GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אימאן ח'טיב יאסין: לא רק זה, הם יוצאים גם מנקודת הנחה שהבית זה המקום הכי בטוח, ואז מניחים שכאילו לא יקרה כאן כלום.
עינת שגיא אלפסה: אני יכולה להגיד, אפילו ברמה האישית, שבמשפחה שלי אמר לי אחיין שלי שהוא חי איתי ומודע וכולי, הוא אומר: אבל אם הוא ייפול לתוך הבריכה הקטנה עם חמישה סנטימטר מים, הוא כבר יכול לקום, הוא ילד גדול, אם הוא נופל הוא קם.
עינת שגיא אלפסה: והם לא יכולים ליפול, כשהם נכנסים לתוך המים, כשהפה והאף שלהם מכוסים במים, הם לא יכולים ליפול, הם לא יכולים לצעוק לעזרה.
עינת שגיא אלפסה: זה עניין של דקות בודדות וזה להכניס אויב הביתה.
סימון דוידסון: יש לכם נתונים לגבי מה שקורה בעולם?
עינת שגיא אלפסה: כן.
עינת שגיא אלפסה: עוד מעט נתייחס קצת לנושא הזה.
עינת שגיא אלפסה: דניאלה, את רוצה להתייחס למה שקורה בעולם בנושא הזה?
אורלי סילבינגר: ד"ר דניאלה אור היא ראש תחום המחקר שלנו ונמצאת איתנו, היא תוכל להעשיר אותנו במידע על מה שקורה בעולם.
דניאלה אור: תודה.
דניאלה אור: הטביעה היא בעיה כלל עולמית.
דניאלה אור: אנחנו יודעים שבעיקר במדינות בעלות הכנסה נמוכה אחריות לנטל של הטביעה בעולם כולו, אבל גם במדינות של הכנסה גבוהה כמו ארצות הברית ואוסטרליה, יש המון מקרי טביעה בכל שנה.
דניאלה אור: גם שם אנחנו רואים שהבריכות המתנפחות הן בעיתיות והן נושא משמעותי.
דניאלה אור: כמובן תלוי איפה, באוסטרליה ליד החופים, אלה בעיקר טביעות בים.
דניאלה אור: ומה שעוד אנחנו יודעים זה שבמקומות בעולם אין חוקים ברורים לגבי מתי ובאיזה גיל אפשר להיכנס לבריכה.
דניאלה אור: במקומות שכן יש חוקים, הגיל הוא גבוה מאוד.
דניאלה אור: יש מקומות שמדברים על גיל 16, יש מקומות שמדברים על גיל 10 או 14, אבל בוודאי שלא על גיל שש.
עינת שגיא אלפסה: נושא נוסף שאנחנו רוצים להתייחס אליו, הוא עניין תקנות שנוגעות למניעת גישה לבריכות.
עינת שגיא אלפסה: מה שקורה בצימרים זה שלמעשה אין - - -
סימון דוידסון: הגשתי הצעת חוק בנושא.
סימון דוידסון: לא יודע אם זה יעבור, אבל הגשתי.
סימון דוידסון: על החובה לגדר, שתהיה חובת גידור.
מופיד מרעי: לגבי בריכות?
עינת שגיא אלפסה: לגבי הצימרים, יש הפרדה בין צימרים מחמישה חדרי אירוח ומעלה לכאלה שפחות מבחינת התקנות שלהם.
עינת שגיא אלפסה: ותקנות הגידור הן לא מספיק ברורות.
עינת שגיא אלפסה: אנחנו יודעים ויש תרחיש שחוזר על עצמו שוב ושוב, שמשפחה שמבלה בבריכה, בצימר או בבית, הם נהנים, כולם יוצאים מהבריכה החוצה להתקלח, לאכול, להתארגן, והילד הקטן לשנייה אחת חומק מנקודת המבט של ההורים שלו, ורוצה לחזור לתוך המים.
עינת שגיא אלפסה: וזה ממש עניין של דקות בודדות.
עינת שגיא אלפסה: בצימרים זה קורה המון, זה קורה המון בבריכות ביתיות, ולכן אנחנו אומרים: הגידור צריך להיות גידור כמו שצריך, שילד לא יכול לטפס מעל זה, לא יוכל לדלג מעל, והשער חייב להיות עם נעילה אוטומטית, כי זו הדרך היחידה שכך יישאר שער נעול והילדים הקטנטנים יחמקו פנימה.
מיכל שיר סגמן: ילד יודע לפתוח את השערים האלה.
עינת שגיא אלפסה: וגם אם לא, יש הרבה מאוד סיפורים שאנחנו שומעים לאורך השנים שבהם השער היה קצת פתוח.
עינת שגיא אלפסה: היה שם איזה פער קטן והילדים אם הם רוצים משהו, שום דבר לא יעצור אותם, חוץ מאשר שער שננעל אוטומטית, שאנחנו יכולים באמת להסתמך על זה שהוא ננעל כמו שצריך.
מופיד מרעי: בסוף מודעות אישית של ההורים ושל הסביבה זה הדבר שיכול לתרום הכי הרבה.
מיכל שיר סגמן: נכון, אבל אני יכולה לומר – אני חושבת – משהו בשם ההורים, כאימא: כל כך הרבה דברים אתה צריך לשים אליהם לב, ולשמור, ולעשות.
מיכל שיר סגמן: זה חלק שהוא בלתי נפרד גם מהאוטומט שלנו.
מיכל שיר סגמן: פה המדינה גם נכנסת.
מיכל שיר סגמן: כשאני קונה בריכה מתנפחת לילדים, ואני יודעת שזה עלול להיות מסוכן, אני יודעת, זה לא שאני לא יודעת, אבל עכשיו יש הרבה ילדים בבית, באו חברים, משפחה וכולי.
מיכל שיר סגמן: כמו שאמרנו, קודם כול לציין על גבי האריזה שזה מסוכן.
מופיד מרעי: זה לא משחרר את המדינה.
מיכל שיר סגמן: זה כן דורש לקראת הקיץ את התזכורת, ולהעלות את זה שוב למודעות, כי אני עדיין בבטיחות חורף.
מופיד מרעי: אני איתך.
מיכל שיר סגמן: אני עדיין כהורה בבטיחות חורף, כי אני זכרתי שצריך לשים לב.
מופיד מרעי: אפילו צריך להחתים את ההורים על מסמך שהם קראו והבינו.
מופיד מרעי: אני מסכים איתך במאת האחוזים.
מיכל שיר סגמן: בסוף צריך גם להקל על ההורים.
מיכל שיר סגמן: כי להגיד צריך זה נכון, אבל צריך לצמצם את הפער.
עינת שגיא אלפסה: עוד שנייה בנושא הזה, כשאנחנו מדברים על בטיחות, אנחנו מדברים על שני דברים: התנהגות בטוחה, שזה החלק של ההורים.
עינת שגיא אלפסה: והדבר השני הוא סביבה בטוחה – כדי להקל על ההורים, ובאמת אנחנו לא יכולים להיות כל הזמן על הילדים או על כל הילדים, ככל שיש יותר ילדים זה יותר קשה, אז אנחנו צריכים לעזור להם על ידי סביבה בטוחה ככל האפשר.
עינת שגיא אלפסה: אנחנו חוזרים לתקנה שקובעת השגחה עד גיל שש, היא באמת מינימלית ולא מתאימה למציאות – מינימום גיל תשע.
עינת שגיא אלפסה: אנחנו מדברים על זה שלא חוצים כביש עד גיל תשע, אז בטח ובטח שלא הולכים לבד לבריכה עד גיל תשע.
עינת שגיא אלפסה: לימודי שחייה – ההמלצה היא מגיל ארבע, בהתאם ליכולת הילד.
עינת שגיא אלפסה: כשבכיתה א', ב', המטרה היא שבמערכת החינוך זה יהיה חיזוק והאחדה של היכולות של כל הילדים.
עינת שגיא אלפסה: וכמו שצוין פה, הגברת אכיפה על מוצרי בריכה, כשאנחנו קונים את הבריכות הקטנות האלה או אביזרים, יהיו מצוינות האזהרות ואנחנו נדע.
עינת שגיא אלפסה: זה יופיע שם כל הזמן מול העיניים שלנו.
עינת שגיא אלפסה: תזכורת תדמיתית.
מיכל שיר סגמן: כמו שאמרתי, אם יש את זה בסיגריות, צריך להיות את זה בדברים אחרים.
עינת שגיא אלפסה: השקף הזה זה כמו שדניאלה ציינה, מה קורה בעולם, למשל, במדינת ניו יורק, עד גיל 16 יש חובת השגחה כתנאי להפעלת בריכה.
עינת שגיא אלפסה: בוושינגטון עד גיל 12, אדם עם ידע בהחייאה.
עינת שגיא אלפסה: אנחנו רואים במקומות שמתייחסים לזה, הם מתייחסים לזה במלוא כובד האחריות, ומבינים שילדים לא יכולים לבד להציל את עצמם.
עינת שגיא אלפסה: תודה.
מיכל שיר סגמן: אגיד משהו שאני באמת מקווה ומייחלת, ברור שזה לא יקרה בשנים הקרובות, אבל שזה כן יירשם לפרוטוקול שזאת משאלת לב בשנת 2022 ובתקווה שבשנת 2032 אולי משהו מזה יקרה – את הצורך בשר או שרת ילדים ונוער, כפי שקורה במספר מדינות מתוקנות בעולם.
מיכל שיר סגמן: משרדים שכל הראייה שלהם היא אך ורק לילדים, לא רק גורם מתאם ומתכלל, אלא גם כמישהו ששם את כל העשייה שלו על בטיחות.
מיכל שיר סגמן: בטיחות אם זה שכחה ברכבים, בין אם מדובר על קיץ, בין אם מדובר על מצילים, בעצם שיהיה אמון על חקיקה והפעלה אך ורק של ילדים במדינת ישראל, במקום לפזר את זה במשרדים שהם שונים.
מיכל שיר סגמן: אני מקווה מאוד שמדינת ישראל תאמץ את המודל הזה.
מיכל שיר סגמן: וכיושבת-ראש הוועדה לזכויות הילד, שבחצי השנה האחרונה, רואה את המכלול של הילדים, באמת ב-360, ובעצם אנחנו הגוף היחיד במדינת ישראל שרואה היום את הילד כ-360, אני רואה את הצורך העצום במשרד ממשלתי שכזה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו אמנם מקימים בשבועות הקרובים את היחידה לתיאום ותכלול ילדים במשרד המשפטים, ביוזמת הוועדה לזכויות הילד והצוות המשפטי, שזה אמנם צעד היסטורי אבל אני כבר אומרת: זה לא מספיק.
מיכל שיר סגמן: ואני מייחלת שיהיה במדינת ישראל באמת משרד ממשלתי שיעסוק אך ורק בילדים ונוער, ואז הדברים האלה, יהיו מובנים מאליהם.
מיכל שיר סגמן: המובן מאליו לא יצטרך עוד דיון ועוד דיון ועוד דיון, כי מדובר פה לא על חקיקה מסובכת מדי, לא על צעדים מכובדים מדי.
מיכל שיר סגמן: להעלות מגיל שש לגיל עשר או בריכה שצריכה להיות מגודרת או מציל שצריך להיות אחרי 20:00 בערב, כי מדובר בבני נוער בקיץ כשעדיין יש אור יום – מדינה יודעת להתמודד עם דברים כאלה, פשוט צריך מישהו שיבוא ויעשה את זה לא רק בחקיקה פרטית, וחברי הכנסת עמוסים בחקיקה פרטית, ממשלות, כנסות, דבר שבא והולך, אלא באמת משרד ממשלתי שיבוא ויתייחס לכל המכלול הזה של ילדים במדינת ישראל.
מיכל שיר סגמן: שוב, לא המצאנו את הגלגל, זה דבר שקיים במדינות מתקדמות ואני מקווה שישראל מתישהו תצליח לעמוד באותה השורה עם המדינות המתקדמות האלה.
מיכל שיר סגמן: יש לנו עוד מצגת של משרד החינוך.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, ואחר כך נתחיל עם השאלות.
רותם זהבי: (הצגת מצגת) משרד החינוך עוסק בנושא של מניעת טביעות במספר פעולות.
רותם זהבי: דבר ראשון זה הקנייה של לימודי שחייה.
רותם זהבי: לימודי השחייה במשרד החינוך מתחילים בכיתה ה'.
רותם זהבי: בשיעורי השחייה, לא רק מסתפקים בזה, יש הנחיות מסודרות ואראה את זה.
רותם זהבי: עוסקים גם במשדרים שאנחנו עוסקים בזה בימי שיא.
רותם זהבי: בשנה שעברה עסקנו בשבוע בטיחות בנושא הזה של התנהגות במים, ופעילויות נוספות שאנחנו עושים במסגרת שבועות או ימים מרוכזים שעוסקים בבטיחות במים.
רותם זהבי: אפשר לראות פה את היקף הפעילות לאורך שנים.
רותם זהבי: חוץ מאשר בקורונה, אנחנו מדברים על מעל 60,000 ילדים שלומדים בכיתות ה'.
רותם זהבי: זה עולה.
רותם זהבי: ויש לנו בסיוע של הוועדה שעוסקת בבטיחות ילדים, אנחנו נותנים תגבור למגזר החרדי ולמגזר הערבי.
זהבה רומנו: התוכנית הלאומית לבטיחות ילדים.
רותם זהבי: זו תוכנית שזהבה עומדת בראשה ואנחנו עובדים בשיתוף פעולה.
רותם זהבי: אנחנו עושים תגבור בחברה הערבית כ-3,600 ועוד כ-2,300 במגזר החרדי כתגבור מתוך הבנה שאלה מגזרים שצריכים חיזוק בתחום השחייה.
רותם זהבי: אנחנו מקצים לזה בערך 1,000,000 – 1,500,000 שקל, בהתאם לתקציבים שמגיעים ממשרד הבריאות ועוד תוספות שלנו.
סימון דוידסון: רק שיבינו, שהקורסים האלו זה לא 100% מימון של משרד החינוך, זה שליש, שליש, שליש.
סימון דוידסון: שליש משרד החינוך, שליש הרשות המקומית ושליש של ההורים.
מיכל שיר סגמן: ובגלל זה מדובר רק על 70,000.
רותם זהבי: לא נכון.
סימון דוידסון: לא?
אימאן ח'טיב יאסין: וחוץ מזה, כמה תלמידים יש בתוך המסגרת ואנחנו לא - - -
רותם זהבי: יש השתתפות בהסעות, אבל מי שמשלם להדרכה - - -
סימון דוידסון: אז מי שמשלם את ההדרכה זה משרד החינוך.
סימון דוידסון: ההסעות זה ההורים או העיריה, זה שליש, שליש, שליש.
רותם זהבי: לא, ממש לא.
רותם זהבי: לא יודע מאיפה הבאת את זה.
רותם זהבי: אני יכול לבדוק את זה, אבל זה לא המספר.
סימון דוידסון: זה מידע שאני יודע עליו.
סימון דוידסון: ויש עיריות שלא מוכנות לשלם את השליש שהן צריכות לשלם.
רותם זהבי: זה יכול להיות.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה רק להבין, האם הבעיה היא עם התקצוב?
מיכל שיר סגמן: בסוף, שנתון של ילדים בכיתה ד' או ה' הוא 150,000 או 160,000 ילדים.
מיכל שיר סגמן: וכשאנחנו מסתכלים על הנתונים שקודם הראית, 70,000 זה לא מספיק, ובמיוחד אם אנחנו מסתכלים על המגזרים שאנחנו יודעים ששם התופעה היא יותר נפוצה.
מיכל שיר סגמן: ברור לי שאת הצורך מבינים במשרד החינוך, אחרת זה לא היה בכלל.
מיכל שיר סגמן: לכן השאלה הראשונה היא מי קבע שזה באמת בכיתה ד' או ה'? וכבר הובהר כאן שזה לא הגיל המתאים.
מיכל שיר סגמן: אני די בטוחה שבאו אל משרד החינוך ואמרו: זה לא הגיל המתאים, למה לא להתחיל את זה מכיתה א'?
מיכל שיר סגמן: ואיך אנחנו מגדילים ומרחיבים את זה על מנת שכל השנתון, בכל המגזרים – איך אנחנו יכולים לעזור על מנת שמשרד החינוך יחיל את זה בגילאים הנכונים ובהיקף הנכון?
רותם זהבי: קודם כל צריך לפנות למשרד החינוך בצורה מסודרת.
רותם זהבי: הנושא הזה של כיתות ה' הוא דבר מסורתי לאורך עשרות שנים שהוא פועל.
מיכל שיר סגמן: מסורתי – היו הרבה דברים שהשתנו מסורתית.
רותם זהבי: אז יש לך בהחלט אפשרות לתרום לשינוי ושיפור.
רותם זהבי: צריך פנייה מסודרת.
רותם זהבי: מדובר פה במשאבים גדולים מאוד.
רותם זהבי: זה לא דבר פשוט.
רותם זהבי: אבל אני בהחלט חושב שכשזה יגיע למשרד אנחנו, מקבלי ההחלטות, ישקלו את זה בכובד ראש.
סימון דוידסון: אז רק אגיד שאיגוד השחייה ב-20 השנים האחרונות שאני מכיר, פנה לפחות פעם בשנתיים למשרד החינוך ונענה בשלילה.
סימון דוידסון: יושב פה מנכ"ל איגוד השחייה עד לפני מספר ימים, הוא יכול להעיד על המלחמה שאנחנו מנסים לעשות כדי לשנות את הגיל.
רותם זהבי: לא עוד מלחמה, לא צריך להילחם.
אימאן ח'טיב יאסין: חוץ מזה שיש פה עוד נקודה, זה לא רק הגיל, הגיל מאוד חשוב, אבל הנקודה השנייה זה המספרים – מה שנותנים זה טיפה בים.
סימון דוידסון: לגבי כיתות ה', יש שני מקומות בארץ שמלמדים בכיתות ב' שזה הרצליה ואשדוד, ואני חושב שירושלים גם כן.
סימון דוידסון: אלה מקומות מאוד מצומצמים.
סימון דוידסון: הרוב זה בכיתות ה'.
רותם זהבי: בואו נמשיך הלאה.
רותם זהבי: כאשר אנחנו מתעסקים עם אוכלוסיות בסיכון במגזרים השונים, יש לנו תהליכי עבודה.
רותם זהבי: מקצים משאבים, מתכננים קבוצות, יוצרים קשר עם הרשויות ועם בתי הספר ובונים תוכנית.
רותם זהבי: קיימים חוזרי מנכ"ל מסודרים מאוד בנושא של לימודי שחייה, איך מלמדים שחייה, באילו בריכות, איפה זה מתאים, ובהתאם לכך בונים תוכנית.
רותם זהבי: אלה עיקרי הדברים, תודה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נפנה למשרד החינוך, ושוב, אני לא מפנה את האצבע המאשימה אליך, אתה העברת את עיקרי הדברים של משרד החינוך תחת נתונים שהופקדו בידך.
מיכל שיר סגמן: אלה נתונים, בלשון המעטה, לא מספקים ולא נותנים מענה לצורך שחוזר על עצמו משנה לשנה לצערנו הרב.
מיכל שיר סגמן: אמרנו, אנחנו מדינה חמה, אנחנו מדינה של בריכות ואנחנו מדינה של ים.
מיכל שיר סגמן: אם היינו גרים היום באלסקה, אז יכול להיות שהיה לנו קל יותר עם שלוש בריכות מחוממות שיש שם בתוך השלג ולשים שם מצילים וללמד שיעורי שחייה אולי בגיל יותר מאוחר.
מיכל שיר סגמן: לא כך הדבר במדינת ישראל.
מיכל שיר סגמן: יש דרך למנוע את הדבר.
מיכל שיר סגמן: נפנה אל משרד החינוך.
מיכל שיר סגמן: הוועדה תרצה להבין את התקציבים שהיום משרד החינוך מקבל או מפנה עבור לימודי השחייה.
מיכל שיר סגמן: בהחלט נפעל להורדת הגיל, כי אם יש מומחים שמתריעים, מדברים על כך, שמדובר על גיל מאוחר ללמידת שחייה, ויש להקדים לכיתות א' – אפילו עוד מוקדם יותר, לפי חבר הכנסת דוידסון, אבל נגיד שכיתה א' זה דבר שהוא בסדר, אז אין סיבה.
מיכל שיר סגמן: גם תחת התקציבים המיועדים היום, בין כיתה ד' לכיתה א', אז פשוט להעביר אותם לכיתה א' ומשם להתחיל לראות איך זה באמת תופס את כלל האוכלוסייה.
מיכל שיר סגמן: מה גם שסטטיסטית, אנחנו מבינים את הצורך בעיקר בישובים מוחלשים יותר, בפריפריות ובמגזרים.
מיכל שיר סגמן: אולי ברמת השרון פחות צריך לשים על זה את הדגש, אז בוא ניתן את הכספים האלה, את חלוקת התקציבים אחרת.
מיכל שיר סגמן: השאלה היא מי אמון על כך במשרד החינוך, איזה אגף?
רותם זהבי: המפקח.
סימון דוידסון: גיא.
רותם זהבי: המפקח על החינוך הגופני, גיא דגן.
רותם זהבי: ואנחנו מסייעים בתוכנית הלאומית.
רותם זהבי: אנחנו מסייעים בתחומים של המגזרים השונים.
רותם זהבי: מסייעים לו לארגן את זה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נראה את זה.
רותם זהבי: אבל הפנייה צריכה להיות להנהלה, לשרה ולמנכ"לית.
מיכל שיר סגמן: שרה חמודה ממשרד הפנים, ברוכה הבאה, עלו כאן מספר שאלות שנוגעות למשרד הפנים על נושא של השגחה בבריכה עד גיל תשע, בים עד גיל 13, במקום מגיל שש בבריכה ציבורית.
מיכל שיר סגמן: נושא העלאת הגיל – שמענו על נתונים בעולם, אנחנו רואים שישראל לא נמצאת בכלל ואפילו לא קרובה ברמת טווח הגילאים.
שרה חמודה: בעניין של בריכות השחייה, זה תחת חוק רישוי עסקים.
שרה חמודה: יש את התקנות של הבטיחות, שחוק רישוי עסקים מבסס, כלומר, הם מקבלים רישיון עסק שמתבסס על התקנות האלה.
שרה חמודה: זה לא משהו שקשור למשרד הפנים, זה קשור - - -
תמי סלע: גם הסדרת מקומות רחצה.
תמי סלע: עניין הגידור זה תקנות על תחום התכנון הבנייה, ושם זה נושא הגיל.
שרה חמודה: כן, אבל שנייה אחת – התייחסתי לעניין של הבריכות.
שרה חמודה: בעניין של הים זה עד גיל 13.
שרה חמודה: זה מופיע בתקנות.
מיכל שיר סגמן: בים עד גיל 13.
מיכל שיר סגמן: גם היום?
שרה חמודה: כן.
מיכל שיר סגמן: כשדובר ואנחנו רואים כאן את ארגון בטרם שאמרו וציינו, לפחות כתגבור בחודשי הקיץ.
מיכל שיר סגמן: יש חורף ויש קיץ, בחורף אף אחד לא רוצה ללכת לים יותר מדי.
מיכל שיר סגמן: אבל כשמדובר על הקיץ, מדובר על החופש הגדול, ומדובר כאן על בני נוער, ואנחנו רואים כאן את האחוזים מה קורה בים.
מיכל שיר סגמן: ולומר היום, ילד בגיל 13 זה נכון, אבל 15,16,17, אור יום, חופש גדול, ללכת לחוף.
מיכל שיר סגמן: אז מה אם אין מציל.
מיכל שיר סגמן: אנחנו יודעים שכאן זאת הבעיה.
מיכל שיר סגמן: מה שאני מבקשת זה תיגבור לחודשי הקיץ.
שרה חמודה: מבחינת השעות?
מיכל שיר סגמן: חופש גדול מבחינת שעות של מצילים.
שרה חמודה: החוק קובע מינימום של שמונה שעות, שכל הרשויות בארץ חייבות.
שרה חמודה: אבל יש רשויות שמאריכות את זה מעבר, כמו ראשון לציון.
מיכל שיר סגמן: אבל אם אני גרה ברשות שלא מאריכה את זה מעבר, מה אז?
סימון דוידסון: יש רשויות שגם בחורף יש בהם עמדות מציל, ויש רשויות שלא.
מיכל שיר סגמן: בסדר גמור, הגדלת ראש אנחנו אוהבים.
מיכל שיר סגמן: אני מדברת על הסטנדרט, אנחנו רואים שיש את ה...
מיכל שיר סגמן: תראו, בני נוער ימצאו לפעמים אם הם רוצים איזה חוף נטוש או חוף שאף אחד לא רוצה כדי להתבודד.
מיכל שיר סגמן: ברור שאין שליטה של 100% אחוז.
מיכל שיר סגמן: ועדיין חופש גדול זה איזשהו מקרה שאפשר, ואנחנו מבינים את הבעייתיות של חופש גדול, ולכן צריך לבדוק ברשויות שבהם אין את התגבור, אם יש אז אחלה, אז אין לנו הבעיה.
תמי סלע: של המצילים?
תמי סלע: זה נראה לי בהסכמים של הרשויות המקומיות שמעסיקות אותם.
מיכל שיר סגמן: השאלה אם זה- - -
שרה חמודה: זה קשור גם להסכמים עם המצילים, נכון.
שרה חמודה: ויתייחס לזה כאן מציל מראשון לציון שנמצא כאן.
שרה חמודה: זה קשור גם בעניין הזה.
שרה חמודה: אבל אני יודעת שרוב הרשויות, מהבוקר עד הערב, עד שהשמש שוקעת, כן - - -
אורלי סילבינגר: תשמעי, אני רוצה להעלות משהו ובואי רגע תנסי להיות את, ההורה, שצריך ללכת היום אחר הצוהריים לים, בסדר?
אורלי סילבינגר: את מסיימת עבודה בשעה 17:00 במקום העבודה, עד שתגיעי הביתה, תאספי את הילדים ותתארגני על עצמך, את לא תגיעי לים לפני 18:30.
אורלי סילבינגר: בשעה 18:45, ואני נמצאת שם, המצילים בצדק מוציאים את הילדים מהמים, כי כשהם יוצאים ב-19:00 מהמקום, הם רוצים שלא יהיה שם אף אחד.
אורלי סילבינגר: אנחנו הופכים את ההורים להיות עבריינים בעל כורחם, אם הם לוקחים את הילדים לים.
אורלי סילבינגר: אני לא יודעת איזה פתרון, אם מתחילים בימי הלימודים את ההשגחה בים בשעות יותר מאוחרות ומסיימים בשעה יותר מאוחרת.
אורלי סילבינגר: אנחנו לא יכולים להסתכל על מה שקורה היום ולהגיד: זה מה יש.
אורלי סילבינגר: כל הדיון הזה נולד, ואין לי טענות אליך באופן אישי, אני יודעת שאת מייצגת את המשרד שממנו את מגיעה, כל הרעיון של הדיון הזה נולד בשביל שנראה איך יוצאים מהקופסה.
אורלי סילבינגר: איך לוקחים את הבעיה והופכים אותה לפתרון.
אורלי סילבינגר: אנחנו נמצאים ממש בתחילת הקיץ, זה המקום שמשפחה יכולה להיות בו.
אורלי סילבינגר: אז אנחנו חייבים לוודא שבחופי הים, קודם כל שיהיו מספיק חופים מוכרזים עם מצילים עד שעה מספיק מאוחרת שמשפחה תוכל לבלות בה.
אורלי סילבינגר: אנחנו לא יכולים לבוא ולהגיד: זה מה שהתקנות קובעות.
סימון דוידסון: אני רוצה להמשיך את מה שאורלי אמרה, לפני כמה חודשים היה דיון בוועדת הפנים בנושא של מצילים בים.
סימון דוידסון: מה שיצא מהדיון היו הדברים הבאים: א' – חסרים הרבה מאוד עמדות של הצלה במדינת ישראל.
סימון דוידסון: ב' – יש חופים גדולים מאוד, רחבים, שיש שם רק עמדה אחת.
סימון דוידסון: אתן דוגמה: תלכו לחוף פולג פעם אחת, תראו חוף ענק עם אלפי אנשים ועמדת מציל אחת.
סימון דוידסון: אין סיכוי שהוא יכול לדאוג למאות ואלפי המתרחצים.
סימון דוידסון: ואז מה הם עושים?
סימון דוידסון: כמו שאת אומרת, הולכים ימינה, הולכים שמאלה, למקומות שהם לא מוכרזים, כי אין להם ברירה, אין להם מקום להתאסף.
סימון דוידסון: בנוסף, התקציב של משרד הפנים לעיריות הוא תקציב מוגבל מאוד, ואז הם חוסכים כל שקל, ואז הם חוסכים בשעות הצלה, וחוסכים בחודשים שכן צריך להיות מציל ואין מציל ואנשים טובעים.
סימון דוידסון: כל הנושא הזה נידון בוועדת פנים, אבל לא קרה כלום איתו.
סימון דוידסון: הייתי מבקש, גברתי היושבת-ראש, שאחת מהמסקנות שלך תהיה לשמוע מה הם עשו מהדיון ההוא שנעשה בוועדת פנים.
סימון דוידסון: בנושא של מספר סוכות המציל, צריך להגדיל - - -
מיכל שיר סגמן: מתי היה הדיון הזה?
סימון דוידסון: שבוע לפני שנפטר חבר הכנסת אלחרומי.
אורלי סילבינגר: מיכל, יש רשות שכן עשתה שינוי, כדאי לתת לנציגים שלה לדבר.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נשמע.
סימון דוידסון: זה עניין תקציבי, אין כסף לרשויות.
מיכל שיר סגמן: אני בכלל מציעה שמשרד החינוך, משרד הפנים, שלטון מקומי, יחד עם בטרם, שהם המומחים בדבר, שישבו יחד ויראו מה אנחנו עושים לקראת הקיץ.
מיכל שיר סגמן: אגב, כל דבר הוא תקציבי, זה בדיוק כמו שהיא אמרה, לפעמים אפשר בחופש הגדול, במקום להתחיל ב-08:00 בבוקר, להתחיל ב-12:00 בצוהריים, שזה יישאר על אותם - - -
אורלי סילבינגר: למדתי מהטובים בראשון.
עדי פול חכים: אפשר להגיד על איזשהו פתרון.
מיכל שיר סגמן: לשחק עם זה בצורה נכונה, ולראות איך כולם מדברים בשפה אחת.
מיכל שיר סגמן: כי זה שהרשות המקומית שבחלקה עושה טוב וחלקה עושה פחות טוב – בואו נראה איך אנחנו - - -
שרה חמודה: אבל זה קורה, אנחנו מכירים את בטרם, אנחנו יושבים, אנחנו פועלים.
שרה חמודה: מעלים את המודעות, סרטונים, הדרכות.
מיכל שיר סגמן: אבל זה לא השתנה.
מיכל שיר סגמן: לכן אנחנו יושבים כאן לקראת הקיץ.
שרה חמודה: מספר החופים המוכרזים בכל שנה עולה, אמנם לא מספיק, אבל אפשר לראות גידול כל שנה.
שרה חמודה: גם העניין של התקציב – רשויות שאינן איתנות, מקבלות יותר תקציב ואפשר גם לראות את זה משנים קודמות.
שרה חמודה: גם התקציב לעזרה ברכישה של ציוד הצלה ובטיחות, בסיוע לרשויות המקומיות עולה מדי שנה.
שרה חמודה: נכון, זה לא השינויים הגדולים שאנחנו רוצים, אבל כן יש שינויים וכן יש תוספת תקציבית, וכן מספר החופים גדל.
שרה חמודה: זה לא עומד במקום.
מיכל שיר סגמן: ועדיין במבחן התוצאה, המספרים רק עולים ולא יורדים.
מיכל שיר סגמן: כנראה שיש כאן משהו שהוא לא תקין.
מיכל שיר סגמן: ולכן אני אומרת – אני שמחה על הצעדים.
שרה חמודה: המספרים עולים ולא יורדים, מאיזה בחינה, מבחינת הטביעות בחופי רחצה מוכרזים?
מיכל שיר סגמן: של טביעות.
שרה חמודה: בסדר, אבל יש דברים שהם לא קשורים לעניין התקציבי.
אורלי סילבינגר: אבל הכול קשור.
אורלי סילבינגר: כי בסוף, אנחנו מדינת חוף, ואני בתור הורה, לא יכולה שיגידו לי שיש לי רק מקום אחד שאני יכולה להגיע וגם הוא נסגר בשעה מוקדמת.
שרה חמודה: היא מדברת על טביעות בצימרים.
שרה חמודה: יש הבדל.
אורלי סילבינגר: אנחנו לא מדברים כרגע על צימרים, אנחנו מנסים לפתור את בעיית החוף.
שרה חמודה: אז זה לא נכון, כי מספר הטביעות של ילדים בחופי רחצה עם השנים רק הולך ופוחת, הוא לא הולך ועולה.
אורלי סילבינגר: את מדברת על חופים מוכרזים.
שרה חמודה: לא.
שרה חמודה: גם בחופים שאסורים לרחצה.
שרה חמודה: בחופים בכלל.
מיכל שיר סגמן: הנתונים הם שונים.
שרה חמודה: אני לא יודעת איזה נתונים.
אורלי סילבינגר: אגב, לא אצל ילדים.
מיכל שיר סגמן: בואו נעשה פה סדר.
שרה חמודה: לא – של ילדים ספציפית.
אורלי סילבינגר: אנחנו מחזיקים את הנתונים.
שרה חמודה: אני מעבירה לכם אותם.
אורלי סילבינגר: לא.
שרה חמודה: טוב.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לחדד, אנחנו לא באים לתקוף - - -
שרה חמודה: אני מעבירה לכם את הנתונים.
מיכל שיר סגמן: סליחה, אנחנו לא באים לתקוף שום משרד ממשלתי.
מיכל שיר סגמן: ואין צורך - - -
שרה חמודה: בשנת 2016 - - -
מיכל שיר סגמן: אני מדברת.
מיכל שיר סגמן: אנחנו לא באים לתקוף, לא אותך ובטח שלא את המשרד.
מיכל שיר סגמן: אין לי ספק שחיי ילדים נמצא בראש סדר העדיפויות והמענים והרצונות של כל אחד ואחת מאיתנו כבני אדם.
מיכל שיר סגמן: יש מקרים, אפשר למנוע, לקראת הקיץ, עשיתם צעדים מבורכים, צריך לעשות עוד.
מיכל שיר סגמן: הדבר היחיד שאנחנו מבקשים זה לשבת ביחד ולראות איך מצמצמים.
מיכל שיר סגמן: חלק מהפתרונות לא יהיו תקציביים, חלק מהפתרונות כן יהיו תקציביים.
מיכל שיר סגמן: עדיין, מדינת ישראל, על אחת כמה וכמה כמדינת חוף, לא נמצאת בשורה אחת עם מדינות חוף אחרות מתקדמות.
מיכל שיר סגמן: אז במקום להתגונן ולספר לי כמה אתם בסדר, תגידי: בסדר, הבנתי, תודה על המחמאה שנתת לי, ועכשיו ניקח את זה מכאן ואני אספר לך בחודש הבא איך התקדמתי משם.
מיכל שיר סגמן: זה מה שאני רוצה לשמוע, זה הכול.
שרה חמודה: בסדר, אז אמרתי את זה.
שרה חמודה: אבל לבוא ולהגיד שהמספרים עולים – זה לא מדויק.
מיכל שיר סגמן: כי המספרים עולים ב-1.5, מה לעשות, קוראים לזה מתמטיקה.
מיכל שיר סגמן: הלאה, בבקשה, נציג ראשון לציון.
מיכל שיר סגמן: אני באמת מנסה לא להתרגז, אני נתקלת בתשובות - - -
אלי שוורצברג: קוראים לי אלי שוורצברג, אני מנהל אגף חופים בעיריית ראשון לציון, אני מציל במקצועי.
אלי שוורצברג: אני חבר הוועדה המקצועית הארצית להצלה בים ובבריכות שחייה.
אלי שוורצברג: חי ונושם את זה יום ולילה.
אלי שוורצברג: ואני רוצה לדבר ברמה הפרקטית.
אלי שוורצברג: אני מכיר את תקנות בריכות השחייה 2004, אני מכיר את צו הסדרת מקומות רחצה 2016, זה כתוב, ואני מכיר את המציאות.
אלי שוורצברג: המציאות היא הרבה יותר קשה מאשר צו או תקנה, וצריך לתקן צווים ולתקן תקנות, וצריך לזרום וצריך להיות גמיש, זה ברור, ברור לכולם.
אלי שוורצברג: אני מדבר כרגע ספציפית על ראשון, מתוך ראייה רוחבית של כל חופי מדינת ישראל ובריכות שחייה ציבוריות שאתמקד בשני המוקדים האלו.
אלי שוורצברג: צימרים זה דבר ברור, רישוי עסקים מעל ארבעה חדרים – כתבתי פה חומר שלם גם מה לעשות לגבי צימר שיש בו רק צימר אחד עם בריכה.
מיכל שיר סגמן: אחד הדברים שאני הכי אוהבת זה שמשרדי הממשלה אומרים: זה לא חונה אצלי, זה חונה אצל המשרד השני.
מיכל שיר סגמן: אני מתה על זה.
מיכל שיר סגמן: מרים טלפון להגיד: תשמע רגע, יש אצלי איזושהי בעיה של עסקים, אני יכול לשנות את התקנה הזאת, בוא תתקן גם את התקנה הזאת כדי שניפגש באמצע.
מיכל שיר סגמן: את זה אי אפשר, זה פשוט במקרה יכול לחסוך בחיי אדם וילדים.
אלי שוורצברג: אני מעל עשור שנים מרצה בשכבות ט' בראשון לציון.
אלי שוורצברג: מכנס שכבה שלמה – בשנתיים האחרונות בגלל הקורונה זה התמוסס וברח לנו בין הידיים – ומרצה שכבה, שכבה, עובר בית ספר, בית ספר, 24 בתי ספר.
אלי שוורצברג: בתקופה הזו, לקראת 10 ביוני, הייתי אמור להיות כבר בבית ספר האחרון.
אלי שוורצברג: הרצאה בת 45 דקות, לכל תלמידי בית הספר, כיתות ט', שכבה ט' בלבד.
אלי שוורצברג: אין תלמיד בראשון שהוא בשכבה ט' ולא שמע אותי.
אלי שוורצברג: 45 דקות ההרצאה, מהו סחף בים, ממי צריך להיזהר, מהם חופים מוכרזים ומהם חופים אסורים.
אלי שוורצברג: וכאשר אני, בפרט בסופי שבוע, מסייר עם הטנדר של ההצלה והחירום, ואני שומע בני נוער צועקים בקבוצות שהם יושבים – אלי, אנחנו יודעים מה זה סחף, תודה רבה.
אלי שוורצברג: אני אומר לעצמי: אלי, אתה את שלך עשית.
אלי שוורצברג: אבל שימו לב, אני אמרתי שאני מדבר רק על ראשון כרגע.
אלי שוורצברג: יש ילדים גם מירושלים שמגיעים לראשון.
אלי שוורצברג: מי מטפל בהם?
אלי שוורצברג: זה לגבי ההסברה והמניעה.
אלי שוורצברג: לגבי שעות ההצלה - - -
אורלי סילבינגר: תדבר על הקורסים.
אלי שוורצברג: אדבר על הקורסים.
אלי שוורצברג: השבוע יש לי ישיבה עם אגף הנוער, אני הולך לגייס כ-40 בני נוער מגיל 15 עד 18.
אלי שוורצברג: אני לוקח אותם תחת כנפיי לקורס עוזרי מציל.
אלי שוורצברג: אני בראש הקורס, כמובן שאני נעזר במצילים עצמם כי אין לי את כל הזמן להקדיש.
אלי שוורצברג: אני מביא את אותם נערים, לא רק למצב של ידיעה של מהו זרם חוזר בים, לא רק למצב של מהם הרוחות, מהו משטר הזרמים, מה גורם לים לעלות או לרדת, אלא מביא אותם למצב שהם יודעים גם לקחת גלגל הצלה ולהציל אדם שטובע.
אלי שוורצברג: ובסוף הקורס האחרון, שהסתיים באוגוסט שעבר, בחודש ספטמבר כותב לי וואטסאפ נער מראשון לפני גיוס שסיים את הקורס אצלי: אלי, עשית לי את החיים.
אלי שוורצברג: משהו פה לא רגיל – הרסתי לו את החיים?
אלי שוורצברג: הוא אומר לי: אלי, הייתי בחוף, זה חוף הגלישה שלנו בין ראשון לבת ים, הצבתי שם גלגלים בחופים אסורים, שאין אותם במקומות אחרים בחופים אסורים – אולי יש כאלו קצת באשדוד שלקחו קצת את המוצג הזה; תליתי גלגלי הצלה עם שלט שמסביר בדיוק למה הגלגל הזה נועד.
אלי שוורצברג: נכון שיש באוטובוסים וברכבות, פטיש למקרה חירום "תשבור" – רבותיי, מישהו כאן צריך לצאת מהקופסה הזו.
אלי שוורצברג: הוא לקח את הגלגל, הוא הציל בחור שצעק הצילו במים.