GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ענבל חרמוני: הסקר נערך בקרב 458 עובדים ועובדות סוציאליות מכלל הארץ, פחות או יותר מאוזן מבחינת מחוזות, חשוב להגיד, גם פריפריה גם מרכז גם חברה ערבית גם חברה חרדית גם חברה חילונית, יהודית וכן הלאה, וזה בתקופה של בין ה-5.1.2022 ל-9.1.2022, כלומר יחסית לא מזמן.
ענבל חרמוני: אני ברשותך רוצה להגיד כמה מילים קשות.
ענבל חרמוני: זה נכון שהסיפור הזה לא התחיל עכשיו, הוא התחיל למעשה לפני כמה עשרות שנים כשבאופן מכוון מערכת בריאות הנפש יובשה, אני אומרת באופן מכוון כי כמו שאומרים זאת לא טעות, זאת מדניות.
ענבל חרמוני: לא רק מערכת בריאות הנפש, גם מערכות הרווחה, יושבת פה עובדת סוציאלית מראשון לציון, אני מקווה שהיא תקבל זכות דיבור עוד מעט, וכל התחומים גם של בריאות הנפש וגם של הרווחה המשפחתית הקהילתית מיובשים באופן מכוון.
ענבל חרמוני: אני רוצה להגיד שיש משרד אחד שמנהל את רוב המדיניות של מדינת ישראל, שוב, לא מעכשיו, וזה משרד האוצר.
ענבל חרמוני: בסופו של דבר יש תוכניות לפעמים למשרדים, יפות, יש אולי דברים שצריך לתקן, יותר, פחות, מנסיוני אני רואה שמי שתוקע את העסק ומסתכלים על זה רק משורת האקסל זה באוצר וחייבים, בעיני זה הבסיס, אני הגעתי למסקנה שלזה צריך לשים סוף.
ענבל חרמוני: אם בסופו של דבר משרדי ממשלה לא מצליחים להוציא מדיניות מקצועית שאנשים מקצועיים ישבו וחשבו עליה בגלל שמשרד האוצר לא מאפשר, אני לא מסירה את האחריות ממשרדי הממשלה האחרים, אבל צריך לקחת בחשבון, אי אפשר רק להגיד מילים יפות, צריך לתקציב וגם כמו שאמרה חברת הכנסת וולדיגר, צריך לתקצב וגם שזה יצא לפועל מהר.
ענבל חרמוני: זה צריך לצאת לפועל מהר ולא אחר כך מגלים מלא סייגים ומלא אותיות קטנות שהכניסו כדי שיהיה קשה למצות את הסכום הזה.
ענבל חרמוני: יש פה במדינת ישראל מדיניות ושאיפה של חלק גם מיושבי הכנסת הזאת לצמצם את השירות הציבורי, מדברים על זה שאולי לא צריך להעלות שכר לעובדים ולעובדות, חבר'ה, זאת התוצאה.
ענבל חרמוני: אין אנשים בתחום של בריאות הנפש.
מיכל שיר סגמן: אם המדינה עושה הפרטה ולא אומרת את ההפרטה, זאת בעיה, כי אז גם השוק לא יודע להסתנכרן בהתאם.
ענבל חרמוני: בתקנים, אני רוצה רק ברשותך להגיד שגם כשיש תקנים פנויים אין בנמצא היום לא עובדות סוציאליות, לא פסיכולוגיות, גם בגלל העומס, גם אם כרגע יפתחו עוד תקנים אין מי שיבוא לעבוד.
מיכל מרים וולדיגר: זה לא מדוייק.
ענבל חרמוני: ולכן או שמשנים את כיוון הספינה לחלוטין ומבינים אחרי שנתיים כאלה שהשירות הציבורי כולו חייב להיות מעובה, מתוקצב - - -
מיכל מרים וולדיגר: אבל לא היתה תוכנית שכר, אנחנו היינו בדיון - - -
ענבל חרמוני: תוכנית השכר של העובדים והעובדות הסוציאליות עוד לא חתומה - - -
מיכל מרים וולדיגר: עוד לא חתומה?
ענבל חרמוני: כן, כי משרד האוצר יש לו זמן.
מיכל מרים וולדיגר: אני לא מאמינה.
ענבל חרמוני: גם על זה יהיה דיון בוועדת הרווחה, למשרד האוצר יש זמן, ה-200 מיליון לכאורה כבר, לא משנה שיש עוד הרבה דברים לתקן חוץ, אבל גם זה, זה היה צריך להיכנס.
מיכל מרים וולדיגר: זה מה שאני אומרת, שכל הזמן יוצאים בכותרות ענקיות, הגענו, עשינו, אבל בפועל זה לא קורה.
ענבל חרמוני: בפועל לוקחים את הזמן כאילו אם זה יהיה מנוסח כך או אחרת בהסכם זה מה שיפיל את מדינת ישראל.
ענבל חרמוני: אבל זה שהילדים האלה מחכים - - -
מיכל מרים וולדיגר: הייתי נאיבית, חשבתי שזה כבר ממן נחתם ואתם כבר בתוכו.
מיכל מרים וולדיגר: אז הייתי נאיבית.
ענבל חרמוני: אנחנו בכל מקרה היינו מגיעים כנראה לעדכן אותך, אבל אנחנו בתוך הניסוחים.
ענבל חרמוני: אבל זה לא יתכן, אני כבר אמרתי לממונה על השכר - - -
מיכל מרים וולדיגר: שערורייה.
ענבל חרמוני: זה לא יתכן שארבעה חודשים לקח להם לשים לנו טיוטה על השולחן.
ענבל חרמוני: זה לכאורה לא הנושא המרכזי אבל זה נכון שהוועדה הזאת, זה נכון שאת עושה את החיבור, גם פה וגם במקצועות אחרים ובסוף מי שסובל זה ילדים נוער משפחות וכל הציבור בישראל וכולנו כחברה דרך אגב, הדברים האלה אנחנו נשלם עליהם הרבה יותר גם חברתית וגם כלכלית, ברור, אבל בשביל זה צריך להרחיק ראות ולהיות מוכן לגזור את הסרט לא בהכרח בקדנציה של עצמך בין אם אתה פקיד בכיר ובין אם אתה שר או שרה.
מיכל שיר סגמן: תושה רבה, הדברים שלך כל כך חשובים.
ענבל חרמוני: זאת צריכה להיות החלטת ממשלה עם תוכנית עבודה ולא לוותר, כי במשרד האוצר גם באגף תקציבים וגם בממונה על השכר אחר כך הם דואגים שכל שקל העובדים רוצים לגנוב אותו, אז מעמיסים על ההסכם כל מיני דברים בלתי אפשריים ואז זה לוקח חודשים.
ענבל חרמוני: למה משהו שכבר הגיעו אליו להסכמות לוקח חמישה חודשים להניח טיוטה על השולחן, זה רק דוגמה, זה אותו דבר מה שיקרה עם העשרה מיליון ועם ה-900 מיליון ועם התוכנית של אלימות במשפחה.
מיכל מרים וולדיגר: בתוך קלסר על המדף.
ענבל חרמוני: זה בלתי נסבל, צריך להבין שמה שאנחנו רואים פה זה סימפטום של מדיניות של עשרות שנים במדינת ישראל, חייבים להפסיק את שלטון העריצות הזאת של האוצר שרואה את הדברים רק דרך שורת האקסל, זה בלתי נסבל.
ענבל חרמוני: אני אומרת לכם את האמת, אני כבר לא יודעת לפעמים איך לפרוץ את החומה הזאת, אני לא מוותרת ואנחנו נעשה מה שצריך כל הדרך, אבל זאת חומה בלתי נסבלת.
מיכל שיר סגמן: אנחנו מסכימים איתך.
מיכל שיר סגמן: אנחנו כאן צבא אני חושבת - - -
ענבל חרמוני: למה צריך כל הזמן להילחם על המובן מאליו, על שלומם של ילדים של קשישים של נשים - - -
מיכל מרים וולדיגר: אני חייבת לומר לך שהגעת לוועדה הנכונה.
מיכל מרים וולדיגר: לא שם הוועדה אלא שם יושבת הראש, שביחד עם אבו שחאדה אנחנו נעשה את הכל לא כדי שתהיה עוד תוכנית, כי לי נמאס מתוכניות, אני בעד ביצוע.
מיכל מרים וולדיגר: תוכניות קיימות, יש לנו תוכניות מדהימות - - -
ענבל חרמוני: בואו נתחיל מהביצוע את אומרת.
ענבל חרמוני: בהחלט.
מיכל מרים וולדיגר: בואו נתחיל מהביצוע, עוד תוכנית ועוד תוכנית ועד שישבו עליה - - -
ענבל חרמוני: אבל גם ההבנה שאי אפשר להפריד בין זה לבין הדיבור על השירות הציבורי - - -
מיכל מרים וולדיגר: ברור, חד וחלק.
ענבל חרמוני: על ההעלאות שכר, אי אפשר להפריד בין הדברים האלה ועל תקציבים באופן כללי.
ענבל חרמוני: על כל פסיק צריך לריב.
ענבל חרמוני: מעט אנשי המקצוע שכן קיימים, הפסיכיאטרים המעטים, הפסיכולוגים המעטים, גם בשירות הפרטי הם גם מרשים עכשיו לעצמם כי הם מעטים, הם יודעים שהם מעטים אז המחירים, בדקתם את המחירים בשוק הפרטי לאחרונה, אלף שקלים.
מיכל מרים וולדיגר: חברה חפצת חיים צריכה להשפיע בשירות הציבורי, המגזר הפרטי לא מעניין.
ענבל חרמוני: מה זה המחירים האלה, מי יכול לשלם את זה.
מיכל שיר סגמן: בבקשה רומי גמר.
רומי גמר: שלום, אני עובדת סוציאלית לנערות, אני פונה אליכם כדי להעלות שתי סוגיות ממש חשובות.
רומי גמר: קודם כל מצוקה של מסגרות פוסט אישפוזיות, אלה נתונים שכרגע ענבל הציגה, אני אדבר על נערות כי אני מטפלת בנערות, אבל כמובן זה תקף גם לנערים.
רומי גמר: נערה שנמצאת באישפוז, אחר כך, לאחר מכן רוב הפעמים ההמלצה לצאת מאישפוז ולהשתלב במסגרת פוסט אישפוזית.
רומי גמר: לרוב מה שנכון לעשות עבור הנערה זה לעשות Door to door, מאישפוז למסגרת פוסט אישפוזית.
רומי גמר: בפועל מה שקורה, אין לנו מקומות למסגרת פוסט אישפוזית, אנחנו מחכים משהו כמו שלושה חודשים, חצי שנה, מה שקורה, הנערה הזאת חוזרת הביתה ממסגרת מוגנת שמסתכלים עליה 24/7, היא חוזרת למעין ריק בבית, היא נמצאת לבד, אין מי שיראה אותה.
רומי גמר: אני אדבר איתכם עכשיו על מקרה שקורה בימים אלו ממש, נערה שאני מטפלת בה.
רומי גמר: בנובמבר היתה ועדת החלטה שהיא צריכה להשתלב במסגרת, הילדה עדיין בבית, האמא מתקשרת אלי כל שבוע שהיא מוצאת את הילדה שלה בבית בחדר עם פגיעות עצמיות חמורות, שותתת דם, אני לא מדברת על אמא שהיא רווחה קלאסית במרכאות, משפחה אמידה, אני מדברת על אוכלוסיה שזה כולנו פה יכולנו להיות האמא הזאת, אלא שאין לה את הכלים, בחיים לא התמודדה עם מצוקה כזאת.
מיכל שיר סגמן: אני רק אציין שוב, חושבים שכשמדובר על ילדים עם פגיעה עצמית אז חושבים שמדובר על אוכלוסיות חלשות, לא, ממש לא, זה חוצה מעמד סוציו אקונומי, אין לזה שום קשר לאיזה סוג משפחה ובאיזה סוג משפחה זה קורה.
מיכל שיר סגמן: שום קשר.
מיכל שיר סגמן: חשוב לומר את זה.
מיכל שיר סגמן: יש ציבור שלם של הורים שצופה בנו עכשיו.
רומי גמר: המצב הוא שאני לא יכולה לתת לה את המענה בתור עו"ס נערה, היא צריכה משהו עוטף ומגן, האישפוז לא יכולים לקבל אותה, כי ההמתנה היא ארוכה ולפעמים אישפוז זה לא המקום הכי מטיב עבור נערה כי זאת מסגרת שהיא מאוד נוקשה ולפעמים הן נחשפות שם לדברים שהם הרבה יותר קשים, אז לא בהכרח זה הטיפול הנכון לה.
רומי גמר: מסגרת פוסט אישפוזית זה האידיאל מבחינתה, או למצוא איזה שהיא מסגרת מעבר, אם אנחנו רוצים למצוא איזה שהם רעיונות לביצוע, מסגרת מעבר בין אישפוז לבין מסגרת פוסט אישפוזית שתכין אותה.
רומי גמר: מה שקורה זה, לא רק שאין לי תאריך להגיד לה את יוצאת למסגרת בתאריך ככה וככה, היא לא יודעת מתי היא יוצאת למסגרת, היא ממתינה, אני לא יודעת להגיד לה מתי היא יוצאת ובינתיים היא מחכה.
רומי גמר: היא צריכה להכין את עצמה לזה שהיא מנתקת את הסביבה שלה ועוברת למסגרת והיא לא יודעת מתי.
רומי גמר: עוד משהו חמור שקורה בתוך זה, בגלל שיש לנו מצוקה של מקומות - - -
מיכל שיר סגמן: אנחנו צריכים להבין מה קורה כאן למשפחות, להורים, לבית, לאחים האחרים שנמצאים.
ענבל חרמוני: זה גם בזבוז כספי ציבור כי זה דלת מסתובבת בלתי נגמרת.
רומי גמר: הדבר הנורא הנוסף שקורה בתוך זה, זה שמהרגע שמתפנה לנו מסגרת אנחנו מציבים לה עובדה, זאת המסגרת או כלום.
רומי גמר: לא ניתנת אפשרות בחירה.
רומי גמר: זה דבר חמור, אנחנו מזמן בלשכות השירותים החברתיים לא מתנהגים ככה כי ברור לנו שעיקרון הבחירה זה עיקרון שמלווה אותנו והוא יעיל באיכות הטיפול והוא משמעותי.
רומי גמר: אני אתן לכם דוגמה, אם נערה עכשיו אני אגיד לה זאת המסגרת שהיא פנויה והיא מסגרת שהיא רק עם נערות והיא רוצה להיות במסגרת משולבת נערים ונערות, אנחנו עושים לה עוול.
רומי גמר: עוול חמור.
רומי גמר: אנחנו צרים לתת לנערה את האפשרות לבחור מבין שתי מסגרות או שלוש, לא להגיד לה זאת המסגרת או כלום.
רומי גמר: עוד סוגיה שאני רוצה להתייחס אליה זה משהו שאנחנו מאוד מרגישים מהשטח.
רומי גמר: אני בורג קטן במערכת, עובדת סוציאלית לנערות - - -
מיכל שיר סגמן: אני רק מדגישה שמה שאת אומרת זאת עמדתך האישית בלבד.
מיכל שיר סגמן: זה חשוב לפרוטוקול.
רומי גמר: זאת עמדתי האישית, שלי ושל קולגות שלי במקצוע.
רומי גמר: לא האישית המקצועית, זה של קולגות במקצוע ואני גם מביאה קול של הורים ונערות שאני מלווה אותם.
רומי גמר: אני אגיד משהו שאנחנו ממש מרגישים, ההפרדה הבלתי נתפסת הזאת בין משרד הבריאות למשרד הרווחה בכל הנוגע לנוער שמתמודד עם נפש, הפך למין ייצור כלאיים של המערכת.
מיכל שיר סגמן: אני עוצרת אותך כאן.
מיכל שיר סגמן: קודם כל את כל כך צודקת ולצערי הרב מדובר לא רק בבריאות הנפש אלא בכל מה שנוגע לילדים העסק מוזנח, ילדי ישראל מוזנחים, לא מקבלים לא טיפול ולא העצמה, לא לחיוב ולא לשלילה ואין דיון שלא חושכות עיני, אני יחד עם הצוות המשפטי של הוועדה לזכויות הילד בנינו, וכמובן לירון כאן מהמועצה לשלום הילד, ורד בידרמן - - -
מיכל מרים וולדיגר: שהיו שותפים בעוד תוכניות.
מיכל שיר סגמן: בנינו תוכנית שאושרה כבר על ידי משרד המשפטים והאימפלמנטציה תהיה בפתיחת המושב הבא, שזה גוף שהוא גורם ומתכלל, מתאם ומתכלל את כל נושא הילדים, בריאות הנפש אחד מהם, מה שאומר זה גוף שגם מייצר פורום מנכ"לים ופורום אנשי מקצוע מכל משרדי הממשלה באופן עקבי וקבוע, אנחנו ראינו איך זה עשה אימפקט נורא גדול במניעת עבריינות נוער ממאות ילדים לעשרות בודדות, הם מצליחים לרוץ, הם קלי משקל, לרוץ מהר לאתר בעיה ולפתור אותה מהר הרבה מאוד פעמים לפני שהכנסת או משרדי הממשלה מצליחים להבין שזה קיים ולכן אני מאוד שמחה כי זה בעיני בשורה, מעט מאוד פעמים אני ממש מתרגשת משינויים, אחרי שזה יהיה אחד השינויים שנוגעים לילדים בכלל ובבריאות הנפש בפרט, כי אני הדגשתי את הפגיעות המיניות ובריאות הנפש, אמרתי שאלה שני נושאים עם כל שלל הנושאים האחרים של ילדים שפה אנחנו חייבים לשים על זה את הדגש ולכן אותו גורם מתאם ומתכלל תחת משרד המשפטים הוא זה שיהיה אמון על הענין הזה ואני מאוד מקווה שבגלל שהם קלי משקל ברגע שזה עובר אז תתחילו לראות מירוץ שליחים מאוד זריז ופעולות מאוד מהירות של פתרון בעיות אל מול משרדי הממשלה.
רומי גמר: אני רק אסיים בזה ואני אגיד מה קורה בפועל.
רומי גמר: נערה שנמצאת היום באישפוז משוייכת למערכת הבריאות, יש המלצה למסגרת פוסט אישפוזית שזאת מסגרת שנמצאת בחסות משרד הרווחה ואז היא נמצאת באיזה שהוא מעבר, האישפוז לוחץ עלינו, והם צודקים, להכניס אותה למסגרת פוסט אישפוזית, אני אומרת אין לי, אני מפעילה מכבש לחצים על הפיקוח שלי שכמו האוניברסיטאות התחלנו לתעדף נוער מי מגיע לאן, זה מצב אבסורדי ואז מפעילים לחץ עלי שאני מפעילה לחץ על הפיקוח ומה שקורה ההורים נמצאים באמצע ואומרים לי אין לי אמון בך, אין לי אמון במערכת הרווחה וכשהם מאבדים את האמון במערכת הרווחה אז ידי כבולות ואני לא יכולה לעזור לילדה שלהם, אני לא יכולה לעזור לא להם ולא לילדה שלהם וזה המצב שבו אנחנו העו"סים נמצאים בשטח.
מיכל מרים וולדיגר: צר לי להגיד אבל זה עוד מקרה טוב.
מיכל מרים וולדיגר: אני מלווה, וגם דיברתי על זה אתמול באחת הוועדות, וגם מיכל זה אולי חשוב לך וכתבתי לי שזה אחד הנושאים לדבר איתך, על בחור בן 17 וחודשיים שלושה שנמצא היום בכלא אופק - - -
מיכל שיר סגמן: כלא אופק נסגר, הם עברו לרימונים.
מיכל מרים וולדיגר: לא, הוא עוד לא, אבל אני חייבת לומר לך שהוא נמצא, יש לי ככה קלסרים של החלטות מבית המשפט שהוא לא צריך להיות שם, הוא צריך להיות במסגרת אחרת טיפולית שיקומית כי הוא בן אדם, נכון, הוא אלים אבל בגלל ההתנהלות שלו, בגלל בעיות כאלה ואחרות - - -
ענבל חרמוני: אבל עכשיו אפשר להבטיח.
מיכל מרים וולדיגר: הוא נמצא בכלא.
מיכל מרים וולדיגר: וכל יום נפתחת לו עוד תלונה במשטרה, הוא נמצא בכלא, על כי הוא היכה, המשטרה אומרת אנחנו לא יכולים לטפל בו, הוא צריך להיות במסגרת ואין מסגרות, אז מה כותבת השופטת בבית משפט מחוזי בערעור האחרון, שאני גם מרחמת עליה, היא אומרת, היא הזמינה את כל אנשי המקצוע למצוא לו מקום, אין מקום כי יש ב-מ.מ.מ מחקרים בלתי נגמרים על שיש מחסור במסגרות סגורות לנוער מורכב של הרווחה, אין מסגרות.
תמי ברנע: מה שנקרא מעון לתחלואה כפולה.
מיכל מרים וולדיגר: תחלואה משולבת, מורכבת.
מיכל מרים וולדיגר: ואין.
מיכל מרים וולדיגר: אז הוא יושב בכלא וההורים בוכים, הוא לא צריך להיות שמה, ועוד תיק נפתח לו ועוד תיק נפתח לו.
מיכל מרים וולדיגר: זאת שערורייה, אני אומרת לך זאת שערורייה, ילדים ונוער זאת שערורייה.
מיכל מרים וולדיגר: ואנחנו הורגים את הילד.
מיכל שיר סגמן: מדינת ישראל שנת 2022 גבירותי ורבותי.
רומי גמר: המצב החמור זה המבוגרים של עוד כמה זמן, החברה פשוט הולכת ומידרדרת ואנחנו לא רואים כי אנחנו לא עוזרים לבני הנוער כרגע שהם במצוקה אמיתית.
מיכל שיר סגמן: אבל כשאין לך מקום ושמים ילדים על מזרונים ברצפה, ודיון שהיה כאן שאותה ילדה שנפגעה, נפגעה בפגיעה מינית לצורך הענין, והיא מאושפזת, ישנה על רצפה על מזרון, היא יכולה למצוא את עצמה באותו חדר ישנה במזרון לידה עבריין מין שבא להסתכלות פסיכיאטרית.
מיכל שיר סגמן: סך הכל זה הגיוני, לא?
מיכל שיר סגמן: זאת מדינת ישראל.
מיכל שיר סגמן: אנחנו חיים במדינת עולם שלישי פשוט קישטו - - -
מיכל מרים וולדיגר: והיא צריכה להגיד תודה שנתנו לה מזרון, כי יש כאלה שמחכות לאישפוז ואין להן.
מיכל מרים וולדיגר: אז היא צריכה להגיד תודה שיש לה מזרון על הרצפה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו הולכים לעשות על זה עוד הרבה דיונים.
מיכל שיר סגמן: דוקטור שני בר טוביה, פורום ארגוני הפליטים למבקשי מקלט.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, בקצרה, אני רואה את הזמן שלנו, אני רוצה גם לשמוע את משרדי הממשלה, יש לי כאן עוד כמה דוברים.
מיכל שיר סגמן: אז סליחה שדווקא הגעתי אלייך ואני אומרת את המשפט הזה, אבל אנחנו נסחפים כאן כי אנחנו מזועזעים עד עמקי נשמתנו אז אנחנו מרחיבים יתר על המידה אבל כדי שנצא עם משהו אנחנו חייבים לסיים עד 11, זה לא תלוי בוועדה, זה ענין של תקנון הכנסת.
שני בר טוביה: תודה רבה.
שני בר טוביה: שמי דוקטור שני בר טוביה, אני מקדמת מדיניות של פורום ארגוני הפליטים מבקשי המקלט.
שני בר טוביה: כשראינו את הנושא של הדיון בוועדה לזכויות הילד אמרתי שאני פשוט חייבת לנסות להגיש נייר עמדה ולהשתתף בדיון ולומר דברים כי הנושא הזה של המצוקות הנפשיות של הנוער זה נושא שמעסיק אותנו מאוד.
שני בר טוביה: במהלך שנת הקורונה התעסקנו גם בהמון משברים אחרים, משבר כלכלי, אנשים רעבים, אבל הנוער זה היה אחד הדברים הכי בולטים.
שני בר טוביה: אני מדברת על אוכלוסיה מאוד ספציפית, על נערים ונערות שעד היום לא ניתנה להם תשומת לב כי הם היו מאוד מעטים במספרים אבל עכשיו המספרים הולכים וגדלים.
שני בר טוביה: אלה נערים ונערות שההורים שלהם הם מבקשי מקלט, חלקם נולדו בישראל, חלקם הגיעו עם ההורים לכאן, עבר מאוד טראומתי, גם מי שנולד בישראל סובל טראומה בין דורית, אז על כל הדברים שנאמרו עד עכשיו בדיון הם כולם רלוונטיים לבני הנוער האלה כולל ההחמרה של המצוקות בשנת הקורונה אבל יש אספקטים שהם מאוד ייחודיים וגם בני הנוער האלה עומדים בקרוב למבוגרים ויש אינטרס שהם בניגוד להורים שלהם, ופרופסור שלמה מור יוסף שהיה עד לא מזמן ראש רשות האוכלוסין וההגירה אמר את זה בעצמו, אנחנו חייבים להתעורר עכשיו כדי שהם לא יגדלו להיות בשוליים של החברה הישראלית.
שני בר טוביה: כמו שאמרתי, הם סוחבים טראומות עבר מאוד ייחודיות, הם מתמודדים עם מצב מאוד ייחודי בהווה כשההורים שלהם כאן
שני בר טוביה: במעמד זמני אבל כבר 15 שנים, זה מעמד זמני וממושך, זה מצב מאוד ייחודי.
שני בר טוביה: הם מגיעים לגיל 18, הם מבינים ששום דבר לא מחכה להם.
שני בר טוביה: רוב הדלתות במדינת ישראל, השכלה גבוהה, הכשרות מקצועיות, סגורות בפניהם.
שני בר טוביה: התוצאות של הדברים האלה אנחנו רואים אחוזים מאוד גבוהים של מצוקות נפשיות, של חרדות מהעתיד, קרקע שכל הזמן זזה מתחת לרגלים של הנערים והנערות האלה ואנחנו הולכים, שוב, עד היום לא עסקנו בזה כנושא ליבה כי היו מעט מאוד נערים, אנחנו חייבים להתעורר ואנחנו בפורום הולכים לעשות על זה הרבה מאוד עבודה בזמן הקרוב כדי שהצעירים האלה לא יכפה עליהם להיות בשוליים של החברה הישראלית.
מיכל שיר סגמן: כמו כל בעיה כמה שהיא חמורה במרכז הארץ היא מחמירה בפריפריה, כמו כל בעיה שאנחנו רואים שהיא חמורה במגזר היהודי מקבלת משנה תוקף חריף יותר במגזרים לא יהודיים, כשאנחנו מדברים על תושבים ולא תושבים, פליטים וכו', כמובן שהבעיה מחריפה אף יותר.
מיכל שיר סגמן: בבקשה לירון אשל, המועצה לשלום הילד.
לירון אשל: תודה גבירתי.
לירון אשל: אולי אני אשנה שניה את סדר הדברים ובהמשך למה שרומי אמרה פה וענבל, המדינה צריכה לשאוף לזה שהמסגרות והתוכניות יותאמו לילדים ולא שהילדים יותאמו למסגרות.
לירון אשל: זה מה שקורה היום.
מיכל שיר סגמן: מדינת ישראל בפעם הראשונה צריכה לשים את הילד במרכז, שזה משהו שיאנוש קורצ'ק לצורך הענין הבין תוך כדי מלחמת העולם השניה דבר פעוט, אבל מדינת ישראל כמדינה מתוקנת שחיה פה כבר וקיימת כמה עשרות שנים עדיין לא השכילה להפנים.
לירון אשל: ומה שקרוה שזה לא רק שאנחנו במציאות כזאת לא משקמים את הילדים, אנחנו מביאים להחמרה.
לירון אשל: בכל הנוגע למצב הרגשי והנפשי של ילדים ונוער זה לא שהיתה כתובת כמו שאמרו פה לפני, לא כתובה על הקיר, היא זועקת מתוך הקיר.
לירון אשל: ורק בשבועיים האחרונים היינו פה בדיונים על התמכרויות למשככי כאבים, לאלכוהול, אתמול היה פה דיון על התמכרות למסכים, הפרעות אכילה, בדידות, חרדות, וגם הנתונים של השנתון הסטטיסטי שלנו מראים נתונים מאוד קשים על פי נתונים שמזכירים קופת חולים מכבי בשנת 2021 עליה של כמעט 40 אחוז בבני הנוער, אני מדברת על גילאי 12 עד 17, שאובחנו בדיכאון, עליה של 33 אחוזים בבני הנוער שאובחנו עם חרדה, עליה של 20 אחוזים בבני הנוער שאובחנו עם לחץ והפרעות רגשיות ועליה של 56 אחוזים בשיעור בני הנוער שאובחנו עם הפרעות אכילה.
לירון אשל: וזה קצה הקרחון.
לירון אשל: כי כשאומרים אובחנו היה מישהו שלקח אותם לאיבחון, היה מישהו שראה אותם, ורובם בהערכה המקצועית זה שילדים עדיין לא נראים.
לירון אשל: עכשיו אני אגיד, בתחילת תקופת הקורונה, וגבירתי יודעת היטב וחברת הכנסת וולדיגר, הוקמה ועדה בין משרדית ששמעה, היו שותפים לה כלל משרדי הממשלה והורים ותלמידים וילדים וגובשה תוכנית רב מימדית, אקו סיסטם, שרואה כמו שאנחנו רואים את הילדים 360, שהיא מבינה שהם פעם בריאות הנפש בדיונים פה זה היה סקטור מסויים והיום בריאות הנפש זה כולם, זה כל הילדים וצריך גם, זה צריך להיות פרוס על רצף, צריכים לחזק את החוסן של הילדים, צריכים לתת כלים להורים שגם הם ידעו וכמו שאת אומרת גבירתי להתמודד עם הילדים.
מיכל שיר סגמן: את יודעת כמה הורים נואשים מסתכלים עכשיו על השידור הזה.
לירון אשל: לצערי אני יודעת כי אנחנו מקבלים פניות שלהם.
מיכל שיר סגמן: כמה הורים עומדים עם דמעות בעיניים וצופים בשידור הזה, כדי שאולי הם ידעו מה לעשות.
מיכל מרים וולדיגר: הורים, סבים וסבתות, משפחות שלמות, אחים, אחיות.
לירון אשל: בהמשך לזה, לחזק את המחזקים, משרד החינוך ועובדים סוציאליים הם ממוטטים, הם באמת עושים לא מאה אחוז, 200 אחוז בתקופת הקורונה.
לירון אשל: והם מדדים כבר.
לירון אשל: ועושים את כל מה שהם יכולים אבל כמה הם יכולים.
לירון אשל: אם יש יועצת מקצועית אחת ל-700 תלמידים ואם יש צוות מקצועי ויש מורה אחד על 40 תלמידים - - -
מיכל מרים וולדיגר: ופסיכולוג חינוכי אחד ל-1,500.
לירון אשל: בתוך הכיתה הזאת יש התמכרויות ויש פגיעות מיניות, כמה הם יכולים, איך הם יכולים להושיט יד.
מיכל מרים וולדיגר: וחלק מהמחלות האלה הן מחלות מדבקות.
לירון אשל: וכמו שענבל אמרה, נמאס לשמוע שאין כסף.
לירון אשל: למדינה יש כסף, המדינה צריכה לשים את זה בראש סדר העדיפויות, מאוד עצוב לשמוע בדיונים האלה ובכלל - - -
מיכל שיר סגמן: אני כבר אומרת לך שמשרד הרווחה ומשרד הבריאות שיעלו ממש עוד מעט, אנחנו מצפים, אני כבר אומרת למאזינים שלנו מהמשרדים האלה, אנחנו מצפים לתשובות.
מיכל שיר סגמן: אני לא רוצה תשובה של מריחה.
מיכל מרים וולדיגר: אני חייבת להגיד משהו, אני רואה גם את המצב ההוליסטי, אני מכירה את משרד הבריאות היטב ולפעמים אנחנו צועקים על ה-ש"ג.
מיכל מרים וולדיגר: הם לא מקבלים את ההחלטות, מי שמקבל זה מעליהם, הרבה פעמים אני יודעת שבחדרי חדרים כשאני מנסה לשוחח עם אי אלו אנשים אז הם אומרים את האמת אבל בפועל הם לא יכולים כי הם כפופים לשר ויש איזה שהוא סוג של היררכיה.
מיכל מרים וולדיגר: בואי נשמע מה הם יגידו אבל אני אומרת לך שהם יספרו לך על תוכנית שיש, כי יש תוכניות לרוב, השאלה מה מתבצע, כמה כספים הוזרמו, כמה הגיע אליהם ליד, כי לא מגיע אליהם בסוף ליד כי זה משרד האוצר.
מיכל שיר סגמן: כי אם למשל אנחנו יודעים שיש את ועדת הבריאות, אנחנו יודעים שיש את ועדת הרווחה, אנחנו יודעים שיש את הוועדה לזכויות הילד, כלומר יש את גוף הביקורת על משרדי הממשלה וזה תפקיד הכנסת.
מיכל שיר סגמן: אז כשאתם סופגים, אומרים לא נתנו לי, הגשנו, לא הגשנו, ואף אחד לא בא לכנסת כשאנחנו הגוף שכן אמון על לבקר - - -
מיכל מרים וולדיגר: שאלה אם השר מאשר להם את זה.
מיכל שיר סגמן: מה זה השר, הכנסת, הכנסת זה התפקיד שלה.
מיכל שיר סגמן: אז לפחות להרים דגל אדום ולהגיד יש כאן בעיה, כדי שהכנסת תוכל לטפל בה.
ענבל חרמוני: הם מרימים את הדגל הזה כל הזמן.
ענבל חרמוני: אני אומרת לכם, החטא הקדמון זה משרד האוצר, אני לא יורדת מזה.
לירון אשל: אני רק אגיד שצריך גם להשקיע במסגרות לא פורמאליות, אחר הצוהריים, שהילדים עצמם, שאנחנו מבקשים את זה, אנחנו לא צריכים להגיע לקצה כדי שיהיה לנו מקום ללכת אחר הצוהריים לבקש, להתייעץ, אפילו בדברים שהם כרגע פעוטים אבל אולי ילכו וידרדרו.
לירון אשל: ומה שעולה מאוד חזק למרות שכולם מסתכלים על הדור כדור דיגיטלי והתמכרות למסכים, כולם אומרים דבר מאוד ברור, אנחנו רוצים את העזרה שלנו פרונטלית, פנים מול פנים, אנחנו רוצים אדם משמעותי שנוכל לתת בו אמון, שיוכל לתת לנו יד.
לירון אשל: וזאת החובה המוסרית, הערכית - - -
מיכל מרים וולדיגר: ואותו אדם חייב להיות, כדי ליצור אמון הוא צריך להיות אותו אדם כל הזמן, אבל הם מתחלפים בקצב מסחרר, אנחנו בתוך לופ בלי יציאה ממנו.
מיכל שיר סגמן: אני אספר לכם סיפור על נערה שהגיעה אלי, מסתבר שהיא כן נפתחה לפסיכולוגית ציבורית ומרגע שאותה פסיכולוגית הבינה שכנראה מדובר כאן במקרה שיש חשש לפגיעה עצמית היא הודיעה על זה להורים ומאותו רגע הילדה הבינה שכל מה שהיא סיפרה לאותה פסיכולוגית יצא החוצה והיא איבדה אמון טוטאלי במערכת, בהורים שלה, בכולם, לא מוכנה יותר להיפתח לאף אחד.
מיכל שיר סגמן: זאת נערה שפוגעת בעצמה.
מיכל שיר סגמן: לקחו בעיה והחריפו אותה.
לירון אשל: גבירתי אני מסיימת ממש, מדובר בדיני נפשות, הרי כולנו מבינים את זה, וכל החישובים המתמטיים כמה שווים בסופו של דבר זה מה שקורה, כמה שווים בכסף חיי ילד זה שערורייה.
לירון אשל: נשבר לי הלב להגיד את זה אבל זה מה שקורה במשרדים בסופו של דבר, ככה הם עושים את החישובים.
לירון אשל: חיי ילד צריכים להבין ולצערי זה לא מובן, זה כאילו מובן אבל זה לא מובן שהחיים של ילד שווים יותר מהכל.
מיכל שיר סגמן: זה משפט מאוד קשה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו קצת נשנה את סדר הדוברים, נציגת השלטון המקומי מעיין ליטווין.
מעיין ליטוין: אני רק אגיד שאני לא נציגת השלטון המקומי, אני עובדת סוציאלית וראש צוות נוער באגף לשירותים חברתיים באגף רווחה.
מעיין ליטוין: אני אגיד שאנחנו מלווים נערים ונערות מגילאי 13 עד 18, עד עכשיו בני נוער בסיכון, עד הקורונה האפיון היה יותר בפן ההתנהגותי עברייני תוקפני התמכרויות, כל מה שתיארתם פה, יש לנו כיום מעל 80 אחוז מהפניות סביב מצוקה נפשית, אנחנו מדברים לא רק על השלב של האישפוז, אני רוצה לקחת צעד אחורה, יש לנו בני נוער עם חרדה חברתית, בני נוער עם דיכאון, בני נוער שהם אולי עדיין לא לאישפוז או למסגרת פוסט אישפוזית אבל הם לא מתפקדים.
מעיין ליטוין: אז מצד אחד בתי הספר ומערכת החינוך מצפה מהם כל פעם שנפתח סגר או משהו חוזר לאיזה שהוא מסלול לחזור למסלול ומהר ולעמוד בכל ההישגים, ומצד שני הם לא מסוגלים, ההורים לא מסוגלים.
מעיין ליטוין: אנחנו בונים הרבה מערכות תמיכה, מאוד מנסים, גם סביב הדרכת הורים, אנחנו כאגף רווחה, אנחנו כעובדים סוציאליים, מנסים לבנות ולעשות איזה שהיא מעטפת משלימה, אבל הגבול שלנו הוא בחלק הנפשי.
מעיין ליטוין: יש לנו בני נוער שמה שהם צריכים זה איבחון פסיכיאטרי, הם צריכים תוכנית של הדרכת הורים וטיפול רגשי נפשי בתוך מערכת בריאות הנפש.
מעיין ליטוין: ושם אנחנו עומדים חסרי אונים מול התורים.
מעיין ליטוין: את אמרת מאוד נכון, גם בציבורי וגם בפרטי.
מעיין ליטוין: היום יש לנו גידול מאוד משמעותי בפניות האלה ואני רוצה להגיד את זה להורים שאולי צופים בנו, הפניה לאגף לשירותים חברתיים, אגף רווחה מה שנקרא, הוא היום מאוד נורמטיבי, פונים אלינו מכל כלל האוכלוסיה, מכל השכבות הסוציו אקונומיות, ההורים פגשים אותנו ובני הנוער פוגשים אותנו ראשונים אחרי הפניה של בית הספר או אחרי פניות של ההורים, אנחנו עושים כל מה שאפשר לבנות מערכת תמיכה בתוך הקהילה.
מעיין ליטוין: אני רוצה להגיד משהו כראש צוות ולהצטרף למה שאמרה ענבל, אנחנו טובעים בפניות, טובעים בעבודה ולא מצליחים לגייס עובדים.
מעיין ליטוין: היום עובדים סוציאליים לא רוצים להגיע לשירות הציבורי וצריך להגיד את זה.
מעיין ליטוין: מערכת החינוך עומדת מולנו דופקת על הדלת ואומרת תקבלו את בני הנוער, אנחנו לא יודעים מה לעשות איתם, הם לא מגיעים לבית הספר, הם לא מתפקדים, הם פוגעים בעצמם, הם בהפרעות אכילה, כל מה שתואר פה - - -
מיכל מרים וולדיגר: מעיין, את מדברת נורא יפה ואני מניחה שאתם עובדים קשה, אבל אני רוצה להגיד לך שאלי הגיעו פניות רבות ואחת מהן על משפחה שיש לה ילד שהיה במסגרות לא מתאימות והוא נהיה אלים, הוא יושב היום בבית, היא אובדת עצות, היא פנתה אליכם.
מיכל מרים וולדיגר: יש לכם גם את המינהל לילדים ונוער ויש לכם גם את המינהל למוגבלויות, היא רוצה להגיע לבני ציון, שם זה המקום המתאים לילד שלה, אז בגלל שהיא הגיעה דרך מינהל ונוער אז אין מיטות שלהם, יש מיטות דרך המינהל למוגבלויות אבל היא לא מגיעה, הטיפול הוא הזוי.
מיכל שיר סגמן: חברת הכנסת וולדיגר, משרדי הממשלה פה, משרד האוצר פה, משרד הרווחה פה, משרד הבריאות פה, אנחנו עוד 20 דקות מסיימים פה את הדיון, עכשיו תחליטו את מי אתם רוצים לשמוע.
מיכל שיר סגמן: אפשר להמשיך את הדיון, הדברים הם חשובים אבל זה עבר.