GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל שיר סגמן: איך משרד החינוך מתמודד עם שני דברים, האחד מה ששמענו כאן בקיץ, גני ילדים ובתי ספר אני מניחה שאין להם מזגנים בגלל החוסר חיבור לחשמל ונאלצים ממש לשטוף עם צינורות מים את הגגות, כדי שהילדים לא יתייבשו, זה פעם אחת ופעם שנייה, אנחנו במשבר קורונה והרבה מאוד ילדים ישבו בבית בשנה האחרונה, מה שאוטומטית יצר הרבה מאוד פערים בכלל אצל ילדי ישראל, חלקם שידעו איך לעלות על זום, לא ידעו, חלק מילדי ישראל שיש להם מחשבים ניידים, חלקם שאין, אבל כל מה שקשור להתיישבות הצעירה, אנחנו רואים שהפערים אפילו הם גדולים יותר, מאחר ואין את התשתית הבסיסית אפילו לפתיחת מחשב.
מיכל שיר סגמן: איך משרד החינוך מתמודד, כדי לצמצם את הפערים האלה כדי ש-12 אלף הילדים בהתיישבות הצעירה יוותרו מאחור?
אילן קוטנר: טוב אני לא עוסק בפדגוגיה, אני עוסק בתשתית הפיזית של מערכת החינוך.
אילן קוטנר: אני נציג של מנהל הפיתוח פה.
אילן קוטנר: אז אני אומר עוד פעם בתי הספר אין בכלל בהתיישבות הצעירה, כל הילדים של ההתיישבות הצעירה מוסעים ומגיעים לבתי הספר שנמצאים ברשויות המקומיות, או במועצות האזוריות, או במועצות המקומיות שבהם הם גרים ואנחנו מסיעים אותם בצורה מסודרת.
אילן קוטנר: לגבי גני ילדים - - -
מיכל שיר סגמן: עלתה איזושהי דרישה ממשרד החינוך?
מיכל שיר סגמן: למשל, לגבי ההסעות של אותם הילדים, הכבישים שבדרך אל בתי הספר?
מיכל שיר סגמן: איזשהו משהו שאתם כמשרד חינוך - בא ואומר חבר'ה הילדים האלה מגיעים אלינו במקום שבו יש בית ספר, אבל תשימו לב שאולי הם לא מגיעים נקיים חלקם, אולי הבגדים שלהם מלוכלכים, אולי הכבישים לא ראויים ומסוכנים, כדי שהם יגיעו אל בית הספר, - האם באיזשהו מקום משרד החינוך בא ואומר, אני לא יודע מה קורה שם, אני יודע מה אני מקבל כשהם מגיעים אליי ואני מתריע כי יש כאן בעיה.
אילן קוטנר: אין מלווים להסעות לילדים בני שלוש שעולים בהסעה לגן שלהם.
מיכל שיר סגמן: אין מלווים לילדים בני שלוש.
מיכל שיר סגמן: השאלה שלי זה האם משרד החינוך מתריע?
מיכל שיר סגמן: האם אתה כשאתה רואה את הכשלים האם יש, זה לא בסמכותך אבל האם אתה בא ואומר למשרדים אחרים, אני מדליק נורה אדומה, הילדים האלה שאני אמון עליהם, יש כאן בעיה.
אילן קוטנר: אז עוד פעם, אני לא מכיר בעיה ספציפית, לא הועלתה איזושהי טענה שבגינה אנחנו יכולים לבדוק ולהתייחס.
אילן קוטנר: אני מדבר על העיקרון, על הכלל, הכלל הוא שאנחנו נסיע את כל הילדים שאין להם גן ילדים, אנחנו מסיעים אותם לגן ילדים ביישוב המוסדר, עוד פעם אם יש משהו ספציפי משהו מסוים צריך יהיה להעלות את זה ולבדוק את זה.
קריאה: מה השתנה לגבי מבנים?
קריאה: את יכולה לשאול אותו, למה לפני ארבע שנים שמו מבנים של חינוך?
אורית סטרוק: הוא אמר שהוא קיבל חידוד.
קריאה: מה החידוד?
קריאה: מי חידד?
קריאה: ולמה?
קריאה: ועל סמך מה?
אילן קוטנר: יצאה הנחייה מחודשת של אותה הנחייה מ-2004.
מיכל שיר סגמן: מתי יצאה?
אילן קוטנר: הופצה שוב לפני כ-שלוש, ארבע שנים, ע"י הלשכה המשפטית שבגינה אנחנו גם דברים שהוצגו קודם לכן, כרגע אנחנו מנועים מלעשות את זה.
קריאה: זאת אומרת אנחנו הולכים רוורס.
מיכל שיר סגמן: מי היה שר החינוך לפני שלוש שנים?
אילן קוטנר: לדעתי, ראש הממשלה הנוכחי.
מיכל שיר סגמן: אוקי, אני מבינה שמשרד הבטחון טרם יצר קשר, יעוץ משפטי?
קריאה: לא, עוד לא יצרה.
קריאה: זה פשוט לא יאומן.
מיכל שיר סגמן: טוב, אנחנו נסיים, יש עוד מישהו שיש לו עוד משהו לומר?
מיכל שיר סגמן: שחשוב לו, שעוד לא התבטא?
מיכל שיר סגמן: חה"כ סטרוק לפני שאנחנו מסכמים את הדיון.
אורית סטרוק: תראי, כמה דברים, אנחנו רואים פה מצוקה מאוד מאוד קשה וכרגע אנחנו לא רואים תוכלת, אני רוצה להצביע על כמה אפשרויות לפתרון.
אורית סטרוק: קודם כל ברור שהדרך הנכונה, דרך המלך לפתרון כל הבעיות האלה כולן, היא אותה החלטת ממשלה שמונחת על המדף ומחכה מלפני שנה בדיוק, כולל הבטחות של כל מי שהבטיח, שהיא אכן תורד מהמדף ותתקבל.
אורית סטרוק: כמו שאמרו כל נציגי הממשלה פה בדיון, פקידים כאלה ואחרים ממשרדים כאלה ואחרים, אם היה להם דירקטיבה מדינית ברורה, כן, שהמקומות האלה הולכים להסדרה ובהחלטת הממשלה הזו - אני מכירה אותה, כי אני הייתי גם שותפה בגיבושה, יש שם את התקנים ואת התקציבים ואת לוחות הזמנים ואת ההנחיה לחבר לחשמל ולמים גם לפני שהליך ההסדרה הסתים - אז זאת דרך המלך.
אורית סטרוק: זאת דרך המלך האמיתית ואני אישית חושבת שהוועדה הזאת צריכה להוציא קריאה לקבל את החלטת הממשלה הזאת בדיוק כפי שהתקבלה החלטת הממשלה להסדרת המאחזים הבדואים בנגב.
אורית סטרוק: יש דרך שנייה שהיא פחות טובה, היא יותר ארוכה, אבל בלית ברירה אפשר ללכת בה וזה הצעת החוק שאני הנחתי והיא תעלה מחר במליאת הכנסת ואני חושבת שבהעדר החלטה מצד הממשלה, הצעת חוק פרטית היא גם דרך לבצע את ההסדרה ויש גם דרך שלישית שדיברתי עליה כאן בעיקר עם נציג משרד המשפטים ניב יערי ואני רוצה להבהיר אותה שוב, חשוב שהיא תובן, כי גם בה אפשר להיעזר והדרך הזו מדברת על זה שייקחו את מסלול ההסדרה, שהוא מסלול ארוך, הוא מסלול ארוך בגלל שיש ברוב המקומות בעיה של סטטוס קרקע, צריך קודם כל לקבוע שהקרקע היא קרקע מדינה, עצם הקביעה שהקרקע היא קרקע מדינה, זה הליך ארוך של סקר והכרזה והתנגדויות וכו', אבל ראינו רק עכשיו ראינו שבאביתר אפשר לעשות את זה ככה, זאת אומרת ברגע שרוצים זה קורה מהר.
אורית סטרוק: רוב המקומות נמצאים על שטח שברור לכולם שגם אם ההליך הזה ייקח 35 שנה כמו שאמר לנו מיכאל ביטון לפני שנה, בסוף זה ייגמר בזה שזה קרקע מדינה.
אורית סטרוק: ככה זה יגמר.
אורית סטרוק: יכול להיות שיחכירו שטח מסוים, משבצת קרקע מסוים מסתבר ששם צריך להרוס את מה שנמצא, כי זה אולי היא קרקע פרטית, אבל הרוב הגדול הוא קרקע מדינה, מה שהיה על קרקע פרטית כבר נהרס לדאבוננו, גבעת האולפנה נהרסה, עמונה נהרסה, אנחנו כבר יודעים את הדברים האלה.
אורית סטרוק: המקומות שנשארו ולא נהרסו, אם מחר בבוקר יוגש בג"צ, המדינה תגיב ותאמר שזה על קרקע מדינה ולכן זה בהליך הסדרה, זה מה שיקרה ולכן לכל הפחות צריך לבקש, שמה שאני שאלתי את ניב יערי והוא אמר שהוא ייתן תשובה, שיתנו את התשובה.
אורית סטרוק: כי יכול מאוד להיות שאפשר את כל המקומות האלה לחבר כבר עכשיו, לפחות לתת את חלק מהתנאים, על דעת שאם ב- ובהתניה נגיד מול ראשי המועצות וכדומה, שאת פה הזכרת גנץ - אני מניחה שהוא יסכים להתניה כזו - שאם בערבות הימים שאם נגיד גבעת הראל יש איזה משבצת קרקע שהיא לא בדיוק אדמות מדינה, אני מניחה שהוא יסכים שהמשבצת הזאת תוצא, תוחרג החוצה, הרי זה ברור, זה מובן מאליו, אז כמו שעכשיו בוועדת הפנים עושים בעצם מה שנקרא קיצור הליכים, מה אומרים - אומרים הבית הזה והזה סופו להיות מוסדר, על דעת סופו אנחנו נותנים לו עכשיו את החשמל כמו שצריך, כדי שלא יהיו אסונות - אותו דבר, היישוב הזה והזה סופו להיות מוסדר, אף אחד לא חושב לפנות אותם, תראי לי מישהו שחושב עכשיו לפנות 25 אלף אנשים מהבתים שלהם, גם מוסי רז עם כל הדיבורים הגבוהים שלו על הרווחה, הוא לא חושב עכשיו לקחת 25 אלף איש ולהעיף אותם, לאן?
אורית סטרוק: הרי זה לא ייקרה במדינת ישראל, אז בשביל מה שהם סתם ימשיכו לסבול, שייתנו להם את התנאים האלה באופן זמני ואני מבקשת שהמשרדים יבדקו את ההתכנות המשפטית של זה, כי אני ישבתי בוועדת הפנים וראיתי, סליחה שאני אומרת, ראיתי איך יועצים משפטיים שעמדו תמיד כצוק איתן, ברגע שיש צורך קואליציוני, הם פתאום משנים את דעתם, הם מתגהצים ויש להם דעה קצת אחרת.
אורית סטרוק: שיתנו למקומות האלה את התנאים שלהם על דעת מה שיהיה בסופם, למרות שהדבר הנכון היה שיעשו את זה יותר מהר, אבל לפחות את זה שיעשו.
אורית סטרוק: זו ההצעה שלי מיכל.
מיכל שיר סגמן: תודה, תודה רבה חה"כ סטרוק.
מיכל שיר סגמן: טוב אני רוצה לסכם את הדיון החשוב הזה.
מיכל שיר סגמן: ככל שאני יושבת בוועדה לזכויות הילד, אני מבינה שמדינת ישראל באופן כללי יש פער עצום בין כל ילדי ישראל, בכל הנושאים, בין מה שהמדינה הייתה רוצה לראות, לבין מה שקורה במציאות בשטח.
מיכל שיר סגמן: ילדי ישראל כן סובלים מאפליה גאוגרפית.
מיכל שיר סגמן: הם כן סובלים מאפליה אתנית.
מיכל שיר סגמן: הם כן סובלים מאפליה דתית והם לא מקבלים את הטיפול הראוי ביותר מידי נושאים, לרבות נושא ההתיישבות הצעירה שאנחנו דנים בו כאן היום.
מיכל שיר סגמן: לילדי ההתיישבות הצעירה 12 אלף ילדים, יש זכויות ויש חובות.
מיכל שיר סגמן: יש להם בעיקר את החובה להתגייס לצבא.
מיכל שיר סגמן: את החובה לעשות בגרות, כדי שהם יוכלו להיות אזרחים טובים במדינת ישראל ולעבוד בעבודות.
מיכל שיר סגמן: חובה לשלם מיסים כשהם יגדלו.
מיכל שיר סגמן: חובה לעצור ברמזור אדום ולא לנסוע במהירות מופרזת.
מיכל שיר סגמן: יש להם המון, המון, המון חובות, אבל כפי שאנחנו רואים זכויות, כנראה אין והוועדה לזכויות הילד דואגת כאן לזכויות הילדים ובהעדר זכויות ל-12 אלף הילדים של ההתיישבות הצעירה, הוועדה לא תרפה, כדי שכלל ילדי ישראל, לרבות ילדי ההתיישבות הצעירה יזכו למלא הזכויות שמגיעות להם, עפ"י חוק אגב, לא לפי רצון טוב של מישהו, או של אדם כזה או אחר.
מיכל שיר סגמן: לילדים במדינת ישראל יש זכויות והוועדה הזאת תעמוד על הזכויות האלה.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קובעת שאי הסדרת תנאיי המחייה והתשתית בישובים האמורים מהווה הפקרה של התושבים באזור והפקרה של 12 אלף ילדים שחיים בישובים.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קובעת שילד זה ילד, לא משנה אזור מגוריו או מוצאו.
מיכל שיר סגמן: המדינה חייבת לדאוג לתנאיי מחייה נאותים.
מיכל שיר סגמן: למשרד הפנים, מנהל התכנון, למשרד האנרגיה ולמשרד התחבורה, הוועדה קוראת למשרדים לפעול בצורה הומניטרית ולהסדיר בדחיפות תשתיות מים, חשמל ותחבורה ביישובים לטובת שלומם ובטיחותם של הילדים המתגוררים בישובים האלה.
מיכל שיר סגמן: למשרד המשפטים הוועדה מבקשת שהמשרד יאשר לגופים הרלוונטיים לפעול לחיבור תשתיות מים וחשמל באופן זמני, עד להסדרה משפטית של הישובים.
מיכל שיר סגמן: למשרד הפנים מנהל התכנון ולשכת התכנון באיו"ש, צוואר בקבוק שמונע אישור תוכניות, הוועדה קוראת להגדיל את מצבת כוח האדם בלשכות התכנון באיו"ש ולתת קדימות בטיפול ליישובי ההתיישבות הצעירה לצורך בטיחותם וביטחונם.
מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת התייחסות בכתב לנושאים האלה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נעשה על כך דיוני מעקב.
מיכל שיר סגמן: דיוני מעקב, כי חיי ילד אינם הפקר ואם יש לאיזשהו מישהו בעיה אידאולוגית או מדינית עם איזשהו משהו שייקח את זה לגורמים הרלוונטיים.
מיכל שיר סגמן: ילד בן שלוש, ילד בן ארבע, ילדה בן 12, 16, או 18 לא אשמים ועל מדינת ישראל לתת את אותם הזכויות לילד ברמת השרון, במטולה, בנגב וביו"ש וחברון, כל עוד מדובר בילד שהוא תושב ישראל, הוא צריך לקבל את מלא הזכויות וכשאלה לא מתמלאות, הוועדה לזכויות הילד לא תרפה מהנושא הזה ואנחנו מצפים לתשובות מהמשרדים הרלוונטיים בהקדם ואנחנו נקיים על כך דיון מעקב.
מיכל שיר סגמן: בוקר טוב, אני רוצה לפתוח את דיון הוועדה.
מיכל שיר סגמן: היום, 15 בנובמבר, י"א בכסלו התשפ"ב.
מיכל שיר סגמן: הנושא שלנו היום: תשלומי הורים לתוכנית ניצנים – צהרונים – בעקבות שינוי בדירוג החברתי-כלכלי של הרשויות המקומיות.
מיכל שיר סגמן: אני אתחיל עם חברי הכנסת.
עלי סלאלחה: בוקר טוב לכולם.
עלי סלאלחה: הנושא הוא נושא חשוב מאוד, בעניין הזאטוטים שלנו, הילדים הקטנים, שאנחנו צריכים לדאוג שהם יהיו במסגרת עד השעה 16:00, היות שההורים שלהם נמצאים בעבודה, אבל כתוצאה מהעלאת המדד הסוציו-אקונומי בכמה כפרים, המצב השתנה וזה שינה את כל החיים של החברה שלנו ושל ההורים.
עלי סלאלחה: ראשית, כל הנושא הזה של העלאת המדד הסוציו-אקונומי הוא דבר פיקטיבי, הוא לא נכון, הוא לא אמיתי.
עלי סלאלחה: האוכלוסייה הזאת אוכלוסייה ענייה, אין לה מאיפה, היא משתכרת משכורות נמוכות, ההורים בקושי עושים למחיית הילדים שלהם.
עלי סלאלחה: אני מביא לדוגמה את יאנוח-ג'ת שהמדד הסוציו-אקונומי שלה הועלה ל-4, דבר שהקפיץ את דמי ההשתתפות בעבור כל ילד מ-500 שקלים ל-3,500 שקלים.
עלי סלאלחה: גם את ה-500 שקלים האנשים הוציאו מהנשמה שלהם, לא היה להם, אבל להגיע ל-3,500 שקלים – זו בעיה מאוד-מאוד רצינית.
עלי סלאלחה: לראיה, מספר הילדים שנרשמו השנה או כמה הורים שילמו עבור ילדיהם כדי שיישארו עד השעה 16:00 – מדובר בעשרה ילדים.
עלי סלאלחה: כמה זה היה בשנה שעברה?
מודי סעד: 220.
עלי סלאלחה: אם כך, ההורים לא רוצים לחנך את הילדים שלהם?
עלי סלאלחה: הם לא רוצים שילדיהם ימשיכו להיות במסגרת?
עלי סלאלחה: הם רוצים, אבל אין להם מאיפה.
עלי סלאלחה: אז המדד הסוציו-אקונומי הזה הוא פיקטיבי, הוא לא נכון.
עלי סלאלחה: צריך לומר ששלוש וחצי שנים המועצות המקומיות הדרוזיות לא היה להן מאיפה וכמעט כולן חשבו לפטר עובדים, היות שלא היה להן תקציב.
עלי סלאלחה: לכן, חברים, אנחנו חייבים למצוא דרך לאפשר לילדים שלנו, שהם התקווה שלנו, שהם היקרים לנו ביותר, שכדי שהילדים האלה יהפכו אחר כך לבוגרי י"ב, אקדמאים וחיילים, צריך לאפשר להם לקבל חינוך בהתאם, לפי יכולת ההורים ולא לפי המדד הסוציו-אקונומי.
עלי סלאלחה: אני לא יודע בכלל איך מדדו והגיעו למדד הזה – אני חי בכפר, אני יודע מה המצב של הכפרים שלנו, שהוא מצב קטסטרופלי.
עלי סלאלחה: הצהירו למשל על מר'אר כעיר.
עלי סלאלחה: ראיתי את הבדיחות של הצעירים שלנו על זה – שמו להם גורדי שחקים, שמו אוטוסטרדות וכו'.
עלי סלאלחה: אבל אין.
עלי סלאלחה: רציתי שהכפרים שלנו יהיו באמת כפרים שיש להם את הכול ולהיות גאה בכך ולעבוד בשביל זה, אבל בינתיים בנושא הספציפי הזה אין לנו.
עלי סלאלחה: לכן, חברים, אני מבקש בכל לשון של בקשה שניקח את הדברים לתשומת לבנו, שנקבל החלטות מדודות ונכונות ולאפשר לילדים שלנו לחזור להיות במסגרת עד השעה 16:00, שיהיו 220 ביאנוח-ג'ת ולא עשרה ילדים שההורים שלהם כן יכולים והאחרים לא יכולים.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, חבר הכנסת סלאלחה.
מיכל שיר סגמן: אני חייבת להוסיף ולומר על הדברים המאוד חשובים שאמרת, שבכל פעם שאני מסיירת במגזר הלא-יהודי, בין אם מדובר על דרוזים או על כפרים ערבים, אני רואה שלרוב מדובר על מצב סוציו-אקונומי 2.
מיכל שיר סגמן: מדי פעם אנחנו מוצאים סוציו 3 ומה שראינו עכשיו את הזינוק הזה פתאום ל-4, שאני באמת לא יודעת עד כמה הוא אמיתי, וגם נשאל את זה את הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
מיכל שיר סגמן: אבל בסוף-בסוף-בסוף, כשאני מסתכלת על התמונה הכוללת, המצב של הכפרים במגזר הלא-יהודי, המצב לא טוב ואסור שבישראל שנת 2021 אנחנו נאפשר הפקרות של ילדי ישראל, שברובם לא יודעים מה זה בריכה.
מיכל שיר סגמן: עד כמה שזה נשמע, בריכה זה לא מותרות; מגרש כדורגל זה לא מותרות; חינוך בלתי פורמלי זה לא מותרות; חינוך כמו שצריך, עם מערכת חינוך שעובדת כמו שצריך – זה לא מותרות, אבל אלה דברים שלא כל ילדי ישראל זוכים להם באופן שוויוני בכלל, ובמגזר הלא-יהודי בפרט, ואת זה צריך להפסיק.
מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת מופיד מרעי, נשמח לשמוע אותך.
מופיד מרעי: אין יותר סמלי, גברתי היושבת-ראש, מאשר לדבר על זכויות של הילדים דווקא לקראת ציון יום הזכויות לילדים שיתקיים מחר בכנסת.
מיכל שיר סגמן: בוועדה הזאת כל יום זה יום לזכויות הילד.
מופיד מרעי: אנחנו, חברי הוועדה, יושבים כמעט בכל הדיונים, אבל כדאי לתת קצת רקע על התוכנית עצמה.
מופיד מרעי: תוכנית ניצנים, חברים, באה להחליף את מה שהיה בעבר תוכנית ציל"ה.
מופיד מרעי: ב-2018 התקבלה החלטה, שקיבלה גם חיזוק על-ידי השלטון המקומי, חיים ביבס בזמנו, שבמצב סוציו-אקונומי 4, ההורים ישלמו יותר, מ-50 שקלים ל-350 שקלים לילד.
מופיד מרעי: תכפילו את זה כמובן במספר הילדים שיש בכל משפחה, למרות שמבחינת הילודה אנחנו בירידה, אבל יש עדיין משפחות שצריך לעשות את המכפלות.
מופיד מרעי: זה מהווה עומס.
מופיד מרעי: דיברו על מצב סוציו-אקונומי, על כך שהפרמטרים של הבחינה של המצב הסוציו-אקונומי אינם נכונים.
מופיד מרעי: נכנסתי ללמ"ס לבדוק איך בוחנים מצב סוציו-אקונומי.
מופיד מרעי: אם קובעים למשל שהיום מי שיש לו דירה זה משפיע על המצב הסוציו-אקונומי, אזי כל היישובים שלנו, כל היישובים הדרוזים, יורדים אוטומטית ל-2.
מופיד מרעי: למה?
מופיד מרעי: כי אין תכנון, אין דירות, אין בעלי דירות, אין משכנתאות.
מופיד מרעי: לכן החישוב של המצב הסוציו-אקונומי הוא אחיזת עיניים, וצודקים מה שאמרו כאן ועדי ההורים שאכפת להם.
מופיד מרעי: למען הגילוי הנאות, הייתי גם ראש רשות וגם יושב-ראש הפורום של ראשי הרשויות הדרוזיות והצ'רקסיות ובעברי טיפלתי גם בנקודה הזאת.
מופיד מרעי: לכן החישוב לא נכון.
מופיד מרעי: גם בואו לא נשכח שמרביתנו מפרנס יחיד, הרי אין לנו תכנון, אין לנו אזורי תעשייה, אין לנו איפה להעסיק את הנשים שיש להן תעודות.
מופיד מרעי: הנשים יותר משכילות מהגברים, אבל אין להן איפה לעבוד.
מופיד מרעי: אפשר לראות בוגרת טכניון, עם תואר שני מהטכניון, והיא מחפשת עבודה במתפרה או כסייעת או מתרגלת בבית ספר.
מופיד מרעי: כי אין איפה להעסיק אותן.
מופיד מרעי: בסך הכול, המשפחות רוצות לנהל חיי משפחה נורמליים, לשים את הילדים בגן, בפעוטון, ללכת לעבוד ולחזור בחזרה, אבל את זה אנחנו לא מספקים להן.
מיכל שיר סגמן: זה מנקודת המבט של ההורים, אבל מנקודת המבט של הילד גם מותר לו להתפתח, מותר לו לקבל את כל מה שיש למדינת ישראל להציע.
מופיד מרעי: חובת ההורה לתת לו, גם יחס חם.
מופיד מרעי: זה שאנחנו, המובילים, לא סיפקנו להם מקומות עבודה, אנחנו צריכים לדאוג לזה לטובתם.
מופיד מרעי: בסופו של דבר כל הנטל נופל על מפרנס יחיד, מרביתם אנשי כוחות הביטחון שעוסקים בזה בשכר, רחוקים מהבית, וכמובן שהנטל של חינוך הילדים וגידולם נופל על האישה.
מופיד מרעי: אני מבקש להציע הצעה – ואני לא יודע אם נוכחים פה ממשרד האוצר, ממשרד הרווחה, מהשלטון המקומי - - -
מיכל שיר סגמן: כולם נוכחים, חלקם בזום.
מופיד מרעי: החישוב צריך להיות אחרת.
מופיד מרעי: החישוב ליישובים שלנו צריך להיות לפי פריפריה חברתית וגיאוגרפית, לא לפי מצב סוציו-אקונומי, כי חלק מהיישובים עלו מ-3-2 ל-4.
מופיד מרעי: אני טוען שצריך להסתכל על כל היישובים – דאלית אל-כרמל, עוספייה, פקיעין, סאג'ור, בית ג'אן, ינוח-ג'ת, חורפיש וג'וליס.
מופיד מרעי: דאלית אל-כרמל ועוספייה הן בפריפריה חברתית על פי המדד של פריפריה חברתית.
מופיד מרעי: לכן אנחנו לא יכולים לומר להן שעכשיו הם ישלמו 350 שקל, כי הם במצב סוציו-אקונומי 4.
מופיד מרעי: המצב שלהם הרבה יותר נמוך.
מופיד מרעי: לכן צריך ללכת על פי פרמטר של פריפריה חברתית, וזה לא נלקח בחשבון.
מופיד מרעי: לגבי פקיעין, סאג'ור, בית ג'אן, ינוח-ג'ת, חורפיש – הם בפריפריה גיאוגרפית.
מופיד מרעי: לכן, אם לוקחים את הפרמטר של פריפריה חברתית יחד עם הפרמטר של פריפריה גיאוגרפית וביישובים האלה משאירים את התעריף באותו מצב, היינו 50 שקלים, הגענו לנוסחה.
מופיד מרעי: אני חושב שעם הנוסחה הזאת גם האוצר, גם השלטון המקומי, גם השלטון המקומי הדרוזי והצ'רקסי יכולים לחיות עם זה.
מופיד מרעי: ומי נשכר?
מופיד מרעי: הילדים והתלמידים.
מופיד מרעי: אני, כחבר כנסת, אני מניח שגם חברי עלי, מאמין בדרך הזאת ונפעל, ביחד עם יושבת-ראש הוועדה, שהנוסחה הזאת היא זו שתהיה ונוכל להוריד את הנטל מההורים ביישובים שלנו.
מופיד מרעי: אנחנו נלך עם זה עד הסוף ואני מאמין שנגיע.
מופיד מרעי: תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: אני מבקשת לעבור למודי סעד, ראש מועצת יאנוח-ג'ת.
מודי סעד: ראשית, אני שמח להיות פה ולראות אותך, כבוד היושב-ראש.
מודי סעד: אני רוצה להודות לכם על ההיענות המהירה יחסית לכינוס הוועדה לדון בנושא חשוב מאוד-מאוד.
מודי סעד: אגב, הנושא הזה הוא לא רק אצל הדרוזים והמגזר הלא-יהודי, כי גם במגזר היהודי, היכן שיש מצב סוציו-אקונומי נכון, זה אותו הדבר.
מודי סעד: אני חושב שלבעיה הזאת יש שני פתרונות: פתרון אחד, ובזה אני מסכים עם חברי מופיד, הוא ארוך טווח ולחשוב על פתרון שורש, יסודי, כדי לשנות את השיטה; ויש את הפתרון המיידי.
מודי סעד: אני היום, כראש רשות – וברשותכם, אני רוצה להודות לכל ההורים שהצטרפו – עשיתי סקר.
מודי סעד: שלחתי הודעה לכל ההורים בגנים, 220 הורים, והודעתי להם שזה המצב וביקשתי שיגידו מה הם עושים.
מודי סעד: נענו עשרה הורים בלבד, כאלה שיש להם את היכולת לשלם את ה-3,000 שקל.
מודי סעד: הרי זה אבסורד להעלות בן רגע מ-500 שקל ל-3,000 שקל.
מודי סעד: תוסיפו לזה גם את המצב שהיה בקורונה, הרי גם אנחנו נפגענו כמו שאר מדינת ישראל וכלל העולם, והפגיעה אצלנו הייתה אפילו קשה יותר.
מודי סעד: אני התמודדתי עם זה כמעט יום-יום בתקופת הקורונה כאשר הורים פנו אליי ואמרו לי: יש לי שני ילדים, אין לי מה לתת להם לאכול.
מיכל שיר סגמן: אני אגיד לך יותר מזה, מודי, הפעם האחרונה שבדקו את הדרוג, היה בשנת 2017, הרבה-הרבה לפני משבר הקורונה שהתחיל ב-2020.
מודי סעד: אז זה עוד יותר מחזק את מה שאני אומר.
מיכל שיר סגמן: אנחנו עושים את הדיון הזה היום, בשנת 2021.
מיכל שיר סגמן: כלומר, היום הורים משלמים על משהו שנקבע בשנת 2017, כאשר שיכול להיות שהמצב בשטח לא תואם.
מיכל שיר סגמן: תכף נשאל גם מי בודק את זה ואיך.
מודי סעד: נכון לבדוק את זה לעומק ולמה חמש שנים לא עושים כלום ופתאום אתה בא ומטיל פצצה כזאת עלינו.
מיכל שיר סגמן: שוב, פצצה שנקבעה בשנת 2017.
מודי סעד: ברגע ששינו את התוכניות, מציל"ה לניצנים.
מודי סעד: כרגע ההורים במצב קטסטרופלי.
מודי סעד: אני מקבל המון פניות, הזעקה הזאת לא באה סתם.
מודי סעד: אומנם אנחנו מובילים את הזעקה הזאת, אבל היא נכונה לגבי כל הכפרים וכל היישובים.
מודי סעד: גם האימהות שהיו בחל"ת וישבו בבית בעת הקורונה היה להן מאוד-מאוד קשה.
מודי סעד: אני, כראש רשות, דאגתי – והחבר'ה פה יעידו – להקל עליהן לעבור את התקופה.
מודי סעד: למשל, חילקנו יותר מאלף מחשבים ביאנוח-ג'ת.
מודי סעד: אממה, כל ילד כזה, בין כיתה א' עד ו' וכן ילדי הגנים, אי אפשר להשאיר אותם לבד בבית ולכן האימא נאלצה לעזוב את העבודה, אם זה חל"ת או להתפטר, ולשבת עם הילד.
מודי סעד: לכן זה הכניס את כולנו למצב קטסטרופלי, מצב קשה מאוד.
מודי סעד: עכשיו, הממשלה החדשה אומרת שרוצים לחיות לצד הקורונה, אנחנו מנסים לחזור ולהתאושש, אבל בדיוק באה המכה הזאת ובלמה את הכול.
מודי סעד: לכן אני אומר שהפתרון הרחוק הוא כפי שנאמר פה, ואני מצטרף להצעה, אבל הפתרון המיידי הוא להתייחס ולהתחשב בקורונה ובמצב ולהשאיר את המצב על כנו.
מודי סעד: רוצים להעלות?
מודי סעד: תעלו באחוזים בודדים, במקום 500 שקל, שיהיה 700 שקל.
מופיד מרעי: גם לא.
מופיד מרעי: למה להעלות?
מודי סעד: נגיד, אבל בכל מקרה לא להעלות ל-3,000 שקל.
מופיד מרעי: המצב הכלכלי במדינה הלך ונהיה יותר גרוע.
מופיד מרעי: בשנים האלה המדינה הייתה בלי תקציב וגם עניין הקורונה.
מופיד מרעי: אני לא חושב שצריך להעמיס על ההורים.
מופיד מרעי: צודקת יושבת-ראש הוועדה כשהיא אומרת שהנתון הסטטיסטי לא מעודכן.
מופיד מרעי: כלומר, הסטטיסטיקה מדברת על 2017 ואנחנו ב-2021.
מודי סעד: והיא לא מתייחסת לשנתיים הכי קשות שהיו בעולם, הכי קשות במאה השנים האחרונות.
מופיד מרעי: אלה שלוש שנים מאוד קשות.
מופיד מרעי: נכון שמשרד האוצר יקבל עכשיו החלטה להשאיר את המצב כפי שהיה ב-2016 ולגבי 2017 יעשה עבודה, יבדוק את הנתונים ולאחר מכן יביא איזה הצעות שהוא רוצה.
מופיד מרעי: נכון לעכשיו שישאיר את זה כמו שהיה ולא להוסיף אפילו גרוש.
עלי סלאלחה: אתה יודע מה, אני רוצה לבקש לבטל את זה ושייקח דמי רצינות בלבד בגובה 100 שקלים ולא 500 שקלים וגם לא 300 שקל.
עלי סלאלחה: אני מכיר את זה, הייתי מנהל בית ספר והיינו משלמים לילדים כדי שיצאו למסע, לטיול.
עלי סלאלחה: היינו אוספים כסף כדי לקנות לילדים בקיוסק.
עלי סלאלחה: המצב שלנו הוא מצב קטסטרופלי.
עלי סלאלחה: אנחנו צריכים להוריד את התשלום הזה מההורים, היות ואין לנו.
עלי סלאלחה: זו לא בושה, זה המצב שלנו, מצבנו גרוע ולא צריך להתייפייף.
עלי סלאלחה: אנחנו אנשים הכי מוחלשים במדינה הזאת.
עלי סלאלחה: זה המצב שלנו, בואו נגיד את האמת.
מודי סעד: גברתי היושבת-ראש, משפט אחרון.
מודי סעד: אם הייתה לי אפשרות – אמרתי את זה גם לחבר'ה פה – כרשות לשלם, כך שהם ישלמו את ה-500 שקלים ואני, כרשות, אשלם את היתרה, הייתי עושה את זה, כי אני מבין את הכאב – זה בלי קשר למה שנאמר פה, ואני מסכים עם מה שנאמר –אבל אין לי את האפשרות, אין לי את היכולת הזאת לשים את התקציב.
מודי סעד: מדובר בכמה מאות אלפי שקלים שאין לי אותם.
מודי סעד: כרשות אין לי אזור תעשייה שמכניס לנו.
מודי סעד: הרשות מתקיימת על בסיס הארנונה בלבד.
מופיד מרעי: ולא כולם משלמים.
מיכל שיר סגמן: אני יכולה לומר שאני מתכננת דיון גדול בוועדת הכלכלה – זה יהיה בקרוב – על יישובים במגזר הלא-יהודי ועל איך שהיישובים הללו לא יתקיימו רק מארנונה בלבד, מאחר שזה לא עובד.
מיכל שיר סגמן: אנחנו רואים שאזורי התעשייה, למעשה הפירות המכניסים, פשוט לא נוגעים ביישובים הלא-יהודים ולכן היכולת של היישובים האלה להתפתח ולזנק, גם כלכלית, היא הרבה יותר נמוכה מאשר היישובים הסמוכים להם שאנחנו רואים שהם משגשגים כלכלית.
מיכל שיר סגמן: אנחנו לא רוצים לקחת שום דבר או לגרוע מאף יישוב משהו, אבל זה עדיין לא אומר שאי אפשר להוסיף.
מיכל שיר סגמן: לכן יזמתי דיון רחב בנושא הזה, כדי להביא לפתרון הבעיה הזאת בכלל.
מיכל שיר סגמן: מאחר שכבר סיירתי בלא מעט יישובים וראיתי שזו בעיה שחוזרת על עצמה, וכשבדקתי את הסטטיסטיקה של הסוציו וראיתי שרוב היישובים נמצאים על סוציו 2, מעט מאוד מהיישובים נמצאים על 4 או על 5 – ועכשיו אנחנו נמצאים בבעיה שיכול להיות שזה אפילו לא מדגם מייצג – זו עדיין בעיה רחבה מאוד במדינת ישראל וחייבים לתת עליה את הדעת ולתת לה פתרון.
מודי סעד: אגב, בעניין הזה, גברתי, פניתי לפני כחודש, כולל לחברי הכנסת שנוכחים כאן ולראש הממשלה.
מודי סעד: אזור התעשייה תפן הוא המועצה היחידה בעולם – מועצה שמנהלת אזור תעשייה.
מודי סעד: צריך לפרק אותה, להחזיר אותה אלינו לרשות וכל הפירות האלה שיהיו לנו.
מודי סעד: אני לא טוען רק ליאנוח-ג'ת, אבל זה הוקם על האדמות שלנו, אלה מפעלים שהיו שייכים למועצה האזורית שלנו.
מודי סעד: אם נצליח, זה יפתור לנו את הבעיה.
מודי סעד: מודי, אתה צודק, אבל אני נאלצת לקטוע אותך, מאחר שזה לא חלק מהדיון הנוכחי.
מודי סעד: אני כבר אומר לך, בקרוב מאוד אני אכנס דיון בוועדת הכלכלה במיוחד על הנושא הזה.
מודי סעד: אתה מוזמן להצטרף וגם לדבר על אזור התעשייה הזה.
מודי סעד: אנחנו נדבר על הרבה מאוד אזורי תעשייה אחרים וגם על הרחבת גבולות וכל מה שקשור לזה.
עלי סלאלחה: אנחנו מצטרפים אלייך.
מופיד מרעי: על הנושא של התעשייה אני אדבר איתך אחר כך, כי עשיתי על זה עבודה בנושא.
מיכל שיר סגמן: אני לא מדברת רק על יישובים דרוזים, אני מדברת על המגזר הלא-יהודי בכללותו.
מופיד מרעי: עשיתי עבודה על המגזר הלא-יהודי מול המגזר היהודי, אבל זה לא הנושא שלנו.
מופיד מרעי: חבר הכנסת ביטון מוביל, ובצדק, את מה שנקרא "חינוך חינם".
מופיד מרעי: אז חינוך חינם בעיירות פיתוח וביישובים שלנו, בפריפריה הגיאוגרפית וגם החברתית.
מופיד מרעי: אני מציע ומבקש – זכותי לבקש ואני חושב שגם נכון לבקש וגם לקבל – שחינוך חינם יתחיל מפה, מהצהרונים.
מופיד מרעי: הרי זה חינוך, אז שיהיה אצלנו חינוך חינם מגיל אפס עד לאוניברסיטה.
מופיד מרעי: אם מובילים את זה לפיילוט, שיתחילו משם.
מופיד מרעי: למה חינוך חינם צריך להיות אחרי הצהרונים, אחרי בית ספר?
מיכל שיר סגמן: אני אגיד לך למה.
מיכל שיר סגמן: בעבר בחנו את כל נושא הילדים במערכות החינוך לפי ההורים שיוצאים לעבודה.
מיכל שיר סגמן: אם בזמנו – מה שנקרא מזמן-מזמן.
מיכל שיר סגמן: לרוב האימהות לא יצאו לעבודה, בוודאי שלא היה בנורמה שהאבות שומרים על הילדים והיום זה כבר משתנה – האימא יצאה לעבודה, היא הייתה חוזרת מהעבודה בשעה 12 או 1.
מיכל שיר סגמן: היום המציאות השתנתה, היום המציאות מחייבת ששני ההורים יעבדו כדי לכלכל את המשפחה.
מיכל שיר סגמן: אני לא מכירה עבודה שנגמרת בשעה 12 או 1, זה אפילו לא חצי משרה.
מיכל שיר סגמן: זה בעיקר הסתנכרן לפי ההורים ופשוט לא השתנה לפי צורכי המציאות של ימינו אנו.
מופיד מרעי: זה לא השתנה.
מופיד מרעי: אם רוצים ללכת על פיילוט לימודי חינם, אני מבקש שזה יתחיל מגיל אפס.
מיכל שיר סגמן: שווה בדיקה ודיון.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור לפורום ועדי ההורים.
מיכל שיר סגמן: כמאל מהנא, יושב-ראש ועדת ההורים פקיעין, בבקשה.
כמאל מהנא: לפי דעתי המצב הסוציו-אקונומי לא שייך בכלל למציאות שאנחנו נמצאים בה.
כמאל מהנא: אם אתם לא נותנים או לא משייכים או לא מתקצבים את זה, אז ההורים חייבים לעבוד כדי לתקצב את זה.
כמאל מהנא: אם ההורים עובדים, אין להם את הכסף לשלם לילדים או לתחזק את הילדים.
כמאל מהנא: לכן, לדעתי צריך לנתק את המצב הסוציו-אקונומי מהצהרונים, שכפי שאמרת חבר הכנסת מופיד מרעי, שזה צריך להיות בקטגוריה אחרת, כי יכול להיות שהקטגוריה הזאת כן תיתן פתרון לבעיה הזאת.