GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מאי גולן: מיכל, אני מודיעה קבל עם ועדה, שאם את תוכלי להעביר את החוק הזה, זה לא עניין של אופוזיציה קואליציה, זה לא עניין של קרדיט, זה לא עניין של שם.
מאי גולן: אני רוצה שהצעת החוק הזו תעבור, ולא איכפת לי על ידי מי.
מאי גולן: והינה, זה קורה לי בדיוק היום עם הצעת חוק אחרת שהגיש צביקה האוזר להמשכיות של חייל צה"ל, שאת מכירה את הצעת החוק הזאת.
מיכל שיר סגמן: אנחנו צריכות עוד לתקן את החוק הזה שזה יהיה רק לחיילי צה"ל, אלא בכלל.
מיכל שיר סגמן: אגב, הורים שכולים כבר פנו אליי בנושא הזה, רשמתי לעצמי לדבר איתך מחר.
מיכל שיר סגמן: הארגונים שניתן להם לדבר, אני ממש מבקשת במילה, מאחר ואנחנו צריכים לשמוע את משרדי הממשלה, תשובתם חשובה לא פחות אם לא הרבה יותר במקרה הזה מהשאלות שיישאלו ויצופו.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, מועצת התלמידים והנוער – ליאם קוטק.
ליאם קוטק: שלום לכולם, קודם כל, תודה רבה על ההזדמנות להיות פה ולדבר.
ליאם קוטק: אני נציגת מועצת התלמידים והנוער הארצית.
ליאם קוטק: כשישבנו וחשבנו מי האחראי בעצם למנוע את החרם הזה בבתי הספר, הייתה לנו תשובה אחת מאוד פשוטה - כולנו אחראים.
ליאם קוטק: ולכן, כל אחד ואחד שבא במגע עם בני נוער וילדים צריך לעבור הכשרות להתמודד עם הדבר הזה ולמנוע את זה.
ליאם קוטק: הצעת החוק של מאי גולן, מבורכת ומדהימה, אבל היא לא נוגעת בכל התחומים.
ליאם קוטק: ולכן, אנחנו פונים אליך מאי.
ליאם קוטק: אנחנו מאוד נשמח לשבת איתך.
ליאם קוטק: מועצת התלמידים והנוער, לשבת איתך, ולעבות את החוק כדי שניגע בכל התחומים.
ליאם קוטק: אם זה הוספת החינוך הבלתי פורמלי, כי אכן הוא לא קורה רק בשעות בית הספר, הוא ממשיך אחר-כך, ואותם מדריכים ומדריכות בתנועת הנוער ובארגוני הנוער יכולים מאוד לתרום וגם הם צריכים את הכלים איך להתמודד עם זה.
ליאם קוטק: אותו ממונה שאמור לטפל בנושאים האלה, צריך להעביר את ההכשרה שהוא קיבל לכל צוות בית הספר, אם זה אפילו להקים קבוצת מנהיגות, או לשבת עם מועצת תלמידים באותו בית ספר, וגם להעביר לה את ההכשרה, כי גם בני הנוער שנמצאים באותה סיטואציה יכולים לעזור.
ליאם קוטק: אם זה לשבת עם אותם מורים של בית הספר שגם להורים יהיה כלים, כי להורים אין ספר שכותב איך להתמודד עם זה, אין ספר שכותב איך להיות הורים, ואיך לעזור לילד במצב הזה – גם הם צריכים הכשרות.
מיכל שיר סגמן: לא מלמדים אותנו להיות הורים.
מיכל שיר סגמן: חבל.
מיכל שיר סגמן: הייתי מאוד שמחה אם הילדים שלי - - -
עדי דרור: אני אחראית תחום פיתוח תוכן במרכז "מצמיחים".
עדי דרור: מרכז מצמיחים הוא מלכ"ר שעוסק כבר קרוב לשני עשורים בהפחתת אלימות בבתי הספר, והאמת, כמו שליאם אמרה, לא רק בבתי הספר.
עדי דרור: אנחנו באמת עובדים גם עם מערכות בלתי פורמליים ועם דברים קודמים שהיו כמו עיר ללא אלימות, ברור לנו שהמעטפת צריכה להיות מלאה.
עדי דרור: קודם כל תודה.
עדי דרור: אנחנו שמחים להיות פה.
עדי דרור: הלב יוצא לאופק, ולעוד המון סיפורים כאלה שאנחנו נתקלים בהם בשטח.
עדי דרור: אני אנסה להיות מאוד קצרה ועניינית, ולהגיד משהו מבחינה פרקטית שהוא מאוד חשוב בעינינו.
עדי דרור: חרמות, בניגוד להרבה סוגי בריונות אחרים, זו בריונות שלא יכולה להתרחש כשיש רק קורבן ותוקפן.
עדי דרור: חרם מעצם היותו הוא חייב להיות עם קבוצה.
עדי דרור: את אמרת קודם יושבת הראש, יש פה עניין של קבוצה בין אם היא שותקת, לא עוזרת, משתפת פעולה, נגררת, ולכן, הרבה פעמים לא יעזור לנו להתייחס רק לתוקפן או רק לקורבן, כמובן שהתמיכה בקורבנות חייבת להיות.
עדי דרור: אבל אם אנחנו מסתכלים על הרצון שלנו למזער ולהכחיד את התופעה הזאת, המיקוד שלנו חייב להיות מיקוד ועבודה קבוצתית.
עדי דרור: אנחנו צריכים לזכור נקודה נוספת חשובה שרוב החרמות הן חלק ממאבק על מעמד חברתי בקרב ילדים.
עדי דרור: הם לא קורים סתם בגלל רוע לב.
עדי דרור: הם לא קורים סתם בגלל בעיה - - - חברתי - - -
מאי גולן: אני חייבת לחלוק על זה, זה לא תמיד נכון.
מאי גולן: אני שמחה שאת מגדירה את זה.
עדי דרור: לגמרי.
עדי דרור: אמרתי רוב.
עדי דרור: לחלוטין לא תמיד נכון.
עדי דרור: אני תיכף אגיד כמה חשוב לעשות הבחנה מבדלת במצב של חרמות.
עדי דרור: אבל עדיין אנחנו חייבים לתת פה התייחסות לעניין של הצורה שבה קבוצה מתייחסת לזה.
עדי דרור: זה מאוד רלבנטי בעיקר כשאנחנו מדברים גם מבחינת המיקוד שאנחנו חייבים – האידיאל מבחינתנו, אנחנו צריכים לחתור למצב שבו קצת בדומה לתהליך שיש בשנים האחרונות עם תנועת me too שהיום בחברות עסקיות למשל אנשים לא יעמדו מהצד כשהם יראו הטרדות, והם פחות ישתפו פעולה.
עדי דרור: אנחנו צריכים להגיע למצב שבכיתות יהיה קונצנזוס של התנגדות למצבים של חרמות, זו העבודה שצריכה להיעשות.
עדי דרור: אני לא יודעת אם היא יכולה להיות כלולה בחוק כלשהו או בעשייה חינוכית, בעיקר בעשייה חינוכית, אבל היא צריכה להיות חלק מאוד משמעותי.
עדי דרור: מבחינת הענישה – אנחנו לגמרי בעד ענישה כמובן, ואנחנו לא מתנגדים להשעיות ולהעברת בית ספר.
עדי דרור: אבל כן חשוב לדעת אם אנחנו רוצים להיות כנים עם עצמנו, שהשעיות הרבה פעמים לא נותנות את המענה ולא גורמות לילדים להשתמש פחות בכלי הזה.
עדי דרור: חרם לצערנו הוא כלי מאוד יעיל לשפר מעמד חברתי.
עדי דרור: כשילד מארגן חרם, גם אם הוא מושעה, או מקבל עונש, הוא מוכן לספוג את הענישה הזאת כי הוא משיג את מה שהוא רוצה.
עדי דרור: הוא משיג את העלייה במעמד.
מיכל שיר סגמן: ואם מעבירים אותו בית ספר?
עדי דרור: זה מעניין.
עדי דרור: את סיפרת דווקא על קורבן שעבר בית ספר.
עדי דרור: אבל אם הכיתה היא כיתה שמאפשרת חרם, הרבה פעמים גם אם נוציא את זה שהחרים, קודם כל, הרבה פעמים לא מדובר בילד אחד.
עדי דרור: אנחנו לפעמים אפילו לא נדע בהכרח מי הילד שבאמת עומד מאחורי הדברים.
מאי גולן: אגב, אם המורה או המנהל יודע, יש להם איזושהי סמכות?
מאי גולן: הרי הם לא קיללו לצורך העניין או הרביצו.
מאי גולן: יש רק חרם.
מאי גולן: מין פעולה שהיא אקטיבית, אך לא באמת אקטיבית בפועל.
מאי גולן: האם הם יכולים לעשות משהו בעניין?
עדי דרור: אני לא יודעת להגיד לך.
עדי דרור: אני לא ממערכת החינוך.
עדי דרור: מה שחשוב להגיד כאן, שאנחנו צריכים להבין שאנחנו נורא רוצים צדק בתור מבוגרים וזה בסדר.
עדי דרור: אנחנו צריכים גם לבדוק את עניין היעילות, ואנחנו צריכים לדעת שהענישה לא יכולה להספיק אם היא לא באה יחד עם עבודה קבוצתית מאוד מעמיקה.
עדי דרור: אגיד דבר אחרון.
עדי דרור: כשאנחנו מגיעים כבר למצבים של כזאת בריונות וטיפול בחרם, אנחנו מטפלים במגפה אחרי שהיא התפרצה.
עדי דרור: יש פה חשיבות מאוד גדולה לעניין המניעתי, ועניין מניעתי זה עניין שהוא צריך להיות בשוטף.
עדי דרור: הוא צריך להיות בהכשרה לא רק של בן אחד בבית ספר, לא רק של יועצת.
עדי דרור: מחנכי כיתות חייבים שתהיה להם הכשרת עומק לא רק להתמודדות עם חרם ובריונות, אלא לדעת לזהות.
עדי דרור: הדברים האלה אנחנו לא סתם שומעים על ילדים ששנתיים עוברים חרם ואף אחד לא יודע מזה.
עדי דרור: זו אלימות שהיא מאוד מתוחכמת, היא מאוד סמויה.
עדי דרור: היא קורית מתחת לאף שלנו המבוגרים.
עדי דרור: מורים צריכים לקבל כלים לדעת לזהות את הדברים האלה כשהם רק מתחילים.
עדי דרור: הם צריכים לדעת לייצר נורמות כיתתיות שמתנגדות לזה הרבה לפני שזה קורה בפועל.
עדי דרור: זה משהו מאוד חשוב.
עדי דרור: זה לא בהכרח משהו שאפשר לעשות בחקיקה, אבל לגמרי צריך לתת דגש עליו.
מיכל שיר סגמן: הנהגת ההורים.
אביתר תורגמן: נעים מאוד.
אביתר תורגמן: אני גם חבר במוגנות בהנהגת הורים ארצית.
אביתר תורגמן: באמת, קודם כל אני רוצה להגיד תודה רבה גם על ההזדמנות הזו להשתתף, וגם לאופק, מבחינתי, את גיבורה אמיתית בזה שבאמת באת ופתחת את כל התחושות שלך – שאפו ענק מבחינתי, ריגשת אותי מאוד.
אביתר תורגמן: מערכת החינוך היום מתנהלת בכל תחום, ובתחום החרמות בפרט.
אביתר תורגמן: על סמך יכולתו האישית של איש הצוות החינוכי לזהות שונות, להתמודד איתה, ולחנך את הילדים לערכי חברות.
אביתר תורגמן: הבעיה המרכזית היא בעצם שבסופו של דבר, שאין ערכים בצורה שוטפת.
אביתר תורגמן: זאת אומרת, שפעם או פעמיים או שלוש פעמים בשנה בעצם לא מוטמע אצל הילדים.
אביתר תורגמן: אנחנו מגלים בעצם שבסופו של דבר, כמו שכולם אומרים, אין את הכלים להתמודד איתם.
אביתר תורגמן: הצוותים עצמם אינם מכירים באמת מה גבול היכולות שלהם, גם להתמודד לאחר שעות הלמידה, וגם אם דברים מתבצעים, מתבצעים לצערי הרב דברים, והתקשורת כרגע מוציאה, מה שנקרא, רק טיפה בים הסוער והמזעזע הזה, וכל מה שקורה.
אביתר תורגמן: בסופו של דבר אני לא רוצה להאריך יותר מדי.
אביתר תורגמן: מה שכן אני רוצה להגיד – די עם הדיבורים.
אביתר תורגמן: די עם הסיסמאות.
אביתר תורגמן: בואו נתחיל באמת לפעול, כמו שנאמר פה גם, אם זה השירות הפסיכולוגי שאנחנו מדברים פה על חרמות, על מקרי אובדנות, או כל דבר אחר.
אביתר תורגמן: אנחנו מבינים שגם בשרות הכנה בעצם אין לנו את המענה, וזה עוד כלום.
אביתר תורגמן: אני אבא לילד עם צרכים מיוחדים, אני יודע בדיוק מה קורה, והעלויות האלה הן אסטרונומיות, ורשימת ההמתנה היא מאוד ארוכה.
אביתר תורגמן: אני חושב שלהעביר בית ספר זה לא פתרון, לא הצד המחרים הוא המוחרם.
אביתר תורגמן: צריך לטפל בעניין בשורש.
אביתר תורגמן: השורש מתחיל בגיל הגן.
אביתר תורגמן: פה הוא צריך לשנות את השפה.
אביתר תורגמן: מערכת החינוך עצמה צריכה להבין שהיא צריכה מהיסודות.
אביתר תורגמן: אנחנו מביאים את הפרחים שלנו, רוצים לטפח אותה.
אביתר תורגמן: מערכת החינוך אמורה לטפח ולשמור עליהם, ולדעת באמת איך לגשת.
אביתר תורגמן: תודה רבה לכם על ההבנה.
מיכל שיר סגמן: במילה אחת, לירון אשל, המועצה לשלום הילד.
לירון אשל: אני אגיד שהילדים ובני הנוער שהיו בדיון דיברו טוב ממני, וכנראה דיברו טוב יותר מכל איש מקצוע.
לירון אשל: גם אנחנו נחשפים לעלייה במקרים, הרבה מתכתב עם הזירה שהשתנתה, הזירה הדיגיטלית.
לירון אשל: פעם זה היה בין ארבע קירות, היום זה רודף את הילד עד מקום מבצרו, וקשה מאוד להתמודד עם זה.
לירון אשל: וגם תוכניות הטיפול צריכות להתכתב עם ההתקדמות הטכנולוגית.
לירון אשל: כמו שאמרו פה לפניי, גם המניעה צריכה להיות כל השנה כולה.
לירון אשל: נזכיר שסבלנות, כבוד והכלה, אנחנו חושבים שזו דרך טובה יותר מסנקציות או הרחקה לצמיתות.
מיכל שיר סגמן: אבל בפועל מה שקורה זה שאותו ילד מורחק מבית הספר כדי לשמור עליו.
מיכל שיר סגמן: בסוף כן יש סנקציה, היא פשוט מופעלת אך ורק על הילד שעבר - - -
לירון אשל: אז אני אגיד שיש מקום מאוד משמעותי במערכת החינוך לתוכניות מוגנות בתוך בית הספר.
לירון אשל: וכמובן, רק אגיד כאקט אחרון – הרחקה, כמו שאמרו פה לפניי, לפעמים זו באמת תופעה נרחבת.
לירון אשל: אבל כן חשוב לתת הכשרות לכל גורם שבסביבת הילדים, וגם להורים ולילדים עצמם.
לירון אשל: כמו שעשו את זה כבר בעבר בנושא של אובדנות להיות שומרי סף, לתת כלים לילדים, לתלמידים להושיט גם יד לחברים שלהם, לא לעמוד מן הצד, אלא ללכת ולדווח לגורם משמעותי בסביבתם כדי למנוע בעצם את אותה תופעה.
לירון אשל: כולם דיברו פה על מה צריכים לעשות בנוגע לילדים ולנוער.
לירון אשל: כמו שאמרה נציגת מועצת התלמידים, המניעה היא על כולם.
לירון אשל: גם אנחנו בעולם המבוגרים, גם חברי הכנסת, או מודלים אחרים שנמצאים, אנחנו היום בתקופה שיש שיח כעוס ומשתלח ופוגעני, ובחסות האנונימיות, או בקלות ההקלדה, יש כל מיני הערות בטווייטר, הכול משפיע על הילדים.
לירון אשל: הצורה שבה אנחנו מתנהלים, משפיע בהכרח על הילדים.
לירון אשל: אז אצלנו בעולם המבוגרים לא קוראים לזה חרמות, אבל מאוד קל לעמוד בכל מיני פלטפורמות - - -
מאי גולן: שיימינג.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, אני מסכימה איתך.
מאי גולן: מיכל, אם אנחנו היינו משליכות את מה שאנחנו חוות ברשתות, את יודעת, כל אחת מהמקום שלה, אני חושבת שהיינו מגדירות את זה כחרם פלוס פלוס...
מיכל שיר סגמן: זה גובל בהתעללות.
מיכל שיר סגמן: אבל שוב, הילדים של היום, הם חברי הכנסת של מחר.
מיכל שיר סגמן: וילד שסופג חרם ובריונות, בין אם זה ברשת, או בין אם זה בפיזי, ומגיע אחר כך לאיזושהי משרה, ומרשים להשתלח בנבחרי ציבור, בילדים, אין לזה סוף.
מיכל שיר סגמן: השאלה היא אם אנחנו מרשים, או לא מרשים שדברים כאלה יקרו ברמה העקרונית של מדינת ישראל ברמה של שיח.
מאי גולן: לפחות אם לא שומרים עלינו, שנשמור על הילדים שלנו.
מאי גולן: ..
מיכל שיר סגמן: מרכז השלטון המקומי הדר אליהו.
הדר אליהו: שלום, צהריים טובים, מפאת קוצר הזמן, אני לא אחזור על הדיבורים המאוד חשובים שנאמרו פה על ידי קודמיי.
הדר אליהו: אני מבקשת להתמקד בשני דברים.
הדר אליהו: האחד, כל נושא ההסברה וההכשרה שדיברה עליה קודמתי לכל החלקים באוכלוסייה, אם לתלמידים.
הדר אליהו: אם להורים, גם במסגרות אחר צהריים בעבור ההורים, לא רק דרך בית הספר, גם דרך בית הספר.
הדר אליהו: זה בעצם מעביר אותי לנקודה השנייה, ומבחינתי הכי חשובה, וליאם התייחסה אליה, זה המקום של העצמה של החינוך הבלתי פורמלי, אחת הפלטפורמות החשובות ביותר להעצמת בני הנוער.
הדר אליהו: לפיתוח החוסן האישי שלהם, ליצירת כתובת נוספת בגובה העיניים, שרואה, שמבינה, שמקשיבה להם.
הדר אליהו: בעצם, אותו מבוגר הפוטנציאלי שאולי, חלילה, אם קורה להם משהו, הם יראו בו כתובת.
הדר אליהו: מלבד כמובן, אין לי ספק, שגם המורים צריכים להיות במקום הזה.
הדר אליהו: אבל אל לנו לשכוח שיש פה מערכת חינוך נוספת, מקבילה, חשובה, אפילו קריטית מאוד בעבור בני הנוער, שזה מערכת החינוך הבלתי פורמלית שמתרחשת במרחב.
מאי גולן: גם אני וגם אופק עברנו בדיוק את אותו מסלול כשנפלטנו ממערכת בתי הספר, הגיעו למרכז היל"ה, שהציל אותה.
מאי גולן: אני יכולה להגיד על עצמי, הציל אותי גם מבחינה לימודית, חשבו שאני נכשלת בכל, ופתאום שם הבאתי ציונים וסיימתי בגרויות בשנה, וגם מבחינה חברתית להבין שהכול בסדר איתך.
מאי גולן: אגב, זה מוכיח גם נערים ובני נוער שהם מדהימים וחכמים ומסוגלים והכול.
מאי גולן: אבל זה שולח מסר למערכת החינוך שמקסימום אם אותם תלמידים לא יעמדו בלחצים, בחרמות ובשיימינג שיש היום במערכת החינוך, יהיה להם לאן להיפלט.
מאי גולן: זה הפחד שלי שזה נותן כלי למערכת החינוך לא להתמודד עם מה שקורה.
הדר אליהו: אני מאוד מתחברת לחשש שלך.
הדר אליהו: אני חוזרת לדברים של ליאם.
הדר אליהו: ליאם נתנה דוגמה מאוד נכונה, מאוד מדויקת למה שאני מדברת עליו, על אותו מדריך שהציל את אותה נערה שנגשה אליו.
הדר אליהו: מה היה קורה אם היא לא הייתה ניגשת אליו.
הדר אליהו: אני רוצה לחזור על מה שאמרה ליאם.
הדר אליהו: אחד הדברים החשובים, ומצד שני, הבעייתיים במערכת החינוך כולה זה אותו רצף חינוכי בין הבוקר לאחר הצהרים.
הדר אליהו: שוב ושוב אני פוגשת את זה בכל הנושאים שאנחנו דנים בהם – השפעות הקורונה, התמכרויות, אלימות כזו, אלימות אחרת.
הדר אליהו: בכל הנושאים אם בוועדת חינוך, אם בוועדה הזו.
הדר אליהו: אחד הכלים המשמעותיים זה החיבור בין מערכת החינוך של הבוקר לאחר הצהריים.
הדר אליהו: אי אפשר לנער אחריות.
מיכל שיר סגמן: איפה אתם כמחלקת נוער וצעירים לוקחים גם אחריות?
הדר אליהו: מחלקות הנוער ברשויות המקומיות, הן האמונות על תכלול החינוך הבלתי פורמלי, גם התנועות וגם הארגונים שבעצם חברה אזרחית שפועלת במרחב הרשותי, יש לה קשרי עבודה עם הרשות המקומית.
הדר אליהו: גם לרשות המקומית יש את הפעילויות הערכיות שהיא עצמה מפעילה לטובת בני הנוער בסכומי אפס מטעם המדינה, זאת אני אומרת בסוגרים.
מיכל שיר סגמן: כלומר כל רשות צריכה לתקצב לעצמה, רשות שאין לה - - -
הדר אליהו: גם בזה יש פערים לצערנו הרב.
מיכל שיר סגמן: אותה נערה שאני מלווה היא מתל-אביב, אמור להיות שם כסף לרשות, רק שאף אחד לא יודע מה לעשות.
מיכל שיר סגמן: אני מלווה אותה.
מיכל שיר סגמן: כל אחד מסתכל בעיני עגל, סליחה על הביטוי, ולא יודע מה לעשות.
מיכל שיר סגמן: יושבת ילדה, ואף אחד לא יודע מה לעשות – לא הרשות המקומית, ולא אף אחד ממשרדי הממשלה, ובטח שלא המדינה בכללותה, מורים.
הדר אליהו: אני חייבת להוסיף שיש נקודה חשובה והיא ההכשרה של בעלי התפקידים.
הדר אליהו: נקודה סופר קריטית.
מיכל שיר סגמן: אנחנו פה לא עוסקים בפרשנות.
מיכל שיר סגמן: עד היום עדות נתנה אופק, אח שלה, הציפה את הנושא חברת הכנסת מאי גולן.
מיכל שיר סגמן: אני פה כשגורם רשמי יושב בוועדה הזו, בין אם זו את, או משרדי הממשלה שיגיעו, אני מבקשת תשובות.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לדעת בסוף, מאחר ויש כאן תופעה שהיא רחבה מאוד מה אתם עושים פרקטית בשטח?
מיכל שיר סגמן: יש אצלכם איקס ילדים שעוברים חרם, שעוברים התעללות, שעוברים אלימות - איפה התפקיד שלכם?
מיכל שיר סגמן: האם ההורים יודעים על קיומכם?
מיכל שיר סגמן: האם הם יודעים לבוא ולדפוק על הדלת אצלכם?
מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, מה אתם עושים תכלס?
מיכל שיר סגמן: לא בתוכניות על הנייר.
מיכל שיר סגמן: האם יש איזושהי בעיה אל מול גורמים ממשלתיים ואתם יודעים לבוא ולדפוק להם על השולחן?
מיכל שיר סגמן: זה אני רוצה לדעת תכלס, אני לא צריכה לשמוע פרשנות על מה רוצים לעשות, זה יש לי מספיק, אני רוצה לדעת תכלס.
מיכל שיר סגמן: את מנהלת מחלקת נוער וצעירים מהמרכז לשלטון מקומי.
מאי גולן: מגיעה אליכם ילדה מוחרמת, מה אתם עושים איתה?
מאי גולן: או בכלל שאתם לא עושים איתה?
הדר אליהו: את מדברת על הרשות המקומית.
הדר אליהו: קודם כל, יש את גורמי הרווחה שאמורים באמצעות סדירויות שקיימות.
מאי גולן: עובדת סוציאלית לא תטפל בילד מוחרם זה לא רלבנטי.
מיכל שיר סגמן: אני אחדש לך, אולי היא הייתה רוצה פשוט אין - לא משלמים לה משכורת, אז היא לא יכולה לבוא לעבודה.
הדר אליהו: אסיים ברשותכם.
הדר אליהו: יש גם תפקידים שפקידי סעד אמונים על התחום הזה של ללוות בני נוער שסובלים.
מיכל שיר סגמן: כמה כאלה יש?
מאי גולן: אני מצטערת, אין לי שום דבר אישי.
מאי גולן: זה לא קורה, זה לא יקרה וזה גם לא קרה.
מאי גולן: פקיד סעד, קודם כל הוא לא יכול, אין לו את הזמן, יש לו אנשים רעבים, עניים שאין להם עם מה להתכסות בלילה.
מאי גולן: דבר שני, אין שום חוט מקשר בין ילד מוחרם, או הורים שעוברים את זה לבין פקיד סעד.
מאי גולן: הרשות המקומית, אני מבינה שאת לא יכולה לשבת עם ילדה או ילדה שעוברים חרם כזה.
מאי גולן: אבל מה אתם תורמים?
מאי גולן: מה התרומה שלכם היום לבית ספר שהוא בלא מסוגלות עם מספיק כלים להתמודד עם זה.
מאי גולן: מה התרומה?
מאי גולן: הרי זה לא יקרה עם אף פקיד סעד, זה לא יקרה עם יועצת של בית הספר לא המורה ולא המנהלת.
מאי גולן: איפה אתם באים לידי ביטוי במאבק הזה.
מאי גולן: זה לא יקרה, זה לא קרה, זה לא קורה.
מאי גולן: אני אומרת לך.
מאי גולן: אני חיה את בתי הספר בשטח.
מאי גולן: אופק סיפרה לכם על 100 פניות ביום.
מאי גולן: אני מקבלת 100 פניות שבועיות של ילדים שההורים שלהם לא יודעים למי לפנות.
מאי גולן: מעבר לזה, הם אפילו לא יודעים שאתם קיימים בלופ הזה.
מאי גולן: הם לא יודעים.
מאי גולן: את יכולה להגיד לי, חברת הכנסת מאי גולן, יש לנו אופציה לטפל בכל מיני מקרים אחרים.
מאי גולן: בואו, תגידו את האמת.
מאי גולן: בענייני חרמות, שיימינג, התעללות שילדים עוברים ומה שההורים שלהם נאלצים לעבור אתם לא קיימים.
מאי גולן: אתם פשוט לא קיימים שם.
מאי גולן: אין קיום שלכם שם.
מאי גולן: אין בספייס הזה.
הדר אליהו: אני עדיין חושבת שהרבה מאוד מהפניות צריכות להיעשות – אגיד אחרת.
הדר אליהו: מחלקות הנוער, מבחינה טיפולית מחלקות הנוער ברשות מקומית, זה לא מקומה, נתחיל בזה.
מאי גולן: מה אתם כן עושים?
מאי גולן: בואי נתחיל במה אתם כן, עזבי מה אתם לא.
הדר אליהו: נושאים פורמליים, שזה אומר פעילויות שעוסקות בתחומי ערכים, התנדבות, מעורבות, הכנה לצה"ל, שרות לאומי ואזרחי.
מאי גולן: אז היושבת בראש, אפשר לברך על הפעילות, אבל קשר לדיון הזה אין להם.
מאי גולן: אני מברכת על הפעילות שלכם.
מאי גולן: אבל קשר לדיון הזה או איזשהו יכולת לעזור בנושא הזה לא קיים, אז חבל על הזמן של כולנו.
הדר אליהו: אין לנו ספק שבשלטון המקומי כפי שאמרה יו"ר הוועדה, יש הרבה מאוד משימות לאנשי הרווחה שאמורים במקרים שכאלה ללוות משפחות, וכמובן, בני נוער עם קשיים כאלה ואחרים.
הדר אליהו: אני מדברת כרגע על המרחב החוץ בית ספרי.
הדר אליהו: בתוך בית הספר יש כמובן את השפ"ח – השרות הפסיכולוגי החינוכי שמעורב בתוך התהליכים.
מיכל שיר סגמן: אני יודעת שאני עובדת ברשות המחוקקת, אני יודעת מה תפקידי.
מיכל שיר סגמן: אני רשות מחוקקת.
מיכל שיר סגמן: את עובדת ברשות מבצעת – התפקיד שלכם זה לעשות.
מיכל שיר סגמן: לצורך העניין פיתוח של תוכנית מניעתית בנוסף לתוכניות שאתם מריצים, יכול להיות משהו שלפחות מראה את הרצון לעסוק ולפתור את הנושא.
מיכל שיר סגמן: הינה, דוגמה אחת מני רבות - הדרכה, זה משהו שאתם יכולים לעשות עם הכלים שיש לכם.
מיכל שיר סגמן: אתם בוחרים לקחת את הזמן, את המשאבים, את הכסף, את כוח האדם, ולעסוק בדברים שהם חשובים, אבל לא בדיוק מצילים חיים.
מיכל שיר סגמן: היום מדובר על תופעה קשה מאוד ורחבה מאוד, ואתם בעצם אומרים - אנחנו כתמול שלשום, שום דבר לא השתנה במדינת ישראל בשנתיים האחרונות, הכול בסדר.
הדר אליהו: אני יכולה לשתף אותך, בכל מה שקשור להכשרה של בעלי התפקידים במחלקות הנוער, יש בעל תפקיד אחד בלבד שכמובן מדינה בו בהכשרות שלו, וכו', ופועל מתוקף חוק, זה מנהל מחלקת הנוער.
הדר אליהו: ההכשרות שלהם היום מדברות גם על התמודדות שלהם עם חרמות, וההתמודדות שלהם לא פשוטה, כי עוד פעם, צריך להכשיר אותם בכלים המתאימים.
מאי גולן: אגב, אתך יודעים את הכלים המתאימים?
מאי גולן: אמרה לי אופק המדהימה עכשיו באוזן.
מאי גולן: אומרת לי – יש קורונה יודעים מה לעשות.
מאי גולן: יש ילד מוחרם – מה המרשם?
הדר אליהו: אני מסכימה איתך לחלוטין, לא סתם התחברתי למה שאמרה ליאם מקודם, שנדרשת הכשרה ייעודית.
הדר אליהו: מי שמכשיר את מנהלי מחלקות הנוער זה משרד החינוך.
הדר אליהו: אני לא סתם אמרתי את הדברים קודם.
מאי גולן: רק לסיים בזה שהיינו ממליצות כמחוקקות, אני חושבת שתסכים איתי יושבת-ראש הוועדה, שתשתמשו בכוח שלכם בכלים ובתקציבים להוסיף לפחות אם לא בפועל בשטח למניעה.
מאי גולן: אין בעיה שאתם מכשירים את מדריכי הנוער לדעת איך להתמודד עם חרמות, אבל האם היה אפשר לקבל – את מדברת על פעילות חוץ בית ספרית, אין שום בעיה, בואו, תפגשו את התלמידים, את המורים, את מדריכי הנוער אחרי שעות פעילות בית הספר, כי החרם מלווה אותם עד שהם הולכים לישון בלילה, ובואו שבו ודברו איתם על הזה.
מאי גולן: יש לכם את הכלים, את הכוח לעשות את זה.
מאי גולן: לפחות במנגנון שלכם במרחב המחיה שלכם אפשר לעשות המון שלא נעשה.
מאי גולן: אני מצטערת לא נעשה.
הדר אליהו: אני חושבת שיש רשויות ולא מבוטלות במספר לא מבוטל שזה כן נעשה.
מיכל שיר סגמן: למה זה לא גורף?
מיכל שיר סגמן: אין כאן הנחיה גורפת - איש היישר בעיניו יעשה.
מיכל שיר סגמן: אם מישהו רוצה לעשות ולתת – יעשה.
מיכל שיר סגמן: אם לא, אז חבל על הילד שנמצא באותה רשות מקומית.
מיכל שיר סגמן: בבקשה גיל ורד, ממונת אקלים מיטבי ומניעת אלימות.
ורד גיל: תודה לכם שהזמנתם אותנו.
ורד גיל: אופק, ליבי איתך.
ורד גיל: אופק, אני רק אומר שדיברת על איזושהי אימא שפנתה אליך, אז אנחנו נשמח גם כגוף של משרד החינוך לראות איך אנחנו יכולים גם לעזור.
ורד גיל: ממש הלב שלי שם, אז אנחנו נוכל אחר כך לדבר.
ורד גיל: חברת הכנסת מאי גולן, ברגע שדיברת על הצעת החוק שלך, באמת, ישבנו התכנסנו במשרד החינוך לחשיבה וברור לנו שזה על סדר היום של כולנו.
ורד גיל: אני אומר ששרת החינוך שלנו שמה ממש בחצי השנה האחרונה על השולחן של כולנו במשרד החינוך, ולא רק של שפ"י, של השרות הפסיכולוגי ייעוצי, אלא של כולנו ממש את הנושא של האקלים, של האווירה, של החרמות, וכל החלק של מניעת אלימות.
ורד גיל: אני רוצה לשתף אתכם ולומר שהתוכנית של "באים בטוב, לא מרימים ידיים", יצא בחודש דצמבר לטובת התוכנית, שרת החינוך שלנו הקצתה 438 מיליון שקל שמתוכם בעצם אנחנו פורטים את זה ל-258 לתוכנית "באים בטוב, לא מרימים ידיים".
ורד גיל: לטובת התוכנית אנחנו מחלקים אותה – 258 מיליון שקלים, הועברו לתגבור של שעות ייעוץ ליועצות.
ורד גיל: בעצם, בתי ספר שלא היו בהם יועצות, או שבעצם אחוז המשרה שלהן היה נמוך, אז הוא הורחב.
ורד גיל: בהמשך, אני אגיע לתפקיד של יועצת, כי בעצם חברת הכנסת מאי גולן, את דיברת על התפקיד של היועצות שבעצם יש להן ריבוי של כובעים, ואתייחס גם לזה.
מיכל שיר סגמן: יש הרבה מאוד מהן מורות בעצמן, זאת אומרת, הן לא יועצות - - -
ורד גיל: אז ממש הולכים גם לכיוון.
ורד גיל: אנחנו מאוד שמחות ששרת החינוך איתנו בעניין שהיא מבינה את החשיבות של הדמות, של היועץ, או של היועצת בבית ספר שהיא מטפלת גם מערכתית, וגם באופן פרטני בתלמידים, במורים וגם בהורים.
מאי גולן: אגב, היועצות עושות ביקורי בית?
ורד גיל: גם יועצות וגם צוות חינוכי.
ורד גיל: אני יכולה לומר כשאני הייתי יועצת, התלוויתי למחנכת.
מיכל שיר סגמן: אבל זה חובה, או שזה עניין של אם היא רוצה או לא רוצה.
מיכל שיר סגמן: פשוט היה לנו דיון אחר לגמרי בוועדה לזכויות הילד על ילדים יתומים.
מיכל שיר סגמן: גילינו שלא כל המורים, או אפילו היועצת טורחים להגיע לא להלוויה ולא לשבעה, זאת אומרת, הילד נמצא שם מנותק.
ורד גיל: עצוב לי לשמוע את זה, זה לא אמור להיות כך.
ורד גיל: ילד יתום, ילד שמאבד הורה, יועצת, פסיכולוגית בית ספר, כמובן שמחנכת מלוות את הילד.
ורד גיל: אני יכולה לבדוק את זה אם זה כתוב כמו איזשהו חוזר מנכ"ל.
ורד גיל: אבל קודם כל מבחינה רגשית, אנושית, אנחנו שם עבור הילדים, עבור המשפחות.
מאי גולן: לצערי, לפעמים גם את המובן מאליו צריך - - -
ורד גיל: נכון, וזה חלק מהתוכנית שבעצם לשים את זה על השולחן שלו.
ורד גיל: יועצת או פסיכולוגית או מנהל בית ספר אומרים כן, צריך, ואז או שזה נעשה או שזה לא נעשה.
ורד גיל: אני לרגע רוצה לפרט.
ורד גיל: מעבר ל-258 מיליון שקלים - - -
מאי גולן: זה נטו ליועצות?
מאי גולן: ותוך כמה זמן זה אמור להיות אמור מיושם?
ורד גיל: זה ממש התחיל.
ורד גיל: בשנה הבאה זה התעבה.
מאי גולן: זאת אומרת שיוצא מכרז לנושא הזה, או שזה מפורסם?
מאי גולן: איך מגיעות היועצות לתקנים חדשים?
ורד גיל: קודם כל יש לנו יועצות שיש להן משרה שהיא לא מלאה, אז בעצם חלק מהשעות הן יילכו לכיוון הזה.
ורד גיל: בתי הספר, בייחוד בחברה הבדואית שחלקם ללא יועצות ויועצים, אז שם זה יינתן.
ורד גיל: אבל אני מניחה שזה כבר התחיל מהשנה הבאה.
מאי גולן: אני יודעת שיש המון בתי ספר, גם במרכז אפילו שזה מפליא שאין יועצות, בתי ספר גדולים ובפריפריה.
ורד גיל: נכון.
ורד גיל: אז בעבר היה יותר.
ורד גיל: היום אני יכולה לשלוח לכם בעוד כמה ימים ממש פילוח של בכמה בתי ספר יש חוסרים של יועצים, אין שום בעיה.
ורד גיל: אני אומר ש-180 מיליון שקלים נוספים הוקצו בעצם לבתי ספר שיהיו תקציב שקלי.
ורד גיל: בעצם המנהלים והצוותים בוחרים בתוכנית רגשית או חברתית שאותם ירצו להכניס ולהוביל בתי הספר.
ורד גיל: למשל, אם יש בית ספר שמזהה על סמך נתונים – ואם יהיה לי זמן אני אוכל לדבר גם על נתוני מיצ"ב, והשאלון האחרון וחלקים רגשיים וחברתיים.
ורד גיל: אז בעצם מנהל בית ספר מזהה שיש קושי רגשי או קושי חברתי כזה או אחר, או למשל, עניין של בריונות, או קושי של עומדים מן הצד שתלמידים משתתפים בחבורות והם פעילים, אז אנחנו יכולים להביא – למשל, אם אני מנהלת בית ספר, אני יכולה לפנות למצמיחים ולקנות את התוכנית, שהתוכנית תהיה חלק מהתוכנית האקלים הבית-ספרי שאותה אנחנו מלווים בבית הספר.
מאי גולן: זאת אומרת, לא חלק מהלימודים של בית הספר.
מאי גולן: סוג של תוכנית העשרה?
ורד גיל: זו תוכנית שהיא בתוך בית ספר, שממש מנהל בית ספר מפנה לה מקום כי שרת החינוך שלנו קמה ואמרה - - -
מיכל שיר סגמן: היא אמרה שזה יבוא על חשבון תכנים לימודיים.
מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, זה לא בנוסף, עוד איזשהו העשרה, אלא ממש מורידים תוכן לימודי שבעיניה הוא כרגע פחות אקוטי מאשר טיפול נפשי, ולכן זה מתחלף אחד בשני.
ורד גיל: ואז אני אגיד, חברת הכנסת מיכל, שאנחנו מחליטים בבתי הספר שאם השבוע הורדתי שיעור היסטוריה, בשבוע הבא אני אוריד שיעור אזרחות לטובת שיח רגשי חברתי.
מאי גולן: אגב, איך מיישמים 180 מיליון שקלים בקניית תוכניות, איך מחליטים?
ורד גיל: יש למשרד החינוך מערכת שנקראת "מערכת גפן" שהיא גמישות של מנהלים שיכולים להיכנס.
ורד גיל: יש למעלה מ-5,000 תוכניות.
ורד גיל: ממש משרד החינוך בתוך הסוגיה הזו, ואנחנו עוזרים לבתי הספר לבחור.
ורד גיל: יש לנו אנשים שמומחים לזה לבחור תוכנית שמתאימה.
ורד גיל: זאת אומרת, שאני לא אביא כמנהלת בית ספר תוכנית מצמיחים אם היא לא מתאימה לי נכון לעכשיו לצרכים של התלמידים שלי.
ורד גיל: אני אומר שהתוכנית של השרה מתחלקת לשלושה חלקים.
ורד גיל: חלק אחד שעוסק בתלמידים, שבעצם כמו שעכשיו דיברנו, זו שעה שבועית לטובת פעילות רגשית חברתית לכלל ילדה הכיתה, או לקבוצות של תלמידים.