GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אהוד לבנון: כולם רוצים לרכב אל השקיעה, זה לא תמיד כזה פסטורלי אבל זה עובד ומצליח אחרי תקופה קצרה להעניק לו עוצמה כזאת שהוא בראש שלו ינצח בפעם הבאה.
אהוד לבנון: אנחנו מצליחים לפתור את זה וכולנו עם דמעות ומתרגשים אז אני לא יכול שלא להתייחס לזה כטיפול, בין אם זה עדיין לא מוסדר ובעזרת השם יהיה מוסדר.
אהוד לבנון: אנחנו חושבים שצריך להסדיר את זה כדי להאדיר ולהעצים את המטפלים שעוסקים בזה.
אהוד לבנון: אנחנו חייבים עוד הסתכלות, ואולי אני אזכה להזמין את חברי הכנסת לסיורים בשטח בחוות הטיפוליות.
אהוד לבנון: אני רוצה לקרוא לכם מכאן, אנחנו נעשה מספר סיורים.
אהוד לבנון: צריך להבין, יש פה אמצעי אמצע נוסף בין המטפל למטופל, וזו חווה במקרה הזה.
אהוד לבנון: אני לא מקטין, לא מנמיך ולא שום דבר, כל המקצועות חשובים, אבל זה לא קורה במקצועות הטיפול באמצעות בעלי החיים האחרים.
אהוד לבנון: אפשר לעבוד בחורף בחדר סגור, אפשר לעבוד בקיץ במזגן, זה לא קורה אצלנו.
אהוד לבנון: השבוע עבדו בשלג, הילדים מגיעים עם הסוסים לשלג בצפון, בצפת, בגליל או בגולן, לראות ולעבוד, גם בירושלים.
אהוד לבנון: בקיץ בתנאים החמים והאדירים עדיין המשפחות מגיעות.
אהוד לבנון: איך אנחנו תמיד אומרים להורים?
אהוד לבנון: ההורים רואים את זה, הילד מבחינתו יישן בתא עם הסוס, זה לא משנה אם קר או חם לו, הוא יגיע בקיץ ובחורף.
מיכל שיר סגמן: אני חושבת שלא הרבה הורים יודעים מה ההבדל בין להגיע לחוות רכיבה ופשוט ללמד ילד לרכב על סוס, לבין רכיבה טיפולית.
מיכל שיר סגמן: אין לאף הורה את היכולת – שאלת, אז אומרים לך כן, מה זה משנה.
אהוד לבנון: תודה על זה, מכיוון שזו הסיבה למה –
מיכל שיר סגמן: אני אומרת את זה כהורה שהילדים שלי נמצאים ברכיבה טיפולית, אני מדברת בשם עצמי.
אהוד לבנון: זה באמת נוגע בכולם.
אהוד לבנון: דיברתם על התורים קודם, אנחנו מדברים היום במרכז הארץ, אפרופו להגיע לחווה, על המתנה של כמעט שנתיים.
מיכל שיר סגמן: לא רק במרכז הארץ, פנו אליי מספר ילדים עם טראומות קשות, הרבה מאוד במגזר הערבי בעקבות האלימות הגואה שם, ילדים להורים שנרצחו וכחלק מהטיפול פנו אליי לסייע.
מיכל שיר סגמן: יש תורי ענק, פשוט הרמתי טלפון אל קופות החולים בעצמי כדי לנסות לראות איך מסדרים תורים.
מיכל שיר סגמן: זה ברמה כזאת.
אהוד לבנון: חד משמעית.
אהוד לבנון: אני אדגיש שזה מקצוע שלאט לאט מודר מאזור מטרופולין המרכז, מכיוון שאם אני צריך מינימום של 2-3 דונם למתקן הכי קטן של 100-150 מטופלים, חווה של שישה סוסים, אז עדיף לבנות מגדל במרכז הארץ במקום להקים חווה.
אהוד לבנון: הזכרתי את זה גם בשיחה עם הממ"מ עם דוקטור בלנק, כשקופות החולים בעצם – פה אני רגע רוצה לקרוא, ואני שמח שחברים –
מיכל שיר סגמן: בזה אתה מסיים כי יש לנו עוד הרבה דוברים.
אהוד לבנון: חייבים להסתכל על כל המכלול הזה, כיוון שאם קופות החולים לא מעלות ולא נוגעות במחירי המטפלים והטיפול מזה 14 שנים ברכיבה הטיפולית, הרי שהמטפלים בסוף נשחקים.
אהוד לבנון: מטפל לא יכול להמשיך להרוויח 50-60 שקלים בקיץ ובחורף –
מיכל שיר סגמן: אני עוצרת אותך כאן כי אתה מתחיל לדבר על הקשיים של החוות עצמן.
מיכל שיר סגמן: אנחנו מדברים פה –
אהוד לבנון: של המטפלים.
אהוד לבנון: המטפל לא יכול היום להתפרנס בכבוד כאשר אנחנו מדברים על יחידה צרה מאוד שקופות החולים משתמשות בזה – אגב, אני רוצה לציין, גם כאקט שיווקי.
אהוד לבנון: ראינו את הדמות של טיפולי למשל מכללית שמחזיקה 50% מהשוק.
אהוד לבנון: המטפלים נשחקים.
אהוד לבנון: אני רוצה לציין נתון מאוד מעניין וחשוב, יש לנו דיונים על זה בתוך הקהילה המקצועית.
אהוד לבנון: כ-3% מבוגרי הקורסים של הרכיבה הטיפולית שמתנהלים היום, אני חושב שבאיזושהי אמת מידה מוסרית פנימית שלנו, לא באיזושהי רגולציה או חקיקה – ברמה מאוד גבוהה.
אהוד לבנון: 3% בלבד שורדים את מחסום השנה במקצוע.
אהוד לבנון: תקשיבו טוב, 1% בלבד מהבוגרים שורד את מחסום שלוש השנים.
אהוד לבנון: אנחנו מאבדים כוח אדם אדיר, חשוב ואיכותי.
אהוד לבנון: אני חושב שהסדרה של זה בהחלט תקדם גם את המעמד של המטפל, את ההערכה שלו, את ההרגשה הפנימית שלו.
אהוד לבנון: זה מה שנשאר לו כי כסף אין בזה.
אהוד לבנון: תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: אני פעם בשבוע נמצאת ברכיבה הטיפולית עם הילדים שלי.
מיכל שיר סגמן: השבוע אחת המטפלות אמרה לי, זה לא ייאמן, אין לי כוח אדם בכלל, מגיעים לכאן יוצאי צבא חסונים, כל אחד יותר גדול מהשני, אחרי שבוע הם נשברים כי קשה להם.
מיכל שיר סגמן: מגיעות אליי כל הנשים הקטנות והשבריריות, מרימות את החציר מחמש בבוקר, מתפעלות את כל החווה כמו שצריך.
מיכל שיר סגמן: כל החסונים שמגיעים אליי, אחרי דקה וחצי נשברים מהעבודה.
אהוד לבנון: כי זו מסירות.
אהוד לבנון: את תשמחי מאוד לשמוע וגם החברים האחרים, אנחנו רואים תנועה בעשר השנים האחרונות, אני חושב שהענף הזה הולך ונשלט על ידי נשים יותר ויותר.
אהוד לבנון: אני חושב שציינת את זה, הגברים נשברים והנשים בגלל המסירות והאהבה לילד, למפגש, לטיפול ולתהליך, פשוט נשארות שם.
אהוד לבנון: זה כל מה שנשאר לנו.
אהוד לבנון: אני חושב שהסדרת המקצוע בצורה מסודרת תוך הבחנה, תאדיר ותבטיח לנו טיפול איכותי ומקצועי.
מיכל שיר סגמן: דיברת קרוב לעשר דקות, זה לא קורה עכשיו עם שאר הדוברים, אני מתנצלת.
מיכל שיר סגמן: אני אגיד לכם מה יקרה, אנחנו לא נספיק, לא נשמע את משרדי הממשלה והדיון הזה יהיה עקר.
קריאה: תני למשרדי הממשלה.
מיכל שיר סגמן: אבל אני רוצה לשמוע את הדוברים, הם צריכים לענות גם על שאלות.
מיכל שיר סגמן: אסף פיליפ, בקצרה בבקשה.
מיכל שיר סגמן: שוחחנו גם בטלפון, קודם כל תרגיש טוב.
אסף פיליפ: תודה רבה.
אסף פיליפ: באמת רציתי להיום ביום המרגש הזה איתכם, אבל הקורונה תפסה גם אותי.
אסף פיליפ: בכמה מילים על עצמי, אני מטפל רגשי בעזרת בעלי חיים.
אסף פיליפ: רציתי לפתוח ולהודות לך מיכל על זה שפתחת את האכסניה המכובדת הזו בשבילנו.
מיכל מרים וולדיגר: איזה מזל שגם לי קוראים מיכל, אז כל פעם שאומרים לך תודה אני מרגישה שמודים גם לי.
אסף פיליפ: אני רוצה גם להודות לחבר שלי, חבר הכנסת ולדימיר בליאק שעבד קשה מאוד ודחף שהוועדה הזו תקום וניפגש פה היום.
אסף פיליפ: כמובן גם לחברת הכנסת מיכל וולדיגר שגם פועלת הרבה בנושא.
אסף פיליפ: אני יודע שיש עוד חברי כנסת בעניין, אני לא מכיר את כולם באופן אישי.
אסף פיליפ: אנחנו מדברים על הסדרת החקיקה של הדבר הזה.
אסף פיליפ: אני טיפלתי במאות ילדים במשך השנים, אם זה בבתי ספר לחינוך מיוחד, בבתי ספר רגילים, בקליניקה הפרטית שלי, הגעתי לנפש של הרבה מאוד מהם.
אסף פיליפ: תמיד יש לי שאלה מאוד קשה, כל מה שהעליתם פה בנושא האתיקה, איך אנחנו חלילה לא נגרום לכך שיבואו ילדים ויישלחו בדיוק כשהם במצוקה, במצב הכי קשה שלהם, ויגיעו למטפל או מטפלת שהם לא מספיק מיומנים ויקבלו טיפול לא טוב, ואז נעשה להם נזק יותר גדול מתועלת.
אסף פיליפ: לכן הוועדה הזו כל כך חשובה, לבוא להסדיר ולשנות את מה שנמצא פה.
אסף פיליפ: אני חושב שכל מי שנמצא פה בחדר או בזום יודע שחייבים הסדרה, אנחנו חייבים רגולציה.
אסף פיליפ: כמו ששמענו, יש לנו שנתיים של רשימת המתנה.
אסף פיליפ: אין לנו בעיה של מטופלים, אבל יש לנו בעיה שאנחנו לא מספיק מכשירים את האנשים שמגיעים היום ללמוד טיפול כדי שיהיו המטפלים הכי טובים שאפשר.
אסף פיליפ: להם אנחנו צריכים לדאוג שלא יהיה מטפל שייכנס לעולם הטיפול ולא יהיה המטפל הכי טוב שיש.
אסף פיליפ: בשביל זה אנחנו צריכים אתכם, את חברי הכנסת, שתבואו ותשנו את הדבר הזה.
אסף פיליפ: אני מזמין אתכם בשמי, אבל אני חושב שזה גם בשם כולנו, להתייעץ איתנו על כל דבר בדרך.
אסף פיליפ: אנחנו נשמח להיות חלק, אני לא חושב שיש מישהו שלא ישמח שיבואו אליו לקליניקה לראות מה אנחנו עושים ואיך אנחנו עושים.
אסף פיליפ: יש לנו מגוון מאוד גדול של קליניקות, מגוון גדול של מרחבים טיפוליים מרגשים שנשמח להיות חלק ולתת לכם להשתתף בהרגשה ובאווירה האמיתית הזו של מה שיש שם במקום הזה.
אסף פיליפ: החלטתי לתת לכם דוגמה קצרה שאיתה אני אסיים.
אסף פיליפ: ילדה שבאה אליי לטיפול, אני רוצה לקרוא לה סיוון.
אסף פיליפ: סיוון היא ילדה מאומצת, היא הגיעה אליי והייתה בהרבה מאוד טיפולים שלא צלחו, הייתה הרבה מאוד התנגדות.
אסף פיליפ: היא פגשה אצלי חולדה שמתה, את הגורים שלה, והיא בחרה לאמץ גור אחד של חולדה.
אסף פיליפ: כשהיא בחרה לאמץ את הגור הזה, היא החליטה לבדוק איך אפשר לאמץ אותו טוב.
אסף פיליפ: היא אומרת לי, איזה משפחה תהיה הכי טובה לגור הזה?
אסף פיליפ: היא בדקה לו איזה משפחה הכי טובה תהיה לו, היא בדקה לאותה חולדה מה הצרכים שלה.
אסף פיליפ: הדבר שהיא הסבירה לחולדה הזו כל הזמן, תזכרי שאבא ואימא שלך באמת אוהבים אותך, כי לא סתם הם אימצו אותך.
אסף פיליפ: אחר כך הילדה הזו הצליחה להתמודד עם הרבה מאוד קשיים בזכות התהליך שהיא עשתה.
אסף פיליפ: היא נפתחה עם אותה חולדה ועם אותו גור קטן, גידלה אותו ואימצה אותו.
אסף פיליפ: כל שבוע היא הייתה צריכה לחזור אליו.
אסף פיליפ: היא הצליחה להגיע למקומות הרבה יותר גדולים בטיפול.
אסף פיליפ: אני בטוח שהיכולת שלנו לדבר על קשיים של אחרים, במקרה הזה על הקשיים של הגור הקטן, מאפשר לנו לטפל בקשיים שלנו.
אסף פיליפ: זו בדיוק הייחודיות שלנו כמטפלים בעזרת בעלי חיים, ואני רוצה שנוכל להסדיר את התחום הזה כדי שזה יהיה בצורה הכי מקצועית שאפשר.
אסף פיליפ: תודה רבה לכולם.
מיכל שיר סגמן: אני מעבירה את זכות הדיבור לעמרי לבני, לאחר מכן מירי שרון דה פריס.
עמרי לבני: אני מצטרף לתודה על הזכות לדבר פה ולהשתתף בדיון הזה.
עמרי לבני: אני מנהל את מרכז אופק שעוסק בהכשרה של מדריכי רכיבה טיפולית ומדריכי כלבנות טיפולית.
עמרי לבני: כמו שאמרתי, אני מייצג את ההתאחדות הישראלית לספורט הרכיבה.
עמרי לבני: מעצם העובדה שהיא בקשר עם חלק גדול מהעוסקים בתחום הסוסים בארץ, היא בחרה להתעסק גם בתחום של הרכיבה הטיפולית.
עמרי לבני: נעשה איזשהו מהלך להסדיר את תחום הרכיבה הטיפולית דרך ההתאחדות לרכיבה, מצאנו שללא גיבוי מהרגולטור זה לא מגיע לשום מקום, אבל הבסיס קיים.
עמרי לבני: אני מייצג עמדה שאומרת שיש מקום לתחומים שונים של עבודה עם בעלי חיים, הדבר קיים ומוסדר בעולם, לא בצורה של רגולציה אלא בצורה של ארגונים שפועלים בעולם.
עמרי לבני: יש הגדרות מאוד ברורות להבדל בין טיפול רגשי בסיוע בעלי חיים לבין פעילות טיפולית או פעילות חינוכית עם בעלי חיים, שלשם לטעמי נכנסים התחומים שאני עוסק בהם.
עמרי לבני: אנחנו בהחלט מאמינים שאם האנשים שמפנים לתחומים האלה יידעו למי מתאים כל סוג של טיפול, אז התחומים האלה יכולים לחיות אחד ליד השני בצורה מעולה.
עמרי לבני: בראייה שלי הסדרה צריכה לעבור דרך ארבע נקודות.
עמרי לבני: הנקודה הראשונה זה הגדרה של התחומים כמו שאמרתי עכשיו, שיהיה ברור מה ההבדל ושאנשים, לצורך העניין בקופות חולים, רופא משפחה היום רושם רכיבה טיפולית, הוא לא בהכרח יודע למה הוא מכוון.
עמרי לבני: צריך איזשהו חינוך של הגורמים המפנים.
עמרי לבני: אחר כך להגדיר קריטריונים למוסדות שיכולים להכשיר, כי היום הנושא הזה פרוץ לחלוטין.
עמרי לבני: לכל ארגון שתלכו אליו, אם זה אנחנו בהתאחדות לרכיבה, אם זה בעמותה של המטפלים ואם זה בעמותות שעוסקות בסיוע בעזרת בעלי חיים, יש שונות בין המוסדות המכשירים ואת זה צריך לסדר.
עמרי לבני: קריטריונים למה צריך לעשות אדם כדי לקבל את ההסמכה.
עמרי לבני: בהקשר הזה, אם המטפלים בסיוע בעלי חיים מאמינים שצריך תואר ראשון, אני מכבד את זה לחלוטין.
עמרי לבני: אנחנו לא חושבים ולא רואים בשום מקום בעולם שברכיבה טיפולית ובכלבנות טיפולית ותחומים אחרים צריך תואר ראשון.
עמרי לבני: אני חושב שאחד הדברים היפים בתחומים האלה זה שהם פותחים את הדלת גם לאנשים שהאקדמיה לא מתאימה להם.
עמרי לבני: דבר אחרון, לייצר איזשהם סטנדרטים לחידוש רישיון.
עמרי לבני: זאת אומרת, לבוא ולהגיד יש לך תעודה, התעודה הזו היא רישיון לעסוק במקצוע.
עמרי לבני: כדי לחדש את התעודה או את הרישיון הזה אחת לתקופה צריך להשתתף בהשתלמויות בהיקף מסוים.
עמרי לבני: כל מה שאמרתי עכשיו קיים היום במשרד הספורט, מה הכוונה?
עמרי לבני: אנחנו עוסקים גם בהכשרת מדריכי רכיבה, ולכן אנחנו חיים גם תחת חוק הספורט.
עמרי לבני: חוק הספורט קובע מיהו מוסד שיכול להכשיר, מי האנשים שיכולים ללמד, הוא קובע מה הקריטריונים שעל פיהם מכשירים בן אדם, והוא קובע עכשיו באיזשהו תהליך של שינוי חוק הספורט שאנחנו מקווים שיקרא, הוא קובע גם קריטריונים לחידוש הרישיון.
עמרי לבני: אומנם מדובר על תחום אחר, אבל אני חושב שהמודל הוא מודל ברור וקיים ואפשר להיעזר בו.
מיכל שיר סגמן: מירי שרון דה פריס, בבקשה.
דה פריס: שמי מירי שרון דה פריס, אני מטפלת רגשית בעזרת בעלי חיים במקלט הקופים ביער בן שמן.
דה פריס: בעבר הייתה לי גם פינת חי בבית ספר שנסגרה בגלל הקורונה.
דה פריס: רציתי להגיד שלי יש תואר ראשון, אמנם הוא לא טיפולי, אבל עשיתי השלמות לפסיכולוגיה ואחר כך למדתי עוד כמעט שלוש שנים טיפול בעזרת בעלי חיים, על מנת שיהיו לי את הכלים הפסיכולוגיים ועל מנת שאני אלמד גם את ה-, גם איך לטפל בבעלי חיים עצמם, גם אתיקה טיפולית.
דה פריס: אני עדיין –
מיכל מרים וולדיגר: איפה למדת את זה?
דה פריס: בסמינר הקיבוצים.
דה פריס: אני עדיין מקבלת הדרכה, שזה משהו מאוד חשוב.
דה פריס: כדי שתהיה רגולציה לתחום הזה אנחנו צריכים, גם מטפלים וותיקים של המון שנים, עדיין צריכים הדרכה.
ולדימיר בליאק: מי מעניק את ההדרכות?
דה פריס: אנחנו משלמים בעצמנו למדריכים, במקרה הזה ארני היא המדריכה שלי.
ארני זקס: אולי כדי למנוע את העניין שדיבר עליו קודם אהוד של הנשירה המאוד גדולה –
מיכל שיר סגמן: תציגי את עצמך בבקשה.
ארני זקס: ארני זקס.
מיכל שיר סגמן: את תקבלי תכף את זכות הדיבור.
דה פריס: אני רק רוצה להגיד שאני לא עובדת בקליניקה פרטית.
דה פריס: יש לי קליניקה במקלט הקופים, העבודה היא בטבע, במרחבים של הטבע.
דה פריס: אתם מוזמנים גם למקלט הקופים ביער בן שמן.
דה פריס: אני עובדת גם פרטי וגם דרך קופת חולים מכבי, ואם אני יכולה לקבל בין 10-15 מטופלים, שזה מה שאני יכולה להכיל, בכל רגע נתון יש לי 30 מטופלים ברשימת המתנה, שלא נדבר על מה שקורה בתקופת הקורונה.
דה פריס: העבודה היא במרחב הטבעי עם בעלי החיים, היא מאפשרת גירויים אין סופיים, היא מאפשרת לילדים קצת שקט מכל הרעשים בסביבה, היא מאפשרת להם עבודה על הוויסות החושי, לצד ההיכרות עם הקשיים היא מאפשרת לצאת למסע גילוי עצמי ולמצוא את הכוחות שלהם.
דה פריס: רציתי לתת דוגמה קטנה על ילדה בת שלוש וחצי שהגיעה ממש קטנטונת לטיפול, היא הגיעה כמה חודשים אחרי שאבא שלה נפטר.
דה פריס: היא הגיעה לטיפול והכריזה שאבא מת, שהיא מתגעגעת ושהוא לא יחזור.
דה פריס: בין לדעת מה משמעות המוות שהוא לא יחזור לבין לראות את זה בשטח ולחוות, יש אלף אלפי הבדלים.
דה פריס: באחת הפעמים שהיא נכנסה לטיפול היא ראתה פרפר על עלה, והפרפר היה מת.
דה פריס: כשהיא רצתה שהוא יעוף היא נגעה בו, אז היא אמרה לו תעוף אבל הוא התפורר לה בידיים.
דה פריס: בשנייה הזאת היא הבינה מה המשמעות כשמישהו מת.
דה פריס: היא שאלה אותי מה קרה, אז אמרתי לה שהוא מת, וכשהוא מת הוא לא יכול לעוף.
דה פריס: זו השנייה שהרבה טיפולים לא היו מסבירים לה את אותה סיטואציה כמו לגעת בפרפר שהתפרק.
דה פריס: בהמשך צפינו על משפחה של קופי מקוק שחור, אמא מלי שהיא אם חד הורית לארבעה קופים.
דה פריס: בתצפיות היא הסתכלה איך הם חיים וממשיכים בחיים שלהם, ואז היא פשוט אמרה להם, אתם יודעים, גם אבא שלי מת וגם אבא שלכם, אבל אתם מסתדרים נהדר וגם אנחנו.
דה פריס: זה בעיניי מסכם.
מיכל שיר סגמן: מרגש מאוד.
דה פריס: תודה.
מיכל שיר סגמן: צורית חבר אחיאל, לאחר מכן אילת אלקיים וארני זקס.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נסיים את רשימת הדוברים ונעבור למשרדי הממשלה.
צורית חבר אחיאל: אני צורית, אני מטפלת רגשית בסיוע סוסים.
צורית חבר אחיאל: אני אציין גם שאני מנהלת את המערך לרכיבה טיפולית ולטיפול רגשי בסיוע סוסים בחוות קבליירו בבני ציון ובחווה ברמת גן.
צורית חבר אחיאל: אפרופו מרכז הארץ, אז אנחנו מכירים את זה מקרוב.
צורית חבר אחיאל: אני עושה את ההבחנה בין רכיבה טיפולית לבין טיפול רגשי כי הוא חשוב ובעל ערך, ואני רואה אותו בשטח.
צורית חבר אחיאל: התלבטתי מה להביא היום, אני חושבת שאני אנצל את הזמן שלי קצת לתת תיאור מקרה של מה זה טיפול רגשי בסיוע סוסים.
צורית חבר אחיאל: בחרתי לדבר על יונתן שהוא ילד בן עשר, הוא לא הפרופיל הכי קיצוני שמגיע אליי לקליניקה אבל ילד כזה שאני חושבת שכל אחד יכול לפגוש.
צורית חבר אחיאל: הוא הופנה על רקע של חרדה ודחייה חברתית שהועצמה מאוד בעקבות הקורונה.
צורית חבר אחיאל: אני בחרתי לעבוד אתו בתוך התהליך עם קבוצה של שבעה סייחים, עבדנו איתם במרעה ואני אקרא קטע קטן מתוך התהליך שעשינו ביחד כי אני חושבת שהוא ממקד משהו בהבחנה הזו.
צורית חבר אחיאל: אנחנו נכנסים למרעה והם עומדים כקבוצה בקצה הרחוק.
צורית חבר אחיאל: הם מבחינים בנו, כמה מהם אפילו מסתובבים לעברנו, אבל אף אחד לא מתקרב.
צורית חבר אחיאל: אני משתהה עם יונתן, ארשת של בבלול ומבוכה נפרשת על פניו.
צורית חבר אחיאל: הוא נוקט עמדה ובוחר להתקרב אליו, בפני עצמו זה חלק נורא משמעותי בילד כזה.
צורית חבר אחיאל: אני מזמינה אותו להתבונן בתחושות, הוא מגיע עד אליהם אבל אין תגובה, אף אחד לא מתייחס.
צורית חבר אחיאל: הוא אומר לי, מה, אני שקוף?
צורית חבר אחיאל: אף אחד מהם לא רוצה אותי?
צורית חבר אחיאל: בשלב הזה הוא מתחיל לבכות.
צורית חבר אחיאל: אני מזמינה אותו לשבת בתוך המרעה, וזו פעם ראשונה שהוא מדבר על החרם שהוא חווה.
צורית חבר אחיאל: הוא מספר אותו לפרטי פרטים בתיאור חי וכואב מאוד, ועולים גם חלקים של פגיעה עצמית.
צורית חבר אחיאל: פתאום התקרב אליו אחד הסייחים מאחורה, מתגנב ומבהיל אותו.
צורית חבר אחיאל: רגע אחרי הבהלה הוא שולח את היד ומתחיל ללטף אותו.
צורית חבר אחיאל: שני סייחים נוספים מתקרבים והם פשוט עוטפים אותו מכל הכיוונים.
צורית חבר אחיאל: תוך רגע הוא צועד שם כששבעה סייחים אחריו.
צורית חבר אחיאל: מגיעה עוד סייחה מהמרעה ליד, ואחד הסייחים תוקף אותה, הוא לא רוצה שהיא תתקרב.
צורית חבר אחיאל: הוא עומד מולו ואומר לו בבהירות ובתקיפות, לא אצלנו, פה זה לא קורה.
צורית חבר אחיאל: כשחזרנו ועיבדנו את החוויה הזאת בחדר, הוא אמר, היה לי כל כך כיף היום, הרגשתי שיש לי מקום.
צורית חבר אחיאל: את זה יכולנו לקחת אחר כך לעיבוד מאוד מעמיק בתוך הקליניקה.
צורית חבר אחיאל: אני מרגישה שיש משהו ברגעים האלה שהם רגעים קטנים, אבל הם באמת מאפשרים לרשום בגוף נפש חוויה אחרת שקורית ממש באותו רגע, שהם בעלי ערך והם התמצית של הדבר הזה שנקרא טיפול בעזרת סוסים או טיפול בעזרת בעלי חיים.
צורית חבר אחיאל: יש חשיבות גדולה ללמוד איך עושים את זה ואיך פוגשים את הנפש במקומות האלה.
מיכל שיר סגמן: איפה את למדת?
צורית חבר אחיאל: יש לי תואר ראשון בפסיכולוגיה, למדתי לימודי תעודה שהיו בזמנו ארוכים יותר והיום לא קיימים של טיפול בעזרת רכיבה, היום זה לא קיים.
צורית חבר אחיאל: אני בשנה הרביעית ללימודי פסיכותרפיה במקביל, אז יש את כל הקשת.
צורית חבר אחיאל: בתוך החוות עצמן יש הבחנה, יש מטפלים שעושים עבודה רגשית עם סוסים, יש מדריכי רכיבה טיפולית שיכולים לעשות עבודה מוכוונת עם אוכלוסיות מיוחדות, וזה חלק מהדיוק שאנחנו צריכים לעשות בעיניי בוועדה הזאת.
צורית חבר אחיאל: תודה.
מיכל שיר סגמן: אילת אלקיים, בבקשה.
אילת אלקיים: אני אדלג על הדוגמה כי שמענו מספיק דוגמאות.
אילת אלקיים: אני מטפלת בעזרת בעלי חיים וסוסים, יש לי תואר שני בפסיכולוגיה חברתית ואני בשלבי התמחות של טיפול זוגי ומשפחתי.
אילת אלקיים: אני עובדת גם עם זוגות ומשפחות עם בעלי חיים.
אילת אלקיים: בשבועיים האחרונים הוצאנו פניה לכל המטפלים בעזרת בעלי חיים למלא איזשהו שאלון כדי שיהיה לנו קצת חומר להביא לכם.
אילת אלקיים: מה שאנחנו ראינו במטפלים בעזרת בעלי חיים, קודם כל שהרוב עובדים מעל חמש שנים, 30% כבר עשר שנים בתחום, כלומר הם כן מצליחים לשרוד ולהמשיך לעבוד.
אילת אלקיים: רובם עבדו עם מאות מטופלים במשך השנים.
אילת אלקיים: עשינו סקירה של יותר מ-1,000 מקומות –
מיכל מרים וולדיגר: מי זה עשינו?
אילת אלקיים: אני וארני באופן עצמאי, פנינו לכל מי שיכולנו דרך קבוצות הווטסאפ השונות.
אילת אלקיים: הצלחנו לעשות סקירה של יותר מאלף מקומות שנעזרו בטיפול בעזרת בעלי חיים לאורך השנים, בבתי ספר וגנים, בפנימיות, במוסדות הרווחה, בקופות חולים, במוסדות הבריאות.
אילת אלקיים: כולם מבינים את החשיבות של זה ורואים כמה זה טוב.
אילת אלקיים: בהרבה מקרים מנסים למצוא איזשהו שם לתפקיד, למשל מטפל בעזרת בעלי חיים שיש לו תעודת הוראה, אז נקרא לו מורה כדי שנוכל להעסיק אותו, או שאם הוא פיזיותרפיסט נעסיק אותו על התקן הזה, אבל בעצם הוא עובד כמטפל בעזרת בעלי חיים.
אילת אלקיים: זה חלק מהעניין שאין הסדרה לתחום הזה.
אילת אלקיים: אנחנו עובדים עם אוכלוסיות רבות, מהפרעות קשב וריכוז, אוטיזם, חינוך מיוחד, נוער בסיכון, התמכרויות, פגיעות מיניות, פגיעות מאוד קשות שקשה לדבר אותן בחדר וקל לעשות אותן עם בעלי החיים.
אילת אלקיים: זה מאוד חשוב.
מיכל שיר סגמן: ארני זקס, בבקשה.
ארני זקס: אני חושבת שמה שיפה בתחום הזה זה שאין תחרות בגלל שיש שוק של יותר דורשים מאשר נותני שירות.
ארני זקס: לכן כולנו באינטרס אחד, להתמקצע יותר ולתת מענה טוב יותר.
ארני זקס: צורית דיברה על זה שהיא לומדת פסיכותרפיה.
ארני זקס: מטפלים בעזרת בעלי חיים, על אף שהתוכנית שלהם היא זהה או כמעט זהה לתוכנית של האומנויות, היא לא נקראת תואר שני ולכן לא יכולים להתקבל למוסדות לפסיכותרפיה.
ארני זקס: זאת בעיה.
מיכל שיר סגמן: גם אין חובה.
ארני זקס: אין חובה, אבל זה תחום – גם אני כפסיכולוגית, פסיכולוגים מקבלים הדרכה כל הזמן, עובדים סוציאליים מקבלים הדרכה כל הזמן.
מיכל מרים וולדיגר: מה ההכשרה שלך?
ארני זקס: פסיכולוגית קלינית.
ארני זקס: אנחנו מקבלים הדרכה כל הזמן, זה מקצוע מאוד בודד לעבוד אותו לבד בשטח, בטח כשהקליניקה היא העולם, היא החוץ, אבל גם כשהקליניקה היא חדר.
ארני זקס: לכן כל התחומים האלה מחויבים בעבודה בתוך מעטפת, והמעטפת היא גם לימודי המשך, מה שעמרי דיבר עליו, המשך השתלמויות וגם הדרכה.
ארני זקס: מטפלים בעזרת בעלי חיים, בגלל שהם לא תואר שני, לא יכולים לקבל לימודי המשך.
ארני זקס: אין גם שום חובה לקבל הדרכה, זה רק הרצון הטוב כמו שמירי סיפרה.
ארני זקס: זה מה שמשאיר מטפלים בתחום וזה מה שעוזר להם להתמקצע.
ארני זקס: כמו ששמענו כאן מקודמיי, חוויה אחת שווה אלף מילים וחוויה אחת גם מייצרת ריפוי בצורה הרבה יותר יעילה.
ארני זקס: הרבה יותר קל ונכון לעשות את במקום לדבר על, זה מקצר תהליכים, זה זרז –
מיכל שיר סגמן: במיוחד לילדים.
ארני זקס: לכולם, גם למבוגרים.
ארני זקס: אני עובדת בעיקר עם מבוגרים, אני עובדת עם מתמכרים ועם בריאות הנפש.
ארני זקס: החוויה עם הסוס והחיות בקליניקה היא מאוד חזקה, אנחנו רואים את כל מעגל החיים ואפשר לדבר על טראומות כי זה לא אני, זו החולדה כמו ששמענו כאן קודם.
ארני זקס: אני כפסיכולוגית יכולה לעבוד בכל כלי, אני בוחרת לעבוד בתחום הזה, הרבה מאוד מהחבר'ה שענו על הסקר הם אנשים שכבר יש להם תעודה פרא-רפואית והם בוחרים, כי הכלי הזה יעיל ואין וויכוח על זה.
ארני זקס: העניין הוא באמת איך אנחנו שומרים על המטפלים בתחום ועוזרים להם להתמקצע, כי החוויות קורות.
ארני זקס: השטח והחיות ייקחו אותנו לגעת בנושאים, אבל איך אני כמטפלת יודעת לקחת את זה צעד קדימה כדי שיהיה כאן טיפול ולא שחזור, מה שקורה הרבה פעמים, יש לנו נטייה לשחזר תבניות וצריך מטפל מיומן כדי שלא יקרה שחזור אלא יהיה שינוי טיפולי.
ארני זקס: כולנו נשמח לטובת הילדים, לטובת הקליינטים שלנו, לייצר הסדרה, לייצר המשך יכולת להשתלם בתחום.
ארני זקס: אני מסכימה עם עמרי, התוכניות יכולות להיות מגוונות ולהתאים גם לאנשים שאין להם את הנטייה האקדמאית וגם לאנשים שרוצים את התואר השני ואת המשך ההתמקצעות בתחום.
ארני זקס: חשוב שהקליינט יידע לאן הוא הולך, וזה בסדר גמור שיהיה מגוון תוכניות וכולן יעילות מאוד.
ארני זקס: אני חושבת שההסדרה תהיה מבורכת.
ארני זקס: תודה רבה לכם.
צח בן יהודה: אני רק רוצה להעיר בהקשר הזה, אנחנו גם ציינו את זה במסמך בעמוד 11.
צח בן יהודה: בשנת 2013 האיגוד הישראלי לרפואת ילדים פרסם נייר עמדה שעסק בנושא של רכיבה טיפולית וטיפול בעזרת סוסים.
צח בן יהודה: בנייר העמדה הזה הוא הביע הכרת בחלק מהיתרונות של התחום, אבל גם ציין שיש מקרים שהוא לא ממליץ להפנות ילדים לנושא הזה.
צח בן יהודה: אנחנו שאלנו את האיגוד, העמדה הזו היא כאמור מ-2013, שאלנו אותו אם היא עדיין מעודכנת והאיגוד מסר שהנושא נמצא בבדיקה, כלומר שווה לבחון את שאלת היעילות.
ארני זקס: אנחנו יכולים למסור עשרות מחקרים.
ארני זקס: יש עשרות מחקרים גם בתחום הרכיבה וגם בתחום טיפול בעלי חיים, וגם בתחום הטיפול בחוץ ללא בעלי חיים, כמה התחום הזה יעיל.
ארני זקס: נשמח לשתף.
מיכל שיר סגמן: נעבור בנימה זו לפרופסור שאול יציב ממשרד הבריאות, ראש אגף לרישוי מקצועות רפואיים.
מיכל שיר סגמן: שלום פרופסור יציב, אנחנו שמחים שאתה איתנו כאן, תודה רבה שאתה איתנו.
מיכל שיר סגמן: הקשבת לדיון?
שאול יציב: בהחלט.
שאול יציב: אני אנסה להתייחס לנושא בקיצור.
שאול יציב: קודם כל, אגיד שאני מאוד מתרשם ומחשיב את העובדה שיושבת ראש הוועדה מביאה לדיון נושאים בעלי חשיבות גדולה, אשר היו מוזנחים לפחות מבחינת הטיפול בכנסת.
שאול יציב: נכחתי במספר דיונים ואני חושב שהכיוון הוא נכון, אני מאוד מעריך את זה.
שאול יציב: לגבי המקצוע עצמו, אני לא חושב שיש ספק שהמקצוע הזה חשוב יותר.
שאול יציב: אני בתור רופא ילדים, הייתי מנהל מחלקת ילדים ועסקתי הרבה מאוד בבעיות של התפתחות ובעיות נוירולוגיות, והשתמשתי לא מעט בכלי הזה של מה שאנחנו קוראים לו טיפול רגשי בעזרתם של בעלי חיים.
שאול יציב: אני מוכרח להגיד שבמקרים לא מעטים ראיתי הצלחות מאוד מרשימות, אז אין לי ספק לגבי חשיבות המקצוע.
שאול יציב: השאלה היא כמובן איך ליצור מצב שבנושא שיש בו שונות רבה גם מבחינת משך ההכשרה, טיב ההכשרה, מסלול אקדמי או לא, שמעתי פה גם דעות שונות לגבי הצורך בהכשרה אקדמית במקרים מסוימים.
שאול יציב: יש פה לדעתי שונות רבה מאוד מבחינת הרמה ומידת ההכשרה של מטפלים בעזרת חיות.
מיכל מרים וולדיגר: פרופסור יציב, האם אתה רואה הבחנה בין טיפול באמצעות אומנות לבין טיפול באמצעות בעלי חיים?
שאול יציב: למיטב הבנתי שני הנושאים האלה שייכים למה שאנחנו קוראים טיפול רגשי.
שאול יציב: אני בתור אחד שמטפל עדיין בילדים עם בעיות התפתחות נוירולוגיות וכדומה מפנה לעיתים בהתאם למצב, פעם לטיפול רגשי כזה ופעם לטיפול רגשי כזה.
שאול יציב: בעיניי זה שווה ערך מבחינת הערך הטיפולי והחינוכי.
שאול יציב: העניין הוא שלמשל טיפול באומנויות, אנחנו יודעים שהוא כבר התקדם כמה צעדים ושמעתם שהנושא הזה עומד בדיונים ובנושא של הסדרה כבר שנים רבות.
שאול יציב: שם מהבחינה הזאת השונות היא יותר קטנה, משום ששם המסלול הוא מסלול של תואר שני.
שאול יציב: אין שם וויכוח כמן ששמעתי כאן שניתן לאפשר גם התפתחות והכשרה אקדמית ואפשר גם לא.
שאול יציב: לגבי הטיפול באומנויות, הדבר הזה מובן, מוסדר ומקובל על כולם, שהמסלול הוא מסלול אקדמי של תואר שני.
שאול יציב: כרגע הנושא הזה נידון גם פה בפורום הזה של הוועדה, והוא בעצם מתקדם לכיוון של הסדרה.
שאול יציב: משרד הבריאות מכיר שתי דרכים עיקריות להסדרה של מקצוע שאנחנו חושבים שהוא ראוי להסדרה.
שאול יציב: דרך אחת זה דרך חוזר מנכ"ל, והשני דרך חקיקה ואחר כך תקנות והסדרה בתקנות.
שאול יציב: אני לפחות לא מכיר במשרד הבריאות דרך אחרת להסדיר מקצוע.
שאול יציב: אני חושב שפה צריכה להיות איזושהי החלטה עקרונית לאיזה כיוון אנחנו הולכים, האם אנחנו הולכים לכיוון אליו הטיפול באומנויות הולך, דהיינו מסלול אקדמי, ואז כבר יש צורך שאוניברסיטה או מכללה מסוימת תיקח על עצמה, או יותר מאחת ייקחו על עצמן לארגן הכשרה מהסוג הזה ולפנות למל"ג כדי שיאשר את המסלול האקדמי.
מיכל שיר סגמן: פרופסור יציב, מאחר ואנחנו פה בכנסת ואתה ברשות המבצעת, משרד הבריאות, אנחנו לא עוסקים בפרשנות, אנחנו עוסקים בעשייה.
מיכל שיר סגמן: לכן האם יש מקום לכנס דיון במעמדך, במעמד מנכ"ל משרד הבריאות, יחד עם המל"ג, עם אנשי המקצוע הרלוונטיים, ולהתחיל לדון בזה לעומק, לא כפרשנות אלא כעשייה אמיתית.
מיכל מרים וולדיגר: אני רוצה להוסיף.
שאול יציב: אם היית נותנת לי לסיים את דבריי, היית רואה שאני לא מסתפק רק בפרשנות, אני גם לא מחשיב את עצמי לפרשן.
שאול יציב: אם הייתי מסיים הייתי מגיע לאותה מסקנה שאת הגעת, שיש צורך לדיון משותף ולהחליט לאן אנחנו הולכים.
שאול יציב: אני יכול להבטיח דבר אחד.