת על זה כגוף כזה או אחר, אבל כמדינה.
איציק שרם: היום אני מרגיש את זה בפועל, כמובן דרך המסגרת שאני נמצא בה עדיין, בהוסטל.
איציק שרם: בלעדי זה הייתי הולך לאיבוד.
איציק שרם: קשה לי לדמיין מצב שהייתי משתחרר לא להוסטל ולא עובר את מה שעברתי.
איציק שרם: זה משהו שאני לא רוצה אפילו לדמיין את זה.
מיכל שיר סגמן: כמה זמן אפשר להיות בהוסטל?
איילת גינדי: בעבר הייתה בעיה גדולה מאוד לשחרר אסירים שישבו בגין עבירות רצח, ואפשר להבין את זה.
איילת גינדי: הרשות נרתמה ואמרה: אנחנו נאפשר להם להיות שנתיים במסגרת של הוסטל, שהיא מסגרת לינה, ומעקב לאורך כל תקופת השליש שלהם.
איילת גינדי: כך שלא היה מישהו שאמרנו לו: הסתיים טיפולך.
איילת גינדי: הרשות לא אומרת כאלה דברים.
איילת גינדי: אנחנו ממשיכים לטפל ככל שאדם אומר "רוצה אני".
איילת גינדי: כשמדובר בעבירות כאלה וההתניה השיפוטית היא ארוכה, מן הסתם גם המעקב הוא לתקופה ארוכה.
איילת גינדי: אז איציק היה במשך שנתיים בדיירות בהוסטל, שזאת מסגרת מאוד אינטנסיבית.
איילת גינדי: אני מזמינה אתכם לבקר אצלנו.
איילת גינדי: היום הוא נמצא בשלב ב', שזה שלב של הבוגרים שמטופלים באופן אמבולטורי.
איילת גינדי: כך שהמעקב הוא מעקב מאוד מאוד צמוד.
איילת גינדי: הם ממשיכים להגיע לקבוצות, לשיחות פרטניות.
איילת גינדי: הרשות נותנת מעטפת.
מיכל שיר סגמן: סיוע במציאת עבודה.
איילת גינדי: סיוע במציאת עבודה, מעקב אחרי עבודה, סיוע ככל שניתן במסגרת סלי הסיוע למטופלים.
איילת גינדי: ערך מוסף חשוב מאוד זה הטיפול הזוגי והמשפחתי שמתאפשר רק במסגרת כמו שלנו.
איילת גינדי: כי רק אנחנו יכולים לתת את ההגנה לאישה ולילדים.
איילת גינדי: מהבחינה הזאת אני חושבת שהרשות עושה, והעבודה היא פה לפניכם.
אריה ביבי: למרות מגבלת הזמן נתתי הנחיה חד משמעית שכל אסיר משוחרר, גם במלא, גם בשליש, לא קוצבים לו זמן.
אריה ביבי: הוא יכול להגיע אלינו מתי שהוא רוצה, כולל היום למשל אנחנו חושבים מחוץ לקופסא.
אריה ביבי: כי עם ילדי אסירים אסור לך לחשוב בדרך מרובעת.
אריה ביבי: למשל, אחד הדברים שעשו הוא "קפה ומאפה".
אריה ביבי: יכולים לבוא אסירים לשעבר או בכל סיטואציה.
מיכל שיר סגמן: כל סוג של אסיר?
אריה ביבי: כל סוג של אסיר, כן.
אריה ביבי: אנחנו קוראים לזה וולונטריים.
אריה ביבי: אסירים שהשתחררו בעבר והם יכולים לבוא, גם עם עברו עשר שנים, ואנחנו לא צריכים לטפל בהם, אנחנו כן נותנים טיפול.
אריה ביבי: אם מדברים על ילדי אסירים, אני רוצה לומר שחלקים מהם חווים טראומה, החלקים האחרים חווים משבר, ורק מעטים מאוד יכולים לצאת כמו משפחת ברנס.
אריה ביבי: אנג'ל אומרת שהיא בסדר, אבל יש בעיה עם אחותה.
אנג'ל ברנס: גם אני לא בסדר.
אריה ביבי: זה די נדיר.
אריה ביבי: אני חוזר על מה שאמרתי.
אריה ביבי: המחשבה למשוקמים חייבת להיות מחוץ לקופסא, כי אחרת האנשים שסיימו במלא, אין להם שום יתרון לבוא אלינו.
אריה ביבי: אבל בכל זאת יש לנו מאות אסירים כאלה שבאים אלינו.
מיכל שיר סגמן: אנחנו מדברים כרגע רק על האסירים.
מיכל שיר סגמן: איפה הילדים שלהם?
מיכל שיר סגמן: האם הם זוכים לאיזושהי מסגרת?
אריה ביבי: עוד מילה על האסירים.
אריה ביבי: גם נתתי הנחיה שבכל מחוז אצלי, וגם במרחבים, תהיה גם משחקייה לילדים.
אריה ביבי: כשההורה בא לטיפול הילד יכול לבוא לשחק.
אריה ביבי: הגדלנו לעשות למשל אצל הילד ובהוסטלים אחרים אנחנו גם מביאים את המשפחה למפגש עם האסיר לשעבר.
אריה ביבי: כי איציק למשל, כשהוא יצא מהכלא הוא לא ידע איפה הבנק וכדומה.
אריה ביבי: אז לעזור לו בעניינים האלה ולחבר אותו חזרה אל המשפחה.
אריה ביבי: כי הילדים גדלים והוא לא שם לב, הם צמחו והוא לא היה שם.
אריה ביבי: בדברים האלה שאנחנו עושים יש מחשבה שונה, כולל הדרכות לילדים, כולל הסעות לילדים.
אריה ביבי: אנחנו מסיעים אותם וזה מתקציבים אחרים.
מיכל שיר סגמן: סליחה שאני קוטעת, כי אני בטוחה שאתם עושים עבודה יוצאת דופן.
מיכל שיר סגמן: השאלה שלי עד כמה זה מעיד על הכלל.
מיכל שיר סגמן: בסוף כשאנחנו מדברים היום על זכויות ילדי אסירים, ואני כן נשענת על הדיון הקודם שהיה פה, אנחנו כן מבינים שהיה קצר בהעברת מידע.
מיכל שיר סגמן: לשב"ס אין מושג כמה ילדי אסירים יש, באילו גילאים, על מה מדובר בכלל.
מיכל שיר סגמן: המידע הזה לא עבר לרש"א, שכן יכולים לטפל.
מיכל שיר סגמן: ביטוח לאומי, שיכול להעביר את הנתונים, אמר שאין לו בעיה להעביר.
מיכל שיר סגמן: מיד נבדוק אם אכן כך קרה.
מיכל שיר סגמן: בכלל, באופן כללי העברת נתונים על מנת שכאשר אנג'ל מדברת – לא שזה יפחית מהקושי או מהמשבר, כי זה קורה מעצם העובדה שההורה לא נמצא, והוא לא נמצא לא בגלל שהוא טס לחו"ל לחופשה.
אריה ביבי: בחלק מהתוכנית אנחנו דוגלים, שהשיקום של האסיר צריך לבוא דרך המשפחה.
אריה ביבי: כי אנחנו חושבים שחלק גדול משיקומו של האסיר זה המשפחה, זה הילד, זו האישה, אלה ההורים.
אריה ביבי: לכן אנחנו נותנים את הדעת בנושא הזה של המשפחה.
אריה ביבי: היכן שאנחנו יכולים לתת טיפול במשפחה, לא רק באסיר, שם אנחנו עושים את זה.
אריה ביבי: כך שבנושא הזה אני לא אומר שאנחנו עושים מאה אחוז, כי אנחנו לא מגיעים לכל המאה אחוז, אבל אנחנו משתדלים להגיע למירב.
איילת גינדי: מיכל, את צודקת, כי הרבה פעמים חלק מהמטפלים אצלנו הם אלה שמיידעים את המסגרות.
איילת גינדי: זאת אומרת, מגיע אלינו המטופל, האסיר המשוחרר, ודרכו אנחנו מתוודעים לילדים ולמצוקות שלהם ואז אנחנו מתחילים ללכת לפנימיות שבהן הילדים נמצאים, למחלקות הרווחה, וזה כבר מאוחר.
נירה לאמעי רכלבסקי: לפי החוק רש"א אמורה לתת טיפול למשפחות האסירים, לא כתוב בשליש, לא כתוב אחרי ועדה.
נירה לאמעי רכלבסקי: היא אמורה לתת טיפול לילדי אסירים.
איילת גינדי: חד משמעית.
איילת גינדי: אבל רש"א עוסקת כל הזמן באיתור וולונטרי.
מיכל שיר סגמן: אבל זה לא אמור להיות איתור וולונטרי, זה בדיוק העניין.
מיכל שיר סגמן: מיד נמשיך עם רש"א, אבל נמצאת איתנו כאן תמר.
מיכל שיר סגמן: תודה, איציק.
תמר אנגל: שלום לכם.
תמר אנגל: אני אם חד הורית לשלוש בנות קטינות.
תמר אנגל: הגרוש שלי יושב בכלא ולכן לבנות שלי אין זכויות.
תמר אנגל: אין להן זכויות להוצאת דרכון, כי זה מותנה בביקור בכלא.
תמר אנגל: אני מתנגדת לבקר בכלא, כמובן.
מיכל שיר סגמן: לא הבנתי למה אין להן דרכון.
תמר אנגל: אין להן דרכון כי צריך את חתימת האב.
תמר אנגל: האב נמצא בכלא, והוא רוצה שהן יבואו לבקר.
תמר אנגל: אני לא מוכנה שהן יבקרו את אבא שלהן כאסיר בכלא.
תמר אנגל: הן מדברות איתו בטלפון וזה מספיק.
תמר אנגל: אני לא זכאית לסיוע מהמדינה.
תמר אנגל: לא מזונות, לא ביטוח לאומי, שום דבר.
תמר אנגל: את הכול אני עושה בכוחות עצמי ומגדלת אותן, ברוך השם, טוב.
תמר אנגל: הטיקים, ההתפרצויות, הבעיות – אני חווה עם הבנות.
תמר אנגל: אף אחד לא אמר לי שהוא בכלא, שמעתי ממנו.
תמר אנגל: (תמר בוכה ויוצאת מאולם הוועדה).
מיכל שיר סגמן: בואו נתקדם לכיוון של תשובות.
מיכל שיר סגמן: רש"א, האם יש הנתון של מספר הילדים הקטינים?
איילת גינדי: לא במלואו.
נירית הראל: כמו שנאמר כאן בדיון הקודם, המנדט שלנו בסיום המאסר בטיפול בילדים, מבחינת חוק אנחנו אמורים לדעת גם קודם.
נירית הראל: אין לנו מידע, אין לנו נתונים.
מיכל שיר סגמן: עדיין לא?
מיכל שיר סגמן: גם אחרי הדיון הקודם?
נירית הראל: עדיין לא.
נירית הראל: אנחנו יכולים רק לטפל באלה שמגיעים אלינו.
מיכל שיר סגמן: זה גם מה שאמרתם בפעם הקודמת, רק תנו לנו, יש לנו היכולת לבוא ולטפל בכולם, אלא שאף אחד לא שולח.
נירה לאמעי רכלבסקי: אתם מטפלים, אגב?
נירה לאמעי רכלבסקי: אצלכם יש רישום של כמה מטופלים אצלכם?
נירית הראל: מדובר ברישום חלקי.
נירית הראל: בפעם הקודמת נתנו את המספרים של פרויקט פר"ח, שזה בעיקר פרויקט הדגל ושאנחנו יודעים יותר מספרים.
נירית הראל: אין לנו מספרים שלמים.
נירית הראל: אני יכולה להגיד שבשנה האחרונה, מתוך סיכום שנה של 2021, מעבר לפרויקט פר"ח אנחנו טיפלנו במחוזות השונים ב-147 ילדים.
אנג'ל ברנס: אני רוצה לומר משהו על פרויקט פר"ח, אם אפשר.
מיכל שיר סגמן: אנג'ל, אני מתנצלת.
מיכל שיר סגמן: תזכרי את זה.
מיכל שיר סגמן: אני חייבת להתקדם בדיון, אחרת לא נשמע תשובות.
מיכל שיר סגמן: ביטוח לאומי יכול לתת את הנתון של ילדי האסירים?
דבורה לילך: אני מנהלת תחום בכירה, גמלאות, ביטוח לאומי.
דבורה לילך: כפי שאמרתי גם בדיון הקודם, כל מידע שיידרש אנחנו נמסור.
מיכל שיר סגמן: הוא נדרש.
מיכל שיר סגמן: ביקשנו אותו.
מיכל שיר סגמן: אמרנו שצריך אותו, ומה קרה מאז?
דבורה לילך: כדי למסור את המידע יש חוק הגנת הפרטיות, יש סעיף 23(א), יש דרך, יש פרוצדורה שבה מבקשים את המידע.
מיכל שיר סגמן: ומה עשית על מנת להתחיל את הפרוצדורה?
דבורה לילך: אני לא אמורה להתחיל.
מיכל שיר סגמן: מוריה כהן בקשי, משרד המשפטים, ראש אשכול ילדים, משפחה ורווחה.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה להפנות אליה את השאלה המשפטית שאת העלית כאן.
מוריה כהן בקשי: שלום ותודה.
מוריה כהן בקשי: קשה קצת לדבר אחרי הדברים שנאמרו כאן.
מיכל שיר סגמן: אבל היא לא מקבלת את הזכויות שלה כי המידע לא עובר לגופים שיכולים באמת לתת את המענה ולעזור.
מוריה כהן בקשי: בישיבה הקודמת כבר אמרתי כשעלתה שאלת החסם שנראה על פניו שיש דרך להעביר.
מוריה כהן בקשי: אבל כיוון שהיו גם גישות אחרות אנחנו קיימנו דיון בין-משרדי בסוגיה הזאת, בהשתתפות כל הגורמים, רש"א, הביטוח הלאומי, השב"ס, משרד הרווחה וגורמים אחרים.
מיכל שיר סגמן: משרד הרווחה גם היה?
מוריה כהן בקשי: גם משרד הרווחה היה.
מוריה כהן בקשי: כל הגורמים היו.
מוריה כהן בקשי: כשיש גם מחלוקות, זאת הדרך לפתור.
מוריה כהן בקשי: בין התפקידים של הרשות לשיקום האסיר יש התפקיד לסייע למשפחות האסירים בעת המאסר ולא רק לאחריו או בשני שליש.
מוריה כהן בקשי: באמצעות הלשכות לשירותים חברתיים שליד הרשויות המקומיות וגופים אחרים.
מוריה כהן בקשי: זאת ההגדרה שנמצאת בחוק.
מיכל שיר סגמן: אבל אם הם לא יודעים מי הם משפחותיהם זאת בעיה.
מוריה כהן בקשי: אני בדיוק שם.
מוריה כהן בקשי: חוק הגנת הפרטיות אוסר העברות מידע, ואין ספק שזה מידע רגיש, אבל חוק הגנת הפרטיות מאפשר העברת מידע כשמסירת המידע דרושה למטרת ביצוע כל חיקוק או למטרה במסגרת הסמכויות והתפקידים של מוסר המידע או מקבלו.
מוריה כהן בקשי: במקרה הזה זה בהחלט מידע, כפי שאמרתי, במסגרת התפקידים של מקבל המידע.
מוריה כהן בקשי: לכן באופן עקרוני ניתן להעביר מידע לרשות לשיקום האסיר.
מיכל שיר סגמן: השאלה למה זה לא קורה.
מוריה כהן בקשי: זאת התפיסה העקרונית של הדברים.
מוריה כהן בקשי: בישיבה שקיימנו התברר שאם אנחנו מדברים על השב"ס כמעביר המידע, המידע שנמצא היום בידי השב"ס, כך נאמר לנו, הוא מידע על האסירים, בעוד המידע על ילדי האסירים הוא מידע שמתקבל מהאסירים עצמם שמדווחים בטופס מסוים.
מיכל שיר סגמן: הם מדווחים בטופס מסוים לשב"ס.
מיכל שיר סגמן: אבל שאלנו את השב"ס בפעם הקודמת והשב"ס אמר: אני לא יודע.
מיכל שיר סגמן: אין לו הנתון הזה.
מיכל שיר סגמן: לא רק זה, גם הנתון הזה הוא חסר כל חשיבות מבחינתם, מעבר לשעת ביקור.
קריאה: אנחנו מסתמכים על דברי האסיר.
נירה לאמעי רכלבסקי: וזה וולונטרי, הוא יכול גם לא לדבר.
מוריה כהן בקשי: אני אסביר מכאן את המתווה.
מוריה כהן בקשי: זה לא אומר שאי אפשר לעשות העברת מידע ולהגיע לתוצאה.
מוריה כהן בקשי: זה אומר שצריך לבנות את המתווה המתאים במקרה הזה.
מוריה כהן בקשי: אנחנו חשבנו לפחות על שני מקרים עקרוניים שיאפשרו את העברת המידע.
מוריה כהן בקשי: מתווה אחד הוא מתווה של הצלבה של המידע עם מידעים במרשם האוכלוסין על ילדיו של אדם, ומתוך המידע הזה הפקת המידע.
מיכל שיר סגמן: ביטוח לאומי ושב"ס יכול לעשות לך את ההצלבה הזאת די בקלות.
מוריה כהן בקשי: אפשרות אחרת היא אפשרות של קבלת הסכמה.
מוריה כהן בקשי: בדרך כלל כשאדם מוסר את המידע מרצונו אז יש בעיה להעביר את המידע הלאה לגורמים אחרים.
מוריה כהן בקשי: אפשר גם לבקש את הסכמתו.
מוריה כהן בקשי: אבל בכל מקרה, כשיש מתווה עקרוני ואין חסם, הדרך להעביר – זה גם לפי תקנות העברת מידע – יש ועדות לגורם המוסר, לגורם המקבל.
מוריה כהן בקשי: יושבים יחד ובונים את המתווה להעברת המידע הזה.
מיכל שיר סגמן: למה אי אפשר פשוט לבקש את זה מביטוח לאומי ולחסוך את כל הטררם?
מוריה כהן בקשי: באופן עקרוני לא ברור לנו שלביטוח הלאומי בלי עיבוד, כלומר כמידע שכבר נמצא אצלו למילוי תפקידו, כל ילדי האסירים זכאים לקצבה ולכן יש הטיוב הזה.
מוריה כהן בקשי: יש לכם אפשרות להגיע למידע הזה.
דבורה לילך: לנו יש מידע מרשות האוכלוסין.
מוריה כהן בקשי: אז אתם יכולים לעשות הצלבה.
נירה לאמעי רכלבסקי: אוטומטית רשום אצלה על כל אדם אם הוא אסיר, בלי קשר לקצבאות.
דבורה לילך: זה לא מידע שלי.
מיכל שיר סגמן: מה זאת אומרת זה לא מידע שלך?
דבורה לילך: יש בעיה להעביר מידע שמקורו הוא לא אצלי.
דבורה לילך: אם המידע מקורו במשרד הפנים, אז הם צריכים לפנות.
מוריה כהן בקשי: אני רק אומרת שגוף מקבל מידע לצורך מילוי תפקידו, כמו המוסד לביטוח לאומי, ויכול להיות שיש לו גם כל מאגר מרשם האוכלוסין לצרכים אחרים, זה לא אומר שמותר לו להעביר את כל המידע הלאה או לעשות בעצמו את ההצלבות.
מוריה כהן בקשי: אבל יש דרכים אחרות.
מוריה כהן בקשי: וגם אם יש כאן משהו שהוא ממילא מוצלב, יכול להיות שהוא ייבדק.
מוריה כהן בקשי: אבל עקרונית לא נכון ללכת דרך גוף שבמקרה יש לו את זה לצורך מילוי תפקידו והוא גם צריך לעשות עיבוד למידע.
מיכל שיר סגמן: אז מה עושים?
מוריה כהן בקשי: קודם כל צריך לבנות את התוכנית של איזה מידע יועבר.
מיכל שיר סגמן: אלך רגע אחורה.
מיכל שיר סגמן: כי כשמדובר על מתווה, זה סוג של פרויקט.
מיכל שיר סגמן: מי עובד על זה?
מיכל שיר סגמן: מי מתווה את לוחות הזמנים על מנת שזה יקרה?
מיכל שיר סגמן: אני שואלת שאלה, ואת אומרת: הבנו שצריך מתווה.
מיכל שיר סגמן: שזה טוב, כי עשיתם את קבוצת החשיבה הזאת.
מיכל שיר סגמן: אבל בסוף אני רוצה לדעת מתי זה קורה.
מיכל שיר סגמן: מי אחראי על התהליך.
מוריה כהן בקשי: צריך לייצר את זה.
מיכל שיר סגמן: מי המפקח?
מיכל שיר סגמן: מי המנהל?
מיכל שיר סגמן: אצל מי אני דופקת בדלת ושואלת מה קורה.
מוריה כהן בקשי: בדרך כלל זה מקבל המידע, אבל יושבים ביחד כמה גורמים ממשלתיים, רואים את המידע הנדרש.
מוריה כהן בקשי: כמו שאמרתי, מתווה משפטי עקרוני קיים לדבר הזה.
מיכל שיר סגמן: אני שואלת שוב, מי אמור לייצר את המתווה?
מוריה כהן בקשי: אני חושבת שזה שיתוף של הגורמים, קודם כל רש"א וגורמים אחרים, שישבו על הדברים האלה.
מיכל שיר סגמן: מי אמון על לוחות הזמנים של המתווה?
דבורה לילך: זו שאלה לא אלי.
מיכל שיר סגמן: זאת הסיבה שאני שואלת מי אחראי.
מיכל שיר סגמן: כי אחרת יגידו לי כל הזמן: לא אלי השאלה, השאלה אליו.
מיכל שיר סגמן: וזה לא יקרה.
מיכל שיר סגמן: אני אקיים פה דיון מעקב, ישבו פה יושבי-ראש הוועדה לזכויות הילד גם בעוד שנתיים, ועדיין התשובה תהיה "לא אני".
מיכל שיר סגמן: אז אני רוצה לדעת מי אחראי על הפרויקט הזה שקוראים לו המתווה של העברת המידע, על מנת שילדים יקבלו את הזכויות שלהם.
מיכל שיר סגמן: וכשאני מדברת על אחראי, אני מדברת על איסוף הנתונים, ההיבט המשפטי, לאסוף את משרדי הממשלה, להגיד לי: חברת הכנסת מיכל שיר, אנחנו היום בחודש מאי, בחודש יולי אנחנו מתחילים את התהליך.
מיכל שיר סגמן: אחרי חגי תשרי, בסביבות נובמבר, נוכל להציג לך משהו ראשוני, ועד ינואר 2023 זה יוצא לפועל.
מיכל שיר סגמן: זה מה שאני רוצה לשמוע.
מיכל שיר סגמן: עכשיו תמצאו לי את הפתרון.
מיכל שיר סגמן: ועד אז אני לא רוצה לשמוע מישהו שמגלגל אחריות בין משרדי ממשלה, כי זה לא מעניין אותי.
מיכל שיר סגמן: ישבתם עם הביטוח הלאומי, עם משרד המשפטים, עם השב"ס, מצוין, תעשו את זה, כי זאת העבודה שלכם.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לדעת מי אחראי על התהליך, קובע את לוחות הזמנים.
מיכל שיר סגמן: כי אחרת אתם תכדררו גם את הוועדה, כי אנחנו יודעים איך זה עובד.
מיכל שיר סגמן: ואתם יודעים שאני לא כועסת לשווא.
מינדי בוקשפן: אני יושבת-ראש עמותת "דרור למשפחה", עמותה שמסייעת למשפחות וילדי האסירים.
מינדי בוקשפן: כל אדם שנכנס לכלא, הכסף שאמור להגיע אליו עובר לביטוח לאומי.
מינדי בוקשפן: זאת אומרת שלביטוח לאומי יש מאגר מידע.
מינדי בוקשפן: בטוח שהם יודעים מי כל אסיר שנמצא בכלא.
מינדי בוקשפן: ביטוח לאומי, אני לא יודעת אם אתם צריכים אישור מיוחד בשביל להעביר את הנתון הזה, כי אתם לא אומרים מה שם הילד.
מינדי בוקשפן: תגידו במספרים, יש כך וכך ילדים.
מינדי בוקשפן: גם הנתונים משתנים כל יום, כי אסירים נכנסים ואסירים יוצאים.
דבורה לילך: אני לא חושבת שמבוקש מידע סטטיסטי.
מינדי בוקשפן: היא כן מבקשת קודם מידע סטטיסטי.
מינדי בוקשפן: היא רוצה לדעת כמה ילדי אסירים קטינים יש.
דבורה לילך: הכוונה הייתה פה להעברת מידע בין גופים.
מיכל שיר סגמן: ביטוח לאומי, אמרתם שיש לך הנתונים האלה.
מיכל שיר סגמן: השאלה היא אם את יכולה לספר לוועדה כמה ילדי אסירים קטינים יש.
דבורה לילך: אין לי מושג כרגע.
מיכל שיר סגמן: יש לך הנתון.
דבורה לילך: אני צריכה לעשות עיבוד.
מיכל שיר סגמן: אז הוועדה לזכויות הילד תשמח לקבל את הנתון מהמוסד לביטוח הלאומי.
מיכל שיר סגמן: לדעתי, אגב, גם ביקשנו את זה בדיון הקודם.
מיכל שיר סגמן: תבדקי את זה.
מיכל שיר סגמן: אני לא בטוחה אז אני לא מבקרת, אבל נשמח לקבל את הנתון.
איילת גינדי: בתרשים הזרימה אנחנו ברש"א האחרונים בלקבל את הנתונים האלה.
איילת גינדי: אנחנו נעשה הכול שזה יעזור לשקם את הילד.
מיכל שיר סגמן: לא סתם שאלתי מי מנהל האירוע של הדבר הזה.
מוריה כהן בקשי: אני רק אוסיף שמנהל האירוע לעניין העברת המידע בלבד זה הגורם מקבל המידע לפי תקנות של העברות מידע לפי חוק הגנת הפרטיות, והוא פונה לגורם שמוסר את המידע.
מוריה כהן בקשי: על כל הפרויקט עצמו מבחינת מה הולך להיות עם זה, איך מטפלים וכו', זה בוודאי דבר בין-משרדי שצריך לעשות.
נירה לאמעי רכלבסקי: רש"א צריכה לפנות לשב"ס?
נירה לאמעי רכלבסקי: אנחנו מחליטים ששב"ס הולך לייצר את המידע הזה?
נירה לאמעי רכלבסקי: כי צריך לזכור שבשב"ס המידע לא קיים, הוא צריך להיות מיוצר.
מוריה כהן בקשי: לכן צריכה להיות פה תוכנית.
מוריה כהן בקשי: הצענו כמה מתווים.
מיכל שיר סגמן: הצעתם כמה מתווים, השאלה היא למי אתם הצגתם את המתווים כדי שהוא יוכל לעשות אותו.
מוריה כהן בקשי: הצגנו בישיבה לכל הגורמים שהשתתפו בישיבה, ואני חושבת שעכשיו צריך לשבת ביחד ולהפעיל את זה הלכה למעשה.
מיכל שיר סגמן: מי אמון על זה שתשבו ביחד?
מוריה כהן בקשי: הוועדות יושבות ודנים על הדברים.
מוריה כהן בקשי: אמרתי, היוזמה הראשונה היא של הגורם שמבקש את המידע.
מוריה כהן בקשי: הישיבה צריכה להיעשות, ויש ועדות מיוחדות להעברת מידע לכל אחד מהגופים.
מוריה כהן בקשי: הם יושבים ביחד, הם בונים, ואם צריך את מרשם האוכלוסין כהצלבה אפשר.
מוריה כהן בקשי: עושים את זה בצורה מידתית כדי שלא תהיה פגיעה.
מוריה כהן בקשי: זה אפשרי.
נירה לאמעי רכלבסקי: רש"א צריכה דרך המשרד לביטחון פנים?
מוריה כהן בקשי: רש"א צריכה לפנות לגופים שבידיהם המידע.
קריאה: רש"א פונה והיא לא מקבלת.
נירה לאמעי רכלבסקי: רוצים ליצור מתווה שמוסכם כאן שראוי, רצוי ואפשר שתקבלו.
נירה לאמעי רכלבסקי: אבל אתם צריכים לענות על הכללים.
מיכל שיר סגמן: מי מתנדב להיות המנהל?
אנג'ל ברנס: אני מתנדבת.
מיכל שיר סגמן: כי בסוף, בלי שיהיה מנהל אירוע, מישהו שבא ואומר: משרד המשפטים, ביטוח לאומי, רש"א, שב"ס, כל נציגי משרדי הממשלה הרלוונטיים, וקובע בתאריך מסוים אנחנו יושבים, אלה המסקנות, אלה היעדים, אלה המטרות, עד תאריך מסוים זה יוצא לפועל – זה לא יקרה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו משחקים פה משחקים?
מיכל שיר סגמן: שב"ס, אתם יודעים לעבוד אחרת?
מיכל שיר סגמן: אני, יושבת-ראש הוועדה לזכויות הילד, שאני נמצאת ב-17 במאי, אני רוצה לדעת ב-17 ביוני למי אני פונה להתחלת התהליך, בסוף אוגוסט למי אני פונה לדעת מה קורה עם זה, בתחילת 2023 האם זה יוצא לפועל.
מיכל שיר סגמן: זה מה שאני רוצה לדעת.
מיכל שיר סגמן: אם יש לכם בעיה, תגידו לי.
מיכל שיר סגמן: אני אדבר עם משרד המשפטים, אדבר עם שר המשפטים, אולי נצליח למצוא שם איזשהו מנהל.
מיכל שיר סגמן: אולי אנג'ל תסכים לשבת עם כל משרד.
אנג'ל ברנס: אני חושבת שזה מה שאני אעשה בסופו של דבר.
מיכל שיר סגמן: כי בסוף כל אחד עושה כאן עבודה מאוד טובה, ואני לא מזלזלת לא במשרד המשפטים כמובן, גם על היצירתיות של חשיבה מאומצת וכינוס משרדי הממשלה וחשיבה על מתווים.
מיכל שיר סגמן: זה חלק מהותי מהעבודה בשורה התחתונה.
מיכל שיר סגמן: ורש"א עושים עבודת קודש.
מיכל שיר סגמן: ושב"ס – יש לכם הבעיות שלכם.
מיכל שיר סגמן: כל אחד עושה את המקסימום שהוא יכול בתוך גזרת האירועים שלו.
מיכל שיר סגמן: אבל בסוף כשאנחנו מדברים פה על ילדים ועל ילדי אסירים ואנחנו מבינים את הנזק שנעשה, ואנחנו מבינים שיש פתרונות ועכשיו רק צריך לבוא וליישם אותם, אני מנסה לראות איך אנחנו לא מכדררים אותם.
מיכל שיר סגמן: אני לא באה בטענה כאן לאף אחד ממשרדי הממשלה או המחלקות השונות.
מיכל שיר סגמן: אני באמת מנסה להבין איך מתקדמים מהנקודה הזאת.
מיכל שיר סגמן: כי אחרת הדיון הזה הוא לשווא.
מיכל שיר סגמן: כי בסוף כשאיציק מדבר על הבן שלו בן העשר, לי אין פתרון לתת לו מעבר לעובדה של תראה איזה נכס שמסוגל לקלוט, לטפל, לטפח ולייצר את המטרה שאנחנו רוצים.
מיכל שיר סגמן: כל הגופים רוצים מאוד לעזור, אבל נתראה מתישהו.
מיכל שיר סגמן: זה לא יקרה, ויהיו עוד אנג'לים, ואנחנו לא רוצים.
אנג'ל ברנס: במקרה הטוב אנג'ל.
מיכל שיר סגמן: במקרה הטוב.
נירה לאמעי רכלבסקי: צריך להבין אם שב"ס מבינים איך לייצר את המידע הזה.
נירה לאמעי רכלבסקי: נתחיל עם זה.
אביב ישראלי: שב"ס בסופו של דבר מטפל באסירים ויש לו מידע על האסירים, וכשאנחנו מדברים על העברת מידע זה פחות העולם שלי.
אביב ישראלי: אם משרד המשפטים ירצה להרחיב הוא ירחיב.
אביב ישראלי: אנחנו צריכים דבר ראשון לדעת מה מבקשים, מה המידע המבוקש, וכרגע אין בקשה כזאת על הפרק.
אביב ישראלי: ככל שלשב"ס יהיה מענה ביחס לאוכלוסיית האסירים אנחנו נידרש לזה.
נירה לאמעי רכלבסקי: אתם אמרתם כאן שאין לכם מידע על אסיר או אסירה לגבי ילדיהם הקטינים.
נירה לאמעי רכלבסקי: ואם יש לכם, זה רק מה שהאסיר מסר באופן וולונטרי, אגב עניין אחר לחלוטין שקשור לביקורים.
נירה לאמעי רכלבסקי: ביקורים זה אד-הוק בכלל, אז ממה שאני מבינה במידה שתתבקשו וכשתתבקשו באופן רשמי מרש"א לייצר כזה מידע, ובמתווה שהציע משרד המשפטים זה יהיה אגב הצלבת המידע עם רישום האוכלוסין.
נירה לאמעי רכלבסקי: אתם מבינים את זה?
אביב ישראלי: המתווה שהוצע על ידי משרד המשפטים מדבר על זה ששב"ס יעבירו נתונים על אודות האסירים שמוחזקים אצלו, לא על ילדי האסירים.
אביב ישראלי: שב"ס לא מחזיק את המידע הזה, הוא אל נדרש להחזיק את המידע הזה.
אביב ישראלי: שוב, יכול להיות רשויות אחרות שזה רלוונטי.
אביב ישראלי: עלה פה המוסד לביטוח לאומי, דברים אחרים.
אביב ישראלי: זו עבודה שנדרשת לעשות.
מיכל שיר סגמן: לשב"ס יש מידע חלקי.
מיכל שיר סגמן: לביטוח לאומי יש מידע מלא.