GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אימאן ח'טיב יאסין: אנחנו מדברים כאן על בעיות כרוניות, והשאלה היא איך משרד החינוך מתמודד בסוגיה זו.
אימאן ח'טיב יאסין: אני לא רוצה תשובה עכשיו, אני רוצה דברים כתובים.
שרית חאיק שפיגלשטיין: רק חידוד.
שרית חאיק שפיגלשטיין: גברתי מתייחסת לגילאי שלוש ומעלה.
אימאן ח'טיב יאסין: לא, לכולם.
שרית חאיק שפיגלשטיין: גברתי שואלת איך גן פרטי ש - - -?
אימאן ח'טיב יאסין: לא.
אימאן ח'טיב יאסין: אני מדברת גם על גן שנמצא באחריות משרד החינוך.
תמי ברנע: גם לא גן, גם ילד בכיתה ד'.
שרית חאיק שפיגלשטיין: שוב, גברתי מתכוונת למערכת החינוך החל מגילאי שלוש.
שרית חאיק שפיגלשטיין: לא מגיל לידה עד שלוש.
אימאן ח'טיב יאסין: למה לא?
שרית חאיק שפיגלשטיין: גברתי מתייחסת לגן פרטי שנמצא ב - - -?
אימאן ח'טיב יאסין: גם גנים פרטיים נמצאים היום בפיקוח של משרד החינוך לפי הרפורמה החדשה.
אימאן ח'טיב יאסין: השאלה היא מה משרד החינוך עושה באותו גן או מעון יום ונותן תוכניות נוספות.
אימאן ח'טיב יאסין: לא תוכניות שהן לכלל הילדים בגן, אלא כדי לעזור לאותו ילד עם צרכים מיוחדים בתוך הגן או המעון
שרית חאיק שפיגלשטיין: גברתי דיברה על טיולים ועל כל מיני דברים.
שרית חאיק שפיגלשטיין: לא טיולים של גן פרטי.
אימאן ח'טיב יאסין: סליחה, סליחה.
קריאה: ומה עם הסעות?
אימאן ח'טיב יאסין: סליחה, קל מאוד להיכנס לנקודות פרטיות וקטנות וגדולות ככל שיהיו.
אימאן ח'טיב יאסין: הבקשה שלי היא כללית.
אימאן ח'טיב יאסין: אבהיר אותה בשני משפטים.
אימאן ח'טיב יאסין: אני מבקשת להעביר לוועדה מהן התוכניות שיש למשרד החינוך לגבי ילדים עם צרכים מיוחדים בכל הגילאים, בכל התחומים: בתחום הפיזי, בתחום הלמידה, התיאוריה והליבה, ומה שניתן לילדים.
שרית חאיק שפיגלשטיין: גברתי, כיוון שהתחום הזה, כפי שציינתי, מצוי היום בסמכותו ובאחריותו של משרד ממשלתי אחר, אולי תרחיבי את ההתייחסות שלך לא רק למשרד החינוך.
אימאן ח'טיב יאסין: הצד הכלכלי נמצא בצד השני של משרד הכלכלה ולא במשרד החינוך.
שרית חאיק שפיגלשטיין: לא הצד הכלכלי.
שרית חאיק שפיגלשטיין: מי שמחליט לכמה שעות של סייעת יהיה זכאי ילד, זה משרד הרווחה כיום.
שרית חאיק שפיגלשטיין: לא משרד החינוך.
אימאן ח'טיב יאסין: סליחה, אני לא מבינה למה את מתעקשת על הדברים.
אימאן ח'טיב יאסין: אני מבקשת מה שיש למשרד החינוך.
שרית חאיק שפיגלשטיין: בסדר, מה שיש למשרד החינוך.
אימאן ח'טיב יאסין: זה מה שאני מבקשת.
אימאן ח'טיב יאסין: אחר כך אנחנו נראה מה חסר, איפה הוא נמצא, למה חסר.
אימאן ח'טיב יאסין: זה מה שאנחנו מבקשים בוועדה.
אימאן ח'טיב יאסין: בסדר?
אימאן ח'טיב יאסין: מסכימות?
שרית חאיק שפיגלשטיין: בסדר, מסכימות.
אימאן ח'טיב יאסין: הדבר הבא הוא הסוגיה של העיכוב ההתפתחותי והנושא הרפואי והשילוב של שניהם.
ולרי זילכה: חלופה ביתית.
אימאן ח'טיב יאסין: אנחנו צריכות לשים דגש גם בסוגיה הזו ולבחון איך אנחנו יכולות באמת לתת מענה.
אימאן ח'טיב יאסין: דובר על כל נושא השעות: על ארבע שעות, שמונה שעות, בבית.
אימאן ח'טיב יאסין: מה עושים בנושא הזה?
אימאן ח'טיב יאסין: וכן, כל הסוגיה של תו נכה והטרטור הזה שכל שנה צריכים לחדש.
אימאן ח'טיב יאסין: זה יחסוך לכולנו, גם להורים, גם למערכת, משאבים וזמן.
אימאן ח'טיב יאסין: למה ילד, שידוע בוודאות שיש לו 100% נכות, צריך לחדש כל שנה?
ורד שיראזי: כי העניין הוא שהיחס הוא פר נכות גפיים, ולב לא נחשב גפיים.
ורד שיראזי: השינוי צריך להיות בתוך התקנה.
אימאן ח'טיב יאסין: אנחנו נבחן את הסוגיה ונראה איפה אפשר באמת לשפר.
אימאן ח'טיב יאסין: הסוגיה הבאה היא סוגיית העובדים הסוציאליים וליווי דוח סוציאלי לדוח הרפואי.
אימאן ח'טיב יאסין: אני חושבת שזה דבר חשוב, אחרת אין טעם לכל התפקיד של עובדים סוציאליים במערכת הבריאות.
אימאן ח'טיב יאסין: בשביל מה הם נמצאים שם?
אימאן ח'טיב יאסין: נכון שהטיפול השיחתי הוא חשוב, וגם המפגש עם ההורים ועם הילדים, כדי להקל עליהם רגשית, אבל בסופו של יום אנחנו גם רוצים להקל במעשים על ההתמודדות הממושכת היום יומית של אותם מטופלים ומטופלות.
אימאן ח'טיב יאסין: לכן, אני חושבת שאנחנו מבקשים שתהיה המלצה להכניס, וכן לחייב, דוח סוציאלי בנוסף לדוח התפקודי.
אימאן ח'טיב יאסין: הסוגיות האחרות שקשורות להסעות ולכל הדברים נמצאות בשאר הדברים שנאמרו.
אימאן ח'טיב יאסין: האם יש מישהו שרוצה להעלות נושא שלא הוזכר ושלא נכלל בסיכום?
חיה אריאלי: כן.
חיה אריאלי: לא הוזכר עניין התרופות וקופות חולים.
אימאן ח'טיב יאסין: דיברנו על כל הסוגיה של מיצוי זכויות ושל נגישות.
חיה אריאלי: זה לא קשור לביטוח לאומי אלא לקופות החולים.
חיה אריאלי: מדובר בבירוקרטיה של המרשמים והתרופות.
אימאן ח'טיב יאסין: כן, דיברנו על הבירוקרטיה.
חיה אריאלי: אני מבקשת.
חיה אריאלי: הגיע לפה אסתי, שהיא אימא שאיבדה ילדה אונקולוגית לפני חודש.
חיה אריאלי: יש לה ילד בן שבע היפופלסטי של חדר שמאל של הלב.
חיה אריאלי: היא רוצה קצת לחדד כמה דברים.
חיה אריאלי: היא היתה שעתיים וחצי בדרכים והיא עשתה מאמץ עליון.
חיה אריאלי: אני בטוחה שהיא תחזק כולם בדברי סיכום.
חיה אריאלי: תנו לה לדבר.
אימאן ח'טיב יאסין: בבקשה, משפט כדי שהיא תוכל להביע את עצמה.
אימאן ח'טיב יאסין: הזכרנו את הדברים החשובים, ואנחנו ממש צריכות לסגור את הדיון.
אסתר רותן: שלום לכולם.
אסתר רותן: יש לי ילד בן 7 עם מום לב מורכב מאוד, ועם הרבה סיבוכים של ניתוחים.
אסתר רותן: הוא ילד מדהים.
אסתר רותן: לפני חודש הילדה שלי נפטרה כתוצאה ממחלת הסרטן.
אסתר רותן: במשך שבע שנים אני נאבקת, נאבקת, נאבקת ונאבקת בבירוקרטיה, וחשבתי שזה כורח המציאות כי עם ילד חולה ומורכב אתה חייב להיאבק במשרד הבריאות, במשרד החינוך ובמשרד הרווחה.
אסתר רותן: כל היום מלחמות.
אסתר רותן: והנה, הילדה שלי חלתה.
אסתר רותן: לא עשיתי אפצ'י, והיא קיבלה גמלה, היא קיבלה חינוך בבית חולים ובבית, תרופות.
אסתר רותן: היא קיבלה הכול, לא היה צריך לעשות שום דבר.
אסתר רותן: המערכת יכולה, יש לה את הכלים והנתונים.
אסתר רותן: רק צריך שיהיה רצון.
אסתר רותן: יש את כל היכולות לעשות את זה.
אסתר רותן: ילדים אונקולוגים לא צריכים לעשות שום דבר כדי לקבל את כל המגיע להם, אבל במחלת לב זה כאילו לא קיים.
אימאן ח'טיב יאסין: תודה רבה שבאתם.
אימאן ח'טיב יאסין: נקווה באמת שנוכל לקדם את הדברים, ושיהיה לנו בהצלחה.
אימאן ח'טיב יאסין: הרבה בריאות לכולנו.
מיכל שיר סגמן: בוקר טוב, אני פותחת את הדיון, דיון במסגרת שבוע בטיחות.
מיכל שיר סגמן: היום 23 במאי 2022, כ"ב באייר התשפ"ב, הנושא היום: מניעת טביעה של ילדים ובני נוער, טביעת פעוטות בבריכות פרטיות וטביעת בני נוער במים פתוחים.
מיכל שיר סגמן: אנחנו ממש לפני הקיץ ואנחנו כבר מתחילים לשמוע על מקרים ראשונים ובתקווה שהדיון הזה יאיר כמה דברים שלפחות אנחנו יכולים ושכן בשליטתנו ויכולים למזער – אם לא למגר לחלוטין – את התופעה האיומה הזו.
מיכל שיר סגמן: בוקר טוב לחברי הכנסת, חברת הכנסת אימאן ח'טיב יאסין, וחבר הכנסת סימון דוידסון, אתם רוצים לומר כמה מילים לפני שאנחנו פותחים?
מיכל שיר סגמן: יש לנו שתי מצגות.
אימאן ח'טיב יאסין: אולי אנחנו נשמע קודם כול ואחר כך נדבר.
סימון דוידסון: אגיד כמה מילים.
אימאן ח'טיב יאסין: אם אתה תגיד אז אני גם.
סימון דוידסון: אגיד כדי שיידעו למה אני נמצא פה.
סימון דוידסון: אפילו את, היושבת-ראש, לא יודעת למה.
סימון דוידסון: את רוצה להגיד כמה מילים?
סימון דוידסון: בבקשה, דברי.
מיכל שיר סגמן: אימאן, בבקשה.
אימאן ח'טיב יאסין: בוקר טוב לכולם, אין ספק שהדיון היום הוא דיון חשוב מאוד.
אימאן ח'טיב יאסין: לצערי הרב, אנחנו בתחום הזה ממש נמצאים במקום מאוד קשה בחברה הישראלית בכלל ובחברה הערבית בפרט.
אימאן ח'טיב יאסין: הסיבות לכך, נדמה לי שהן ידועות, ועדיין אפשר לעשות דברים ולעשות פעולות מניעה כדי להציל חיים כמה שאפשר.
אימאן ח'טיב יאסין: אני לא רוצה להתחיל לדבר על המספרים, אבל אני חושבת שיש מקום במיוחד בסוגיה של החינוך, לקום ולעשות מעשה אמיץ, אפילו שזה עולה כסף, אבל חיי אדם הם יותר יקרים מכל.
אימאן ח'טיב יאסין: לצערי הרב, אצלנו בחברה הערבית, כל הנושא של תשתיות ולא רק, ועוד פי כמה וכמה לגבי בריכות שחייה – כמעט ולא קיים.
אימאן ח'טיב יאסין: בגלל זה אין כל כך נגישות לא לבריכות ולא לים.
אימאן ח'טיב יאסין: ילדים ובני נוער, מטבעם, כולנו אוהבים ואוהבות מים, נכנסים כי מתלהבים, במיוחד בקיץ בחום, ובסוף הם משלמים בחיים שלהם.
אימאן ח'טיב יאסין: לכן חשוב מאוד שהנושא של לימוד שחייה יהיה בנוי, מובנה, בתוך מערכת החינוך ומגיל צעיר מאוד.
אימאן ח'טיב יאסין: יש הרבה תקציבים שהוזרמו ומוזרמים למערכת החינוך בנושא של החינוך הבלתי פורמאלי.
אימאן ח'טיב יאסין: ולצערי הרב, בגלל שהעלויות הן יחסית גבוהות – אבל אפשר גם אחרת.
אימאן ח'טיב יאסין: ולכן, אפילו לא הסכימו.
אימאן ח'טיב יאסין: אני זוכרת את עצמי כמנהלת מתנ"ס לפני חמש שנים, בתוכנית של "אתגרים", לפני שיצאה ההוראה שאי אפשר לעשות חוג שחייה – הספקתי לעשות למספר די רציני של ילדים, ואחר כך קיבלתי הוראה ששחייה זה בלתי אפשרי במסגרת תוכנית "אתגרים", כי זה עולה יותר כסף.
אימאן ח'טיב יאסין: לצערי הרב, אז אנחנו סופרים כסף ולא סופרים חיי אדם.
אימאן ח'טיב יאסין: לכן אני חושבת שחשוב מאוד לטפל בסוגיה הזאת.
אימאן ח'טיב יאסין: חינוך ומניעה זה הבסיס.
אימאן ח'טיב יאסין: אנחנו מתעסקים עכשיו רק בנושא של שחייה ושל טביעות, אבל כיוון שגם הארגונים שקשורים, גם ארגון בטרם נמצא כאן ויציג דברים, אני חייבת להגיד ולספר על הטרגדיה שהתרחשה בסוף השבוע בנגב.
אימאן ח'טיב יאסין: שני ילדים שהחיים שלהם נגדעו, וממש מול הבית, מול הבית.
אימאן ח'טיב יאסין: אני חושבת שיש צורך רב לנתח ולראות איפה כל התקציבים הולכים.
אימאן ח'טיב יאסין: במיוחד בנגב, אנחנו רואים ילדים שנדרסים בחצרות הבתים.
אימאן ח'טיב יאסין: ילדים שנשכחים בתוך הרכבים.
אימאן ח'טיב יאסין: אני שואלת: איפה התקציבים הולכים?
אימאן ח'טיב יאסין: מה עושים בסיפור הזה?
אימאן ח'טיב יאסין: עושים הדרכות, הסברה, בתוך בית הספר, בטיפות החלב, במתנ"סים?
אימאן ח'טיב יאסין: צריך לקום ולעשות מעשה, אחרת, אנחנו נשאר באותו מקום.
אימאן ח'טיב יאסין: זה החיים, זה מהות החיים ואנחנו אמורים לעבוד ולעסוק במהות ולא בדברים אחרים.
אימאן ח'טיב יאסין: ואני חושבת שיש דווקא תקציבים בתקופה האחרונה, ויש לנו עכשיו סגן שר שזאת האחריות שלו, סגן השרה לחינוך הבלתי פורמאלי, וצריך להכניס לתוך הדבר הזה בצורה מובנית.
מיכל שיר סגמן: נפנה שאלה בהמשך למשרד החינוך.
מיכל שיר סגמן: היום הרי לימודי השחייה הם מכיתה ד', לעשרה מפגשים, כפי שבטרם ציינו.
מיכל שיר סגמן: מכיתה ד' זה מאוחר מדי.
מיכל שיר סגמן: צריך להביא שזה יהיה מהכיתות הנמוכות יותר – א' ו-ב'.
מיכל שיר סגמן: ובכלל, נשאל את משרד החינוך אם יש פער, זה שיש היום חובה בכיתה ד' – כמה מהתלמידים אכן לומדים שחייה בכיתה ד'?
מיכל שיר סגמן: פה זה בדגש על המגזר הלא יהודי או על הפריפריה לצורך העניין, מגזרים שהם שכבות חלשות יותר באוכלוסייה, שאין בריכת שחייה בקרבת הבית, צריך לארגן הסעות, צריך לארגן כניסה למקום.
מיכל שיר סגמן: לא לכל ההורים יש את הכספים לזה.
מיכל שיר סגמן: השאלה היא האם קיים פער ואם כן, מה הגודל שלו ואיך פותרים את העניין הזה?
מיכל שיר סגמן: זאת שאלה שנפנה למשרד החינוך בהמשך.
מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת דוידסון, בבקשה.
סימון דוידסון: תודה רבה גברתי היושבת-ראש, אתן לכם תקציר למה הנושא הזה כל כך נוגע אלי.
סימון דוידסון: קודם כל, הייתי שחיין כל חיי, מאמן נבחרת ישראל בשחייה תקופה די ארוכה מחיי.
סימון דוידסון: עד לפני שנה הייתי יושב-ראש איגוד השחייה וחבר ועד אולימפי.
סימון דוידסון: הקמתי את שתי אגודות השחייה הכי גדולות בישראל: בני הרצליה והפועל דולפין נתניה.
סימון דוידסון: לימדתי שחייה אלפי ילדים.
סימון דוידסון: זאת ההתמחות הגדולה שלי בחיים.
סימון דוידסון: קרה לי משהו בשנת 1994, הייתי באמצע שיעור שחייה, היה לי בית ספר לשחייה גדול מאוד, עם הרבה מאוד מדריכים.
סימון דוידסון: וקרה משהו שאני לא רוצה שאף אחד יזכה להיות חלק מדבר כזה, פתאום הגיע אדם מבוגר, משה מהמים ילד בן שלוש.
סימון דוידסון: הילד כבר היה כחול.
סימון דוידסון: הוצאנו אותו מהמים, אני זוכר שד"ר חן ימין ואני עשינו החייאה לילד במשך חמש דקות והצלחנו להציל אותו.
סימון דוידסון: קרה לי משהו באותו רגע, הבנתי שלא משנה כמה אנחנו נלמד שחייה ילדים, וכמה נטרח ונעשה הכול כדי שילדים ילמדו שחייה, בסוף, אם אנחנו מסתכלים על התמונה הכללית, רוב הילדים שטובעים במים, הבעיה המרכזית הראשונה היא חוסר מודעות של ההורים.
סימון דוידסון: אותה אמא של אותו ילד הייתה בבית הקפה, ישבה ושתתה קפה, והילד שלה טבע ובמזל ניצל, במזל גדול מאוד.
סימון דוידסון: הילד הזה ברוך השם בריא, והוא כבר ילד גדול ועד היום הוא בקשר איתנו.
סימון דוידסון: לעניינו, אגיד שלושה דברים: א', אחרי שני שיעורי שחייה, ילד בן חמש, 80% מהאפשרות שיטבע יורדת.
סימון דוידסון: זאת אומרת שאחרי שני שיעורי שחייה ילד יכול להציל את עצמו אם הוא נופל למים.
סימון דוידסון: רוב הילדים שטובעים, אלה ילדים שנופלים למים או שמחליקים או שפתאום קפצו להוציא איזה צעצוע מהמים או כדור.
סימון דוידסון: נכנסים למים, ואחרי שני שיעורים, הוא פשוט יכול להציל את עצמו.
סימון דוידסון: היום, קורס לימוד שחייה ממוצע במדינת ישראל עולה 1,500 שקל.
סימון דוידסון: עשרה שיעורים.
סימון דוידסון: אם אתם חושבים שלכל משפחה יש את הסכום הזה לשלם – אתם טועים.
סימון דוידסון: אם אתם חושבים שלחברה הבדואית או לחברה המוחלשת במדינת ישראל יש את האפשרות לשלם את זה – אתם טועים.
סימון דוידסון: דיברתם על בריכות שחייה, יש מחסור של מאות בריכות שחייה במדינת ישראל.
סימון דוידסון: אם תבקשו ממשרד הספורט לקבל דוח כמה בריכות שחייה יש בישראל, אז יתנו לך בדוח מספר של 687 בריכות שחייה, ותגידו: וואו, זה מדהים.
סימון דוידסון: אבל בתוך הדוח הזה, יש את הבריכות העגולות בבתי מלון באילת, והבריכות עם השפריצים וברכות שמשתובבים בהם, לא בריכות שחייה שלומדים בהן שחייה ולא בריכות שמתאמנים שם.
סימון דוידסון: מבחינת בריכות להתאמן, אנחנו יותר גרועים מצ'צ'ניה, שזה עולם רביעי, לא שלישי.
סימון דוידסון: בכל מקום היום בעולם, תמצאו תוכנית מתאר של מדינה מתוקנת עם פירוט איפה צריכות להיות בריכות שחייה, איזו בריכת שחייה, כמה בריכות שחייה.
סימון דוידסון: נמצא פה פול מאוסטרליה, בכל פינה באוסטרליה יש בריכת שחייה.
סימון דוידסון: בכל פינה.
סימון דוידסון: בנושא הזה של מתקנים אנחנו כל כך אחרי כל העולם שאי אפשר לתאר.
מיכל שיר סגמן: אנחנו עוד מדינה חמה, מדינה של בריכות, בהגדרה.
סימון דוידסון: ולצערי, אנחנו לא מבינים כמה הדבר הנורא הזה של ילד שטובע בגלל שהמדינה לא מאפשרת לו ללמוד שחייה.
סימון דוידסון: דיברתם על משרד החינוך, עוד כשהייתי מאמן צעיר לפני 20 שנה, אני זוכר את איגור שהיה אחראי על השחייה, התווכחתי איתו שעות על הנושא הזה, למה בכיתות ה'.
סימון דוידסון: אתם מדברים על כיתות ד'?
סימון דוידסון: 90% לומדים בכיתות ה'.
סימון דוידסון: ומכתות ה' הללו, 50% לא לומדים בכלל כי אין בריכות שחייה.
סימון דוידסון: אז רק 50% זוכים לדבר הזה והם כבר בני עשר.
סימון דוידסון: אנחנו צריכים ללמד אותם בגיל צעיר.
סימון דוידסון: ולמה לא מלמדים אותם בגיל צעיר?
סימון דוידסון: כי משרד החינוך דורש שבריכה ללימוד בכיתה ב' צריך שתהיה עם 60 סנטימטר גובה.
סימון דוידסון: אין בריכות כאלו.
סימון דוידסון: אין בריכות שבונים בגובה של 60 סנטימטר מים רדודים.
סימון דוידסון: לא קיימות.
סימון דוידסון: אז משרד החינוך לא יכול לדאוג לזה בגלל משרד המשפטים שמפקח עליו ולא נותן לו את האפשרות לזה.
סימון דוידסון: זה דיון ארוך מאוד וחשוב מאוד, ואני מברך אותך על הדיון הזה, אבל בסוף צריך לצאת מפה עם בקשות והחלטות מהמשרדים כדי להציל – ואני אומר את זה חד משמעית – את הילדים מטביעה.
סימון דוידסון: כי אנחנו נתחיל לשמוע עכשיו על עוד ילד, ועוד ילד, ועוד ילד, והדבר הזה לא ייפסק.
סימון דוידסון: זה דיון ארוך, אחר כך אספר לך מה אני עושה בוועדת הספורט אצלי, אני עושה תוכנית מדהימה עכשיו לחברה הבדואית.
סימון דוידסון: חברת הכנסת ח'טיב אפילו לא יודעת על זה, ידעו על זה בעוד שבועיים.
סימון דוידסון: זו תוכנית מדהימה שכמעט כל הילדים בחברה הבדווית ילמדו שחייה.
סימון דוידסון: אנחנו ממש בסגירה הסופית של זה.
סימון דוידסון: אני מקווה מאוד שלא יקרה פתאום איזה פנצ'ר, אבל זה הולך לקרות, אז אנחנו צריכים לדאוג לזה.
סימון דוידסון: תודה.
מיכל שיר סגמן: נהדר, תודה.
מיכל שיר סגמן: אתה גם הזכרת כאן את משרד החינוך ואת משרד המשפטים.
מיכל שיר סגמן: אני מציעה שנעשה ישיבה עם החינוך והמשפטים ביחד ונראה איך אנחנו מגשרים על הפער שאולי נמצא שם כדי לפתור את העניין.
מיכל שיר סגמן: אורלי סילבינגר, מנכ"לית בטרם, בבקשה.
אורלי סילבינגר: בוקר טוב, תודה לך, כבוד יושבת-ראש הוועדה, מיכל שיר סגמן, על הדיון החשוב הזה.
אורלי סילבינגר: ביום ראשון הזה פתחנו את שבוע בטיחות הילד.
אורלי סילבינגר: ושבוע בטיחות הילד כשכמו, אמור להיות שבוע של בטיחות.
אורלי סילבינגר: לצערי הרב פתחנו את השבוע הזה עם בשורה קשה מאוד, 39 ילדים איבדו את חייהם מתחילת השנה הזאת.
אורלי סילבינגר: 39 ילדים שלא יגיעו לחופש הגדול הזה.
אורלי סילבינגר: 39 משפחות שכבר לא יחזרו להיות מה שהם היו.
אורלי סילבינגר: בסוף השבוע האחרון הייתה תזכורת משמעותית מאוד לחשיבות הדיון הזה בוועדה הבוקר.
אורלי סילבינגר: ואני רוצה להגיד לכם, כבוד יושבת-ראש הוועדה, תמיד עושה את הדברים מראש, הדיון הזה נקבע הרבה מראש, סוף השבוע האחרון היה פשוט צלצול בפעמונים עד כמה הוא חשוב, כששלושה ילדים ובני נוער טבעו.
אורלי סילבינגר: שניים מהם כבר לא איתנו ואחד סובל בבית החולים בטיפול נמרץ.
אורלי סילבינגר: אנחנו מדברים על מספרים ומספרים בדרך כלל עושים המון רעש, אבל אני רוצה לקחת אתכם למקרה הבודד.
אורלי סילבינגר: אני רוצה לקחת אתכם לאותה משפחה שבסוף השבוע הגיעה לחופשה בעתלית אצל חברים, כשכל המבוגרים יושבים סביב הבריכה ומספרים על מה שהיה.
אורלי סילבינגר: וילד אחד קטן, פשוט חמק לתוך המים.
אורלי סילבינגר: רגע אחד של נתק.
אורלי סילבינגר: רגע אחד של נתק והשגחה.
אורלי סילבינגר: ואנחנו רואים את זה חוזר על עצמו, חזור וחזור.
אורלי סילבינגר: ילד שלא יכל להתריע שהוא במצוקה.
אורלי סילבינגר: אנחנו רגילים שילד בסבל צועק.
אורלי סילבינגר: ילד שנכנס למים, הפה והאף שלו מכוסים, הוא לא יכול להתריע שהוא במצוקה.
אורלי סילבינגר: לא סתם קוראים לטביעה המוות השקט.
אורלי סילבינגר: זה מוות שמגיע במהלך של שש דקות מהרגע שילד נכנס למים.
אורלי סילבינגר: שתיים עד שש דקות נדרשים כדי לשנות חיים של משפחה.
אורלי סילבינגר: אנחנו נדבר פה היום על הנתונים, נדבר על מה ניתן לעשות.
אורלי סילבינגר: מה שחשוב לי זה לפנות לכל אחד ואחת מהאנשים שנמצאים פה איתנו בחדר או בזום, לא יעזור לנו לקיים את הדיון הזה שנה אחרי שנה, אם לא נקדם את הפערים בחקיקה, אם לא נקיים הסברה מקיפה להורים.
אורלי סילבינגר: לא יעלה על הדעת שלנו לתת להורה לקחת מטוס ולהרים אותו לשמיים, כי זה מיומנות.
אורלי סילבינגר: חברים, הורה מקבל ילד בבית חולים, אין הוראות הפעלה, אין קורס.
אורלי סילבינגר: והוא כשיר.
אורלי סילבינגר: אני אומרת לכם, הם לא יודעים את הכול.
אורלי סילבינגר: התפקיד שלנו הוא להביא ידע מדויק, רלוונטי, בזמן הנכון, במקום הנכון, ושלא נטעה – הים מסוכן גם לשחיינים מקצוענים, ובריכות שחייה, ניידות, ארעיות, הן בריכות שחייה לכל דבר.
אורלי סילבינגר: אסור לנו להקל ראש וחייבים, חייבים, לצאת מפה עם בשורה שהשינוי הזה קורה עוד השנה, לפני 1 ביולי – כי הוא לא בא בהפתעה, הוא חוזר כל שנה.
מיכל שיר סגמן: קשה.
מיכל שיר סגמן: עינת שגיא אלפסה, בבקשה תציגי את המצגת.
מיכל שיר סגמן: זה אחד הדיונים היותר חשובים והיותר קשים שיש לנו פה.
עינת שגיא אלפסה: (הצגת מצגת) אנחנו מתמקדים היום בטביעות של ילדים צעירים ושל בני נוער.
עינת שגיא אלפסה: טביעה באופן קבוע היא אחד משלושת גורמי התמותה המרכזיים של ילדים ובני נוער.
עינת שגיא אלפסה: כשלרוב מדובר בגורם השני בשכיחותו לתמותה בתאונות.
עינת שגיא אלפסה: בשנה שעברה 117 ילדים איבדו את חייהם בתאונות שונות, מתוכם 19 איבדו את חייהם בטביעה.
עינת שגיא אלפסה: אנחנו מדברים על 16% מכלל מקרי התמותה בשנה.
עינת שגיא אלפסה: מקרי הטביעה המרכזיים קורים או במקורות מים טבעיים, כלומר: ים, אגם כנרת ונחלים; בבריכות ציבוריות וביתיות או בצימרים, ובמתקני רחצה אמבטיה וגיגית.
עינת שגיא אלפסה: היום נתמקד בשני הגורמים המרכזיים.
עינת שגיא אלפסה: יש לנו הצגה לאורך השנים של מספרי התמותה.
עינת שגיא אלפסה: אנחנו רואים שהמספרים גבוהים מאוד.
עינת שגיא אלפסה: כמו שאורלי אמרה, תחשבו, כל ילד כזה זאת משפחה שנהרסה.
עינת שגיא אלפסה: שנת 2018 הייתה שנה איומה.
עינת שגיא אלפסה: נכללים בתוכה הרוגי אסון צפית, אבל גם אם אנחנו מפחיתים את הרוגי אסון צפית, עדיין זו שנה איומה ונוראה עם מספר נורא של ילדים שטבעו.
עינת שגיא אלפסה: שנת 2020 הייתה שנת הקורונה, ופה היא באמת מאוד ברורה בתור השנה שבה יש ירידה בתמותה, דרך אגב, בכל המנגנונים, לא רק בטביעה.
עינת שגיא אלפסה: ומתחילת השנה הזו, לפני שהתחלנו את הקיץ, אנחנו כבר עם שלושה ילדים שטבעו למוות.
עינת שגיא אלפסה: מבחינת מגמות: אנחנו כבר יכולים להגיד שבשנים 2017 ו-2019 הייתה עלייה פי 1.5 בתמותה בטביעה ביחס לשנים 2008 עד 2010.
עינת שגיא אלפסה: כשעיקר העלייה הייתה בבריכות ביתיות, או בבית או בצימרים.
עינת שגיא אלפסה: אסון צפית גם כן השפיע.
עינת שגיא אלפסה: יש כמה קבוצות סיכון, אנחנו רואים בארץ ובעולם, באופן קבוע, קבוצת סיכון ראשונה – ילדים מתחת לגיל ארבע.
עינת שגיא אלפסה: קבוצת סיכון שנייה זה בני נוער, בני 15 עד 17, שכהורים הרבה פעמים נדמה לנו שאנחנו כבר יכולים לשחרר את הצעירים האלה.
עינת שגיא אלפסה: וקבוצת סיכון נוספת זה מי שנמצא ברמה סוציו-אקונומית נמוכה, גם את זה אנחנו רואים בכל הפגיעות וגם בטביעות.
עינת שגיא אלפסה: חופי רחצה הם גורם מרכזי לטביעה, כמו שכבר דיברנו, וכשאנחנו מסתכלים על הטביעות בחופי רחצה, אנחנו רואים שמרביתם קרו כשלא היו שירותי הצלה פעילים.
עינת שגיא אלפסה: נתמקד עכשיו בבני נוער במים פתוחים.
עינת שגיא אלפסה: הטבלה המוצגת ממחישה את הפער בטביעות.
עינת שגיא אלפסה: כאשר אנחנו מסתכלים על סך כל הטביעות, העמודה מצד שמאל, ילדים מעל גיל עשר מהווים שליש ממקרי התמותה.
עינת שגיא אלפסה: אבל כשאנחנו מסתכלים מצד ימין על הטביעות במים פתוחים, המגמה מתהפכת וילדים מעל גיל עשר מהווים שני שליש מהטובעים.
עינת שגיא אלפסה: כלומר, ככל שהגיל עולה, הסיכון לטביעה במים פתוחים הוא גבוה יותר.
עינת שגיא אלפסה: מה שאנחנו רואים בשקף – מה גורם לטביעה במים פתוחים?
עינת שגיא אלפסה: 44% מהמקרים היו בחופים לא מוכרזים.
עינת שגיא אלפסה: עוד 38% היו כשלא היה מציל ואחרי שעות ההצלה הפעילות.
עינת שגיא אלפסה: יש עוד מקרים של התנהגות סיכונית אחרת.
עינת שגיא אלפסה: ו-6% מהמקרים בסך הכל הם ללא גורם סיכון.
עינת שגיא אלפסה: כל הנתונים האלה הם של מחלקת המחקר של ארגון בטרם.
עינת שגיא אלפסה: ד"ר דניאלה אור מנהלת מרכז המחקר נמצאת פה ותדבר בהמשך.
עינת שגיא אלפסה: אז מה אפשר לעשות?
עינת שגיא אלפסה: אפשר לעשות והרבה, חלק מהדברים כבר עלו פה.
עינת שגיא אלפסה: קודם כל, הדרכה והסברה.
עינת שגיא אלפסה: כשאנחנו מדברים על בני נוער, אז ההדרכה וההסברה צריכה להיות ישירות אליהם בגובה העיניים.
עינת שגיא אלפסה: לתת להם את הכלים שהם יבינו מה הם צריכים לעשות, איך להימנע.
עינת שגיא אלפסה: אנחנו מדברים גם על הארכה והאחדה של שעות ההצלה בחופים.
עינת שגיא אלפסה: נכון להיום, בעצם מי שמפעיל את המצילים אלה הרשויות המקומיות.
עינת שגיא אלפסה: וכשעברנו בחיפוש פשוט בגוגל, מתברר שיש פערים בין שעות הפעילות של המצילים.
עינת שגיא אלפסה: ברשויות חזקות, המצילים פועלים שם שעות ארוכות יותר.
עינת שגיא אלפסה: ברשויות פחות חזקות – המינימום ההכרחי.
עינת שגיא אלפסה: בכלל, כשאנחנו מדברים על שעות פעילות המצילים, אנחנו אומרים שזה צריך להיות לפחות עד 20:00, בגלל שאנחנו יודעים שאנחנו מדינה חמה, אנשים מגיעים לים אחרי הצוהריים.
מיכל שיר סגמן: בשעות שעוד יש אור.
עינת שגיא אלפסה: נכון.
עינת שגיא אלפסה: בטח כשאנחנו מדברים על החופש הגדול, על בני נוער שגם כך מתעוררים מאוחר.
עינת שגיא אלפסה: השעה 20:00 מינימום, חייבים שיהיו שירותי הצלה פעילים בחופים.
עינת שגיא אלפסה: אנחנו מדברים על הרחבת רצועות החוף של החופים המוכרזים.
עינת שגיא אלפסה: יש היום כבר השנה, גידול בחופים המוכרזים.
עינת שגיא אלפסה: עדיין לא מספיק.
עינת שגיא אלפסה: יש תקנה אחת שנוגעת לבריכות ציבוריות, שקובעת חובת השגחה על ילדים עד גיל שש בבריכות ציבוריות.
עינת שגיא אלפסה: אין שום התייחסות לחופים, למים פתוחים, כשגיל שש – אני לא יודעת מי מעלה על דעתו לאפשר לילד בגיל שש להיות לבד במים.
עינת שגיא אלפסה: התקנה הזו חייבת להשתנות, להתייחס גם לחוף הים עד גיל 13.
מיכל שיר סגמן: לעלות במעלית זה גיל 14.
מיכל שיר סגמן: מעלית בגיל 14, בריכה לבד בגיל שש, זה דווקא הגיוני.
עינת שגיא אלפסה: בריכה או ים.
עינת שגיא אלפסה: בכלל אין שום התייחסות, זה בכלל בלתי נתפס.
עינת שגיא אלפסה: כמו שאמרה היושבת-ראש, אנחנו מדברים על הקדמת לימודי שחייה, החל מכיתות א', ב', וזה חייב להיות חובה לכל הילדים בארץ.
עינת שגיא אלפסה: במיוחד אוכלוסיות מוחלשות, שכמו שדיברנו, לא משלמות 1,500 שקל לילד מינימום, כי לא כולם אחרי עשרה שיעורים לומדים לשחות.
עינת שגיא אלפסה: הקדמת לימודי השחייה והאחדה לכל הארץ, זה הכרחי בכדי לצמצם את הטביעות.
עינת שגיא אלפסה: אנחנו מציגים פה היום אתר קטן שארגון בטרם אתמול העלה לאוויר יחד עם איגוד השחייה.
עינת שגיא אלפסה: יש פה הרבה מאוד כלים ומידע לבני הנוער, אנחנו באים בגישה חיובית, מבלים בטוח בים.
עינת שגיא אלפסה: גם חברי מועצת הנוער עזרו לנו כדי להתאים את המסרים ישירות אליהם, ואנחנו מזמינים את כולם להיכנס, לראות, לקבל באמת מידע איך מתנהגים בצורה בטוחה בים.
עינת שגיא אלפסה: נעבור לגיל הרך.
עינת שגיא אלפסה: בריכות – כשאנחנו מסתכלים על הנתונים פה, שלושת הסימנים בצבע תכלת זה בעצם בריכות.
עינת שגיא אלפסה: 27% ממקרי הטביעה של ילדים מתחת לגיל חמש היו בבריכות ביתיות, זה מטורף, הרי לא לכולנו יש בריכה ביתית בבית, ועדיין 27% ממקרי הטביעות היו בבריכות ביתיות.
עינת שגיא אלפסה: 14% נוספים בצימרים ועוד 12% בבריכות ציבוריות.
עינת שגיא אלפסה: החלק הירוק בשקף מתייחס לדלי או גיגית שזה באמת מנגנון אחר.
עינת שגיא אלפסה: יש לנו גם אמבטיה במקרים אחרים חריגים יותר, אבל היום נתמקד בבריכות.
עינת שגיא אלפסה: וגם פה יש הרבה מה לעשות.
מיכל שיר סגמן: מה זה דלי או גיגית?
מיכל שיר סגמן: זה אותו אחוז כמו בריכה ביתית, על מה מדובר?
עינת שגיא אלפסה: דלי או גיגית זה יכול להיות בדלי של ספונג'ה, השנה טבע ילד בדלי צבע.
זהבה רומנו: הם סקרנים.
זהבה רומנו: הם רוצים לראות מה קורה בדלי, ואז הם מתכופפים וטובעים.
אימאן ח'טיב יאסין: האיזון שלהם - - -
זהבה רומנו: האיזון שלהם בחלק העליון יותר כבד מאשר בחלק התחתון.
עינת שגיא אלפסה: הם נופלים עם הראש פנימה, וברגע שהפה והאף שלהם מכוסים במים, זה עניין של סנטימטרים בודדים, הם נמצאים במצב של טביעה.
עינת שגיא אלפסה: כשאנחנו מדברים על הסברה, זה כמו שאת אומרת, אף אחד לא מעלה על דעתו שזה יכול לקרות.
אימאן ח'טיב יאסין: יש גם חומרי ניקוי בתוך הדלי.
עינת שגיא אלפסה: עם חומר ניקוי זה כבר בכלל, זה קשה לתפוס, קשה להעלות על הדעת, וזה אחד הגורמים - - -
מיכל שיר סגמן: 27% אחוז.
עינת שגיא אלפסה: וכמובן גם שם אנחנו בעיקר רואים את זה בשכבות סוציו-אקונומיות נמוכות.
אימאן ח'טיב יאסין: צריך להסביר בקרב אימהות ובקרב משפחות.
אורלי סילבינגר: צריך להבין שמשפחה שצריכה לצאת לבילוי בים, לא תוכל לעשות את זה אחרי השעה 18:00 כי אין מצילים – אם היא משפחה קצת יותר מודעות.
אורלי סילבינגר: לצאת לבריכה, משפחה עם שני ילדים, זה מתקרב להוצאה של 300 שקל.
אורלי סילבינגר: לרכוש בריכה ניידת או לשים ילדים קטנים בגיגית בבית, זה מאות עד אלפי שקלים בודדים במצטבר, והיום משתלם מאוד לעשות את זה.
אורלי סילבינגר: אבל המודעות היא שאין בריכה בבית ושם מתחילות הבעיות.
זהבה רומנו: המודעות היא שאין תפיסה כזו.
מיכל שיר סגמן: צריך לעשות כמו בחפיסת סיגריות, אזהרה בגדול לכל מי שרוכש את הדבר הזה.
זהבה רומנו: אין גם מודעות לכך שילדים יכולים לתבוע בחמישה סנטימטר מים.
זהבה רומנו: ואז הם חושבים שעם הגיגית המתנפחת שנמצאת במרפסת, שזו גיגית קטנה לשעשועים, אז ילדים יכולים לטבוע גם בחמישה סנטימטר מים ומשאירים אותם ללא השגחה.