GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
הדס בלומנדל: גורם שלישי ואחרון שמאוד חשוב לי להתייחס אליו זה הנושא של פריפריה, פריפריה גם חברתית וגם גיאוגרפית ואת זה אני אומרת ככה על סמך עבודת רחוב בירושלים, אי אלו שנים כשיש פה כל מיני סוגים של פריפריות בעיר, אני חושבת שאחד הדברים המרכזיים שמובילים לפגיעות זה גם עוני ותחושה שהחברה שנמצאים בתוכה לא יכולה להכיל את הדבר הזה, אני הרבה שנים עובדת ספציפית עם נוער דתי וחרדי ואני חושבת שהפגיעות שם הן אפילו חמורות יותר בכלל אין שיח על מיניות, אני לא מדבר אפילו על מיניות להט"בית, השיח על מיניות הוא כל כך לא קיים ששוב היכולת שלי להיכנס לתוך סיטואציה ולהבין בכלל מה מצפים ממני, מה הולך לקרות, איך הולכים להתייחס אלי, היא מאוד מוגבלת וגם הדבר הזה מייצר כר פורה לפגיעות ואני אגיד גם יותר מזה שלפעמים וזה גם משהו שאני מאוד רואה, זה איזושהי דרך שבה הרבה פעמים נערים ונערות נכנסים לתוך בהתחלה זנות אפורה ואז זנות, וזאת גם נקודה שחשוב לומר, אני יודעת שזה כבר כמה שנים אחורה, אבל בשיחה שהייתה לי המנהלת של השלטר בירושלים של עלם, היא אמרה לי שחצי מהנערות הן מהקהילה.
הדס בלומנדל: סתם כאילו לסבר את האוזן ואני חושבת שזה חשוב להבין את הדבר הזה כי זה לא נתון מקרי, הזה נתון מתבסס על זה ששוב פוטנציאל הפגיעה הוא גבוה יותר בגלל הגורמים שציינתי ועל אחת כמה וכמה, בתוך אוכלוסיות מוחלשות.
הדס בלומנדל: נאי לא רוצה אבל רק להתעסק עם הגורמים לפגיעות, אני רוצה לומר מילה אחת על המנעד של הפגיעות שזה גם חשוב, הרבה פעמים שמדברים על פגיעות מיניות בנוער להט"בי, אנחנו מדמיינים פגיעה באפליקציות או מסיבות ומרחבים כאלה, אבל חשוב לי לומר שבתוך המחקר שלי נתקלתי תיאורים מאוד מגוונים של פגיעות, נתקלתי בהרבה דוגמאות של התעמרות בעבודה שכוללת פגיעה מינית שמנציח את הסיפור של הארון.
הדס בלומנדל: נתקלתי בהרבה מאוד דוגמאות של טיפולי המרה שכללו פגיעה מינית ומאוד חשוב לי לציין שהמנעד הזה של פגיעות מיניות הוא הרבה יותר רחב מאיך שאנחנו מדמיינים אותו.
הדס בלומנדל: אז זה גם עוד דבר שחשוב לי לומר.
הדס בלומנדל: הדבר האחרון שחשוב לי לומר ככה עם הפנים קדימה, כי כמו שערן אמר, אני חושבת שזאת גם הזדמנות לעשות ולא רק לדבר על מה קורה.
הדס בלומנדל: אני לפחות מזהה מתוך השיחות שלי עם נפגעים ונפגעות שהם ככה מצביעים על כמה דברים מרכזיים שהם היו רוצים שישתנו ואני ככה בוחרת להביא דווקא אותם היום, אני אגיד דגם העבודה שלי בשטח מגבה את מה שהם אומרים אבל קודם כל הקולות שככה עולים בתוך השיחות איתם, דבר אחד מאוד חשוב, זה הנושא של חינוך, אני יודעת שמשרד החינוך וככה איריס יושבת פה ואנחנו מכירות כבר הרבה שנים.
הדס בלומנדל: משרד החינוך עושה הרבה עבודה אבל גם חניכים וגם מרואיינים מתארים שאין מספיק עיסוק במיניות מיטיבה של להט"בים, כלומר, בתוך שיחות ומערכי שיעור על מיניות הרבה מורים מאוד נרתעים מלדבר על זה והתוצאה של זה היא שאין מודל בכלל לאיך זה כן אמור להראות, אז שוב, אם אני לא אגע איך זה כן אמור להראות, מן הסתם שיש יותר סיכוי שאני אמצא את עצמי בתוך סיטואציה של פגיעה וממש הייתי שמחה לחשוב איתך איריס ואני בטוחה שגם מרכז הסיוע ישמח בהקשר הזה לחושב איך מכניסים תכנים של מיניות מיטיבה של להט"בים לתוך כיתות רגילות כי שוב, כי אם אנחנו מדברים על 10 אחוז להט"בים באוכלוסייה בכל כיתה יש תלמידים שזקוקים לזה והם לא שומעים את התכנים האלה ואז התוצאה ידועה.
עלי סלאלחה: זה נתון בדוק עשרה אחוז מהאוכלוסייה?
הדס בלומנדל: כן, הנושא השני שככה אני שומעת שוב ושוב בשיחות.
מיכל שיר סגמן: אני מתנצלת להתחיל לקצר אותך כי את אומרת דברים מאוד חשובים פשוט אין לי ברירה.
הדס בלומנדל: אני יודעת.
הדס בלומנדל: קו סיוע חיצוני ללהט"בים, הרבה מבני הנוער טוענים שהם חוששים לפנות לקו הסיוע הכללי, כי הם חוששים שהמתנדבים לא יבינו את הצרכים שלהם, אני חושבת שזה דבר שחשוב להתחיל לחשוב עליו והוא מצריך משאבים שאני לא יודעת למרכז סיוע יש, אני מנחשת שלא, אבל אני חושבת שזה חשוב, והדבר השלישי זה כל הנושא של טיפול, היום יש תורי ענק למרכזי טיפול וגם אם איכשהו נער מצא את עצמו פונה למרכז טיפול, לא בטוח שהוא יגיע למטפל שבכלל עבר איזושהי הכשרה שקשורה לקהילת הלהט"ב ואז אני מניחה שאתם מבינים מה תהיה איכות הטיפול ואיזו מן חוויה זה יכול לייצר למטופל בתוך הטיפול, זה דברים שחייבים לחשוב עליהם וככה אני באמת צריכה לסיים, אז אני אסיים בזה אבל אני חושבת שאלו שלושה דברים מרכזיים שהם בעיני צעדים ריאליים שאפשר לנסות לקדם ולעשות איתם משהו שיעשו הרבה הבדל.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה הדס, תודה רבה על הדברים החשובים, קו סיוע זה באמת אחד הדברים החשובים עבור הקהילה הגאה, ערן ואיילת אני דווקא כן רוצה לנצל את הבמה הזו מעבר לקו סיוע ייעודי עבור הקהילה הגאה אם יש, אז אני אשמח אם אתם יכולים אפילו כאן לפרסם את מספר הטלפון הזה ואם לא אז קו טלפון שמי שצופה בנו ויצפה בנו שיהיה לו.
שני האן: קווי סיוע מונגשים לקהילה, הרבה מהמתנדבים שלנו הם מהקהילה הלהט"בית, הרבה פעמים להט"בים שפונים מקווי הסיוע הם לא בהכרח פונים על סמך הנטייה המינית שלהם אלא על סמך החוויה הפגיעה המינית, אנחנו כל הזמן מרגישים את הקווים גם מבחינת הידע, יש את 1203 קו סיוע של גברים, 1202 קו סיוע של נשים, יש את כל מילה שזה צ'אט בעצם לאנשים שלא מעוניינים לדבר בקולם ומעוניינים באיזו שהיא הנגשה יש גם בווצאפ, יש קווים ייעודיים לדתיים.
מיכל שיר סגמן: אני בכוונה עושה שיקוף אני שזה יהיה מאוד ברור, שילד או ילדה, נער או נערה, או מבוגר, יכולים לפנות אליכם גם בצ'אט ולהישאר אנונימיים ועדיין לקבל את העזרה.
שני האן: אנונימיים לחלוטין, בהתאם לרצון ולצורך של הפונה.
מיכל שיר סגמן: אז פה אני כן אפנה שוב, אל הנפגעים והנפגעות בכלל ומתוך הקהילה הלהט"בית בפרט, ויש אנשים שמחכים שתתקשרו ואתם לא לבד ויש אנשים שרוצים לחבק אתכם ורוצים לתת את העזרה, תצרו את הקשר, בלי חשש, נרגע הזה שבו נפגע או נפגעת מינית עומדים מול הטלפון וחוששים לעשות את הצעד הראשון, מכל כך הרבה סיבות, מתוך הקהילה הלהט"בית, מחוץ לקהילה הלהט"בית, יש את הרגע הזה שהוא פחד, יש את האפשרות להישאר אנונימיים תחת שיחת ווצאפ ויש אנשים שרוצים לעזור לכם והם מחכים שתצרו קשר.
מיכל שיר סגמן: בבקשה חבר הכנסת עלי סלאלחה.
עלי סלאלחה: חשוב לי להשמיע את הקול של החברה הערבית והדרוזית והנושא הזה הוא נושא יותר קשה בחברה שהזכרתי, אבל הוא ניתן גם להביא אותו, לדבר על הנושא הזה ואפשר לפתור את הבעיות בדו שיח בהסברה ואני רק יכול להגיד לכם, הבעיה שם היא בעייתית היות ותפיסות העולם של האוכלוסייה שהיא בעיקר מבוססת על דת, היא קשה ויש ממש סטיגמות קשות כלפי ילדים, מבוגרים וישנם כאלה.
עלי סלאלחה: איך אנחנו יכולים לטפל בזה?
עלי סלאלחה: אני חושב שהיום במאה ה-21 ניתן לדבר על זה, ניתן להסביר את התופעה וחשוב מאוד שאנחנו נכניס את זה, את השיח הזה גם לבתי הספר, להביא למודעות יותר, לדבר על הנושא הזה ולכן חשוב שאנחנו, שיהיה לנו את האומץ, זו המילה החשובה, שהמורה, העובד, המנהל, הצוות של בית הספר, אלף כל הוא צריך להיות מודע שיש לו בקרב בית הספר שלו, בקרב התלמידים מספר מסוים של להט"בים, הוא צריך לזהות אותם ואני יכול להביא לכם דוגמא.
עלי סלאלחה: כשאני הייתי מנהל בית ספר מקיף בית ג'אן, הגיע לאוזניים שלי שיש ילד שעומד לשים קץ לחייו ואז אני אומר ליועצת תביאי את הילד, בוא נבדוק למה, למה הוא חושב חשיבות אובדניות, אז הוא מגיע אלי לחדר, יושבים, מדברים והילד הזה, אני אגיד לכם, אנחנו הצלנו אותו ברגע האחרון, ברגע שאני דיברתי איתו, היועצת דיברה איתו, העובדת הסוציאלית, הבאנו את ההורים שלו, חיזקנו אותו, נתנו לו שקט, הדבר הזה הוא דבר טבעי וקיים יש הרבה כאלה ואתה לא צריך לעשות משהו, קץ לחיים שלך בגלל זה, יחד עם זאת אנחנו גם דיברנו בבית הספר, אני אמרתי לכולם על התופעה, למרות שאנחנו חברה סגורה, חברה שמרנית, חברה דתית תקראי לה איך שאת רוצה, אבל האנשים גם כן מודעים לזה, אבל הם לא מדברים על זה, אז הבאתי את הנושא הזה שיהיה בשיח, שידברו עליו.
עלי סלאלחה: ברגע שאת חושפת כל דבר, כל צרה, כל בעיה, אז הפתרונות צצים, מתי אי אפשר כשאנחנו מחביאים את זה, לא מדברים על זה ומשאירים את הבנאדם לנפשו ולעצמו ולשעות הלילה הארוכות שהוא מתלבט מה לעשות, אבל ברגע שאנחנו המבוגרים, אנחנו האנשים השפויים מחבקים את הילדים האלה, מחבקים את הבנות האלה ויוצאים לדרך ונותנים להם תקווה, דרך אגב, גם לי יש עוזרת שהיא להט"בית ואמרו לי בחברה שלי, נו למה?
עלי סלאלחה: אמרתי חברים, הוא בנאדם, הוא לא אשם הוא נולד כך זה הביולוגיה, אז אני לא צריך לשנוא אף אחד, אני לא צריך להיות נגד אף אחד, אני צריך לקבל את כולם, האם הוא בנאדם טוב או לא טוב, רע או לא רע, זה המתכון ולכן החשיפה אני חושב משרד החינוך צריך לקחת חלק וכל אלה שעובדים בבתי הספר, יועצות, עובדים סוציאליים, ברווחה, שאנחנו ניתן נפח לסיפור הזה, להביא את זה לכולם ואנחנו כולנו נצא נשכרים ועשרה אחוז מהכלל הציבור שלנו הוא עשרה אחוז, הוא הרבה אנשים שיש להם נשמה ויש להם גוף ויש להם את הכול, שיחיו כל אחד בדעותיו ולעשות בגוף שלו כפי שהוא רוצה ואין זכות לאף אחד לפגוע במישהו בגלל נטיותיו הדתיות, המיניות והאידיאולוגיה שלו, תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה חבר הכנסת סלאלחה, מי ייתן ונזכה ליותר מנהלי בתי ספר כמוך.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה בבקשה לפנות לצח רפפורט, קודם כל תודה רבה שאתה כאן ותודה על האומץ שבאת לספר את הסיפור שלך, אנחנו כאן כדי להקשיב ובעקר כדי לעזור לעוד, בבקשה.
צח רפפורט: קודם כל אני אגיד באמת שאני נורא מתרגש, זה באמת הרבה מזה זה בזכות התהליך שאני עושה בשנה האחרונה במרכז סיוע עם ערן, שהוא מנחה קבוצה שאני לוקח בה חלק, גם בשבילי זה משהו שהוא יחסית הביא התמודדות חדשה שאני בעצם מבין ואני פותר עם עצמי אז אני מקווה שהסיפור יהיה שלם כמו שאני רוצה שהוא יעבור ויסופר.
צח רפפורט: אני אספר שאני כאילו, קוראים לי צח אני בן 32 אני גר היום בתל אביב, במקור גדלתי בראשון במשפחה די נורמאלית אבל עם הורים שהיה להם הרבה התעסקויות משלהם וכמו הרבה ילדים להט"בים אני מניח גם אני כבר בתיכון חטפתי את הקללות שלי ושצחקו עלי כאילו ומאז הסתובבתי עם תחושה שזה משהו שהוא לא בסדר משהו שלי ואני זוכר שבערך בסביבות כזה גיל 12, 13 שכבר חושב שעוד חיפשתי משהו או מישהו לדבר איתו על זה, נכנסתי כזה למשהו שהיה פעם, צ'אטים כאילו קראו לזה הומואים לסביות משהו כזה, ושם כאילו פנה אלי מישהו שאמר לי שהוא בן 28 שהוא כזה ישמח לדבר איתי ואמרתי לו סבבה אוקי, כאילו מגניב.
מיכל שיר סגמן: ואתה היית בן 13.
צח רפפורט: 12 עדיין.
צח רפפורט: אני זוכר שדיברנו בטלפון וכאילו הוא שאל אותי אם אני עדיין בתול וכאילו הוא אמר לי, כל מיני דברים, שכאילו הוא רוצה לחכות, שהוא אוהב לחכות עד שנערים בני 13 הוא רוצה לחכות שיהיה הבר מצווה שלי ואז אני אבוא אליו, אני זוכר שזה היה נשמע לי הגיוני, כן, באותו יום.
צח רפפורט: נאי מתנצל אם אני נכנס פה לתיאורים, סתם זה דברים שאני פשוט זוכר, אני פשוט זוכר שהוא אמר לי שיש קרום בתולין, אחרי כמה שנים גיליתי שאין דבר כזה אצל גברים ואני חושב אצלי זה נורא נכנס למעגל כזה של הסתרה ובושה, כי נורא חוויתי משהו שהוא היה לי מאוד, לא ידעתי להבין אותו או להתמודד איתו וזה הפך להיות מן מעגל כזה שפשוט חייתי איתו אני חושב שבהרבה מובנים אני חי עם זה עד היום, עם איזשהו בושה והסתרה וכל מה שקשור גם למיניות וגם ליחסים שלי עם אנשים במובן הזה.
צח רפפורט: אני חושב היום אני מבין שמאוד כאילו קשה לי מהבחינה של לסמוך על גברים הומואים בכל מיני דברים, אני בגיל שאני רוצה להקים משפחה, שיהיה לי תא משפחתי משלי ואני חושב שזה לצערי אחד הדברים שממש חושפים אותי, אני יודע שבכלל בקהילה, אני חושב שהרבה פעמים שמלמדים אותנו בחברה הרבה פעמים לשנוא את עצמנו מהרבה דברים שאנחנו שומעים על עצמנו בתקשורת, דברים איך שמדברים על הקהילה, על הומואים, אז אני חושב שזה דברים שהם נורא רדודים וגם אני חושב שאם כצמה שהסיפור שלי הוא שלי אני חושב שהרבה הומואים והרבה אנשים מהקהילה נפגעים שהסיפור שהוא לא ייחודי או מיוחד באיזושהי צורה, או אישי שלי, אבל אני חושב שגם הרבה אנשים מהקהילה שלנו מתמודדים עם הדברים האלה.
צח רפפורט: אני זוכר שבסוף לא נפגשתי עם אותו בחור, זה נורא הלחיץ אותי ונורא לא היה לי מה לעשות עם זה ורק אחרי כמה חודשים חזרתי עוד הפעם לצ'אטים האלה ושם באמת נפגשתי עם בחור אחר אני זוכר שכשפגשתי אותו אז הוא היה נראה לי הרבה יותר מבוגר ממה שהוא אמר שהוא וזה היה כבר אחרי הבר מצווה שלי, אני זוכר שזה היה באיזשהו מקום בחולות ראשון ואני זוכר שכשזה נגמר אז שמתי לב שהשרשרת של סבתא שלי שהיא קנתה לי לבר מצווה, איבדתי אותה ואני ממש רואה בזה איזשהו כזה אובדן של משהו, שזה ככה.
צח רפפורט: אני מתנצל אני באמת מתרגש, אני חושב שהיום אני יכול להסתכל ולומר ולהבין שזה לא בהכרח היה חייב לקרות כמו שזה קרה, שכאילו היום אני מרגיש שאני חי את החיים שלי וזה מן הסתם כל מה שאני מכיר זה המציאות שלי, אבל אני מבין שזה היה יכול להתגלגל בצורה אחרת, שאם כאילו היה איזשהו גורם או משהו אז בעצם הרבה מהיחסים שאני חי איתם היום ושמאוד משפיעים על איך שאני חי את החיים שלי היום, היו יכולים להתפתח בצורה אחרת, זהו.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה צח.
מיכל שיר סגמן: הסיפור שלך הוא כל כך חשוב, כל כך חשוב כדי שילדים וילדות צעירים וצעירות ידעו שהם לא לבד, כל נפגע, כל קטין שנפגע מינית בטוח שזה קורה רק לו ושהוא לבד ושהוא אשם, או שהיא אשמה, אז אני כרגע פונה, אתה יודע את זה כבר, אני פונה לעוד ילדים אתם לא אשמים, אתם לא אשמים, מי שפוגע בכם הוא אשם, זה נשמע טריוויאלי אבל זה כל כך לא טריוויאלי לנפגעים ולנפגעות תקיפה מינית, אתם לא לבד ואתם מושלמים בדיוק כפי שאתם ולהורים לילדים לנוער ולצעירים להט"בים, גם הורים שחושדים שלא יודעים ומעדיפים לקבור את ראשם בחול, אני פונה, תחבקו את הילדים שלכם, תשימו לב מה קורה בבית, שימו לב אם הילד שלכם עלול להיות באיזושהי מצוקה, תבדקו אם אתם לא נותנים את התחושה שאולי אתם סוגרים את הדלת, ילדים ונוער בכלל בני אדם, זקוקים לדעת שהדלת היא פתוחה ופתוחה תמיד וזה התפקיד שלכם, ההורים, לא להיות חלק מהארון, אם זה ארון של פגיעה מינית, או ארון להט"בי, או ארון כפול.
מיכל שיר סגמן: תיכף נשמע את מערכת החינוך, אבל אני שוב חוזרת לנושא של הזיהוי, עד כמה הכשרה לזיהוי פגיעות מיניות פעם אחת ופעם השנייה בכלל זיהוי של מה קורה בכיתה, באיזו אוכלוסיה יושבות בכיתה ואיך ניתן לטפל בהן, אנחנו עוד נדבר על זה, צח שוב תודה רבה שאתה הגעת לכאן, תודה על האומץ שחלקת איתנו את הסיפור שלך ובתקווה רבה הוא יעזור לעוד הרבה שנמצאים היום במצב שבו אתה חווית, אולי היה ניתן למנוע ולסייע להם, תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: נכנס חבר הכנסת הרצנו, בבקשה.
יוראי להב-הרצנו: האזנתי לסוף דבריו של צח ואני רוצה לומר לך, אלף תודה רבה שבאת ושיתפת, אני מאמין לך, אני עומד לצידך ואני רוצה לחזור על הדברים החשובים של יושבת הראש, אין ולא צריכה להיות בושה, לא בעצם הפגיעה, לא בעיתוי שבחרת לשתף את אשר חווית וצריך להבין ולומר חד וחלק, וצריך להיות אפס סובלנות על פגיעות מיניות בחברה הישראלית, אפס סובלנות, לא מחמת מעמד התוקף או משום סיבה שהיא, מוכרח להיווצר כאן מרחב בטוח שבו כל נפגע ונפגעת ירגישו חופשי לבוא ולשתף את אשר הם חוו ולדעת שהפגיעה שהתלונה שלהם, שהטענה שלהם תיבדק ותתברר בכל הרצינות הראויה.
יוראי להב-הרצנו: פגיעות מיניות הן לא דבר ייחודי לקהילה הגאה, פגיעות מיניות קיימות היכן שיש אנשים ועלינו להילחם בהן בכל הכוח, אין לאף אחד את הזכות לכפות את עצמו עליך ולא משנה מה המגדר שלך ומי הפרטנר שלך, לא משנה מה נראה לו ששידרת לפני המפגש, במהלכו, כמה זמן אתם מכירים, לא משנה מה לבשת, ברגע שבנאדם אומר לא, הסיטואציה מוכרחה להסתיים.
מיכל שיר סגמן: ושמדובר בקטין זה לא אוטומטי אם הוא לא אומר לא.
יוראי להב-הרצנו: על אחת כמה וכמה, קל וחומר אם אותו אדם אומר לא, הסיטואציה מוכרחה להסתיים, אני שמח שתופעת ה-METOO החשובה מגיעה לקהילה הגאה, מחלחלת וזה חלק מהצורך שלנו לייצר מרחב בטוח שבו באמת יש לכל אחד ולכל אחת את החופש ותא הביטחון להגיע, יושבת פה איילת רזין מהאיגוד מרכזי הסיוע לנפגעי ונפגעות תקיפה מינית ומי שצופה בנו, בדיון הזה, אני קורא לכם אתם לא חייבים לעבור את זה לבד, אני קורא לכם להרים את טלפון, יש גם את כוכבית 1203 שזה קו הסיוע לגברים, תתקשרו, תשתפו, 1202 לנשים, 1203 לגברים.
יוראי להב-הרצנו: אני שמח שזה מגיע לכנסת כי זה חלק מתהליך ההכרה והלגיטימציה שהקהילה הגאה עוברת בסוגיה חשובה שיש לה מקום בשיח פה בפרלמנט שלנו ואני מקווה שיחד עם כל ארגוני הקהילה הגאה, אני מקווה שהם שותפים פה לדיון.
יוראי להב-הרצנו: אנחנו צריכים לחדד את הגבולות ולהבטיח שהצעירים והצעירות יוכלו לגדול בסביבה בטוחה ומכבדת, זאת צריכה להיות ההתחייבות של כולנו ואני יודע שזאת המחויבות שלך גברתי היושבת ראש, גם שלי וגם של עוד חברים בבניין הזה, תודה.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, אני רוצה לשמוע קצת את משרד החינוך, בבקשה איריס בן יעקב שישבה פה בסבלנות והקשיבה, אני חייבת לציין שאיריס ממש מגיעה לכל דיון בנושא פגיעות מיניות בילדים ובכלל האכפתיות והעבודה, תודה לך שאת שוב מגיעה לוועדה.
איריס בן יעקב: אז אני רוצה להגיד שבעצם מיניות, פגיעות מיניות, להט"בים, נטייה מינית, זנות מגדרית, אלה נושאים שהם רגישים ויש להם טאבו בחברה בכלל, קשה לדבר עליהם, המשרד באמת עסוק בשאלה של קודם כל איך להציף את זה וכשאני אומרת להציף זה לא רק בקרב אוכלוסייה מסוימת, אלא בקרב כל אנשי החינוך, כל אוכלוסיית משרד החינוך, זה לא פשוט, זה לא קל ואנחנו באמת שוברים את הראש איך לעשות ואיך לבנות כל מיני חלופות כדי להקל גם על אנשי חינוך באמת בשיח בנושא וגם באופן כללי, גם להיות רלבנטיים לחיי התלמידים, כי המציאות עולה על כל דמיון, אני רוצה להגיד שאני מנהלת יחידה של כמעט 80 מדריכים ומדריכות שהם יועצות חינוכיות שאנחנו בעצם מכשירים את המדריכים האלה בנושאים האלה והם אלה שמטמיעים את הנושא במחוזות.
איריס בן יעקב: כשאני אומרת בכל המגזרים זה גם במגזר החרדי, זאת אומרת יש לנו ממש סוגיות לא פשוטות ומגיעות אלינו הרבה פניות להיוועצויות, אני רוצה להגיד שאנחנו מוצפים בפניות, אפרופו איתור וזיהוי, זה רק אומר באמת שאנשי חינוך שנשות חינוך שמודעות לנושא ומביאים בפנינו כל מיני סוגיות בכל הטווח, מהטרדות מיניות עד לטראסנג'נדרים שיוצאים ואיך בית ספר מתמודד ואנחנו כמובן מלווים את היועצים החינוכיים בבתי הספר בהתמודדויות וההתמודדויות לא פשוטות, זאת אומרת כל פעם נדמה לנו ששמענו הכול, ולא.
יוראי להב-הרצנו: תגידי לי איריס, יש חוזר מנכ"ל שמגדיר איך בית ספר אמור להתייחס לנושא של יציאה מהארון, למיניות להט"בית?
איריס בן יעקב: קודם הכול אני רק רוצה להגיד לכם, לסבר את האוזן, יש המון חוזרי מנכ"ל, אוקי?
יוראי להב-הרצנו: בנושא של יציאה מהארון?
איריס בן יעקב: בכלל, במערכת החינוך יש הרבה חוזרי מנכ"ל, חוזר מנכ"ל זה לא פתרון.
יוראי להב-הרצנו: אני שאלתי שאלה, אני אשמח אם תעני לי, יש חוזר מנכ"ל ספציפי שעוסק ביציאה מהארון בהתמודדות של הצוות החינוכי עם התופעה של מיניות בקרב הקהילה הגאה ויציאה מהארון, אם אני תלמיד בבית ספר ואני בא למורה שלי ואני אומר לה גברתי אני חושב שאני הומו, יש הנחייה של מנכ"ל משרד החינוך, חוזר מנכ"ל, אמרת שיש הרבה, האם יש אחד שעוסק בסוגיה הזו?
איריס בן יעקב: אז אני רוצה לענות לך.
יוראי להב-הרצנו: את עונה לי שיש הרבה שיש הרבה חוזרי מנכ"ל ושזה לא דרך להתמודד עם זה.
איריס בן יעקב: אתה קטעת אותי באמצע משפט, אני אשמח אם תיתן לי לסיים ואם תהיינה שאלות אני אענה לך.
איריס בן יעקב: אני אומרת שבמערכת החינוך יש הרבה חוזרי מנכ"ל, חוזרי מנכ"ל מבחינתנו זה לא התשובה, התשובה היא קווים מנחים לנשות המקצוע שלנו, של איך מתמודדים עם יציאה מהארון של ילדים ויש לנו באמת מאוד ברורות לנשות המקצוע שלנו של איך מתמודדים עם זה, זאת אומרת איך מתמודדים עם ילדים שיוצאים מהארון, איך מתמודדים עם ילדים שרוצים לעשות מעבר מגדרי, יש לנו קווים מנחים.
מיכל שיר סגמן: השאלה אם המורים עצמם כן מקבלים.
איריס בן יעקב: המורים עצמם, ברגע שילד מגיע ליועצת ואומר, מתלבט איתה, או אומר שהוא חושב שהוא הומו, לסבית, היועצת בדרך כלל, היא זאת שמנחה את צוותי ההוראה איך מתמודדים, מה עושים, אני רוצה להגיד כשגם שאנשים עוברים השתלמויות, שלא יהיה לנו ספקות, גם אנשים שעוברים השתלמויות, אנחנו מכשירים אותם, ברגע שקורה מקרה אנחנו גם מעודדים את זה דרך אגב, הם עוצרים ומתייעצים, מאוד חשוב כי מקרה אחד לא דומה למקרה שני ומדובר פה בקטינים וקטין אחד לא דומה לקטין השני מבחינת המשאבים שלו מבחינת משאבי התמודדות לכן מאוד חשוב כן לערוך איזשהו שיח והתלבטות בנושא.
איריס בן יעקב: עכשיו, לגבי האוכלוסייה הלהט"בית לשאלת, בשנים האחרונות, אני לא סתם אומרת שאנחנו שברנו את הראש, איך בעצם להקל על בתי ספא ואיך ליצור חלופות כדי לא]פשר למורים לדבר על הנושא, אז אחת החלופות, אנחנו הוצאנו תקנה תקציבית, חינוך לסובלנות, שבה אנחנו בעצם מזמינים בתי ספר להזמין סדנאות מהארגונים הגאים בנושא של נטייה מינית וזהות מגדרית.
מיכל שיר סגמן: אבל זאת לא חובה לכל בתי הספר, כלומר כל מנהל יכול להחליט לעצמו.
איריס בן יעקב: אבל אני רוצה להגיד שבשנים האחרונות עלתה המודעות ויש ביקוש עצום, אנחנו שילשנו את מספר הסדנאות שמגיעות לבתי הספר, הסדנאות האלה מתבצעות בתוך מערך של חינוך למיניות בריאה, עכשיו מתוך הקבוצות מיקוד שעשינו עם תלמידים, באמת אחת הטענות של תלמידים, גם מועצות תלמידים שדיברתי איתם, אמרו לנו תקשיבי, אתם כל הזמן מזהירים מה לא לעשות, איך להימנע מהטרדות מיניות, איך להיזהר, אנחנו רוצים שתגידו לנו מה כן, ובאמת שיעורי חינוך למיניות, השאיפה היא להגיד להם מה כן, וברגע גם שמגיע נציג ארגון להט"בי, חוש"ן, איגי, מעברים, כל ארגון שבית ספר בעצם בוחר להזמין, מגיע קודם כל לצוותי החינוך כי זאת ההמלצה שלנו, עובד קודם כל עם צוותי החינוך על העמדות שלהם, כי מספיקה אמירה קטנה, אפילו שיש חוזר מנכ"ל, מספיקה אמירה קטנה של איש חינוך, של איך בן צריך להתנהג, או איך בת צריכה להתנהג, וזה קורה, אנחנו מדברים על אנשי חינוך, זאת אוכלוסייה רחבה, ולכן מאוד חושב לנו קודם כל להכשיר את צוותי החינוך וגם בעצם לתת מרחב לתלמידים, לשמוע על כל מה שקשור לנטייה מינית וזהות מגדרית בכיתות וכמובן לעבוד על זה בתוך מיניות בריאה ולא כחלק מהטרדות מיניות.
מיכל שיר סגמן: הבעיה אני חושבת המרכזית ברגע שזה רשות ולא חובה, קודם כל זה מבורך שהמודעות עולה ועלתה גם לפגיעות מיניות וגם נוער או ילדים להט"בים בתוך מערכת החינוך ועם זאת שזאת עדיין רשות, יש מספיק אוכלוסיות במדינת ישראל שאגב באמת לא מרוע, אלא באמת מתוך בורות, מתוך תרבות מסוימת שלא מכירה, באמת אגב, אני מדברת, אני נפגשת גם עם אנשים, לא מדובר באנשים רעים, הם באמת לא מודעים, אפס מודעות לעובדה שיש דבר כזה בכלל, זה לא בתפיסה שלהם, ברגע שזה לא חובה, גם הכשרות לזיהוי, גם העובדה שיש עשרה אחוזים מהאוכלוסייה בסבירות מאוד גבוהה שבתוך הכיתה ובתוך בית הספר שלכם יש נוער וילדים שהם להט"ב, אותם הילדים לא יקבלו את המענה.
יוראי להב-הרצנו: אני רוצה לחדד לפני שאת עונה איריס, שני דברים, רוב ההכשרות שמדברות שעל המיניות ועל הקהילה הגאה קיימות במערכות החינוך הממלכתית ולא במערכת החינוך הממלכתית דתית ובוודאי שלא במערכת החינוך הלא מפוקחת, לכן אני אומר ויש רחמנא לצלן גם המון הומואים ולסביות ובי וטראנסים, לא במערכת החינוך הממלכתית ואני חושבת שהיא צריכה לקבל התייחסות גם במערכות החינוך בכלל במערכות החינוך בישראל, אני בדעה עם יושבת הראש שזה לא צריך להיות עניין של רשות אלא עניין של חובה, יש גם הצעת חוק בנושא שמחייבת את הנושא של חינוך למיניות בריאה.
יוראי להב-הרצנו: אני מכיר את העשייה שלך הספציפית בנושא, אני יודע שאת חושבת כמוני, יחד עם זאת, אני כן מתעקש על חוזר מנכ"ל שאתם מגדירים שהוא מבטא את העיקרון של המדיניות החינוכית והניהולית של משרד החינוך ודרכי היישום שלהם ומטרות ההנחיות, כלומר חוזרי המנכ"ל, להגיד תפקידים, לקבוע נהלים ולהסדיר את תהליכי העבודה במערכת החינוך.
יוראי להב-הרצנו: אם זה לא נושא שאמור להיות מוגדר בחוזר מנכ"ל שמופץ לכל מנהלי בתי הספר, לכל הצוותים החינוכיים, צר לי, אין לי מושג איזה כן נושא צריך וראוי שיוסדר באמצעותם ועל כן אני קורא לך כי אני יודע עד שמה זה חשוב, לעשות את זה.
יוראי להב-הרצנו: אני אשוחח בנושא גם עם השרה ששה ביטון ואני גם אכתוב מכתב בנושא הזה, אבל אני חושב שלהגיד, אנחנו מגדירים בקווי מדיניות לצוותים, זה רך מדי, זה לא מספיק.
איריס בן יעקב: זה לא רך מדי, אני חייבת להגיד לך.
יוראי להב-הרצנו: חוזר מנכ"ל זה לא רך מדי, חוזר מנכ"ל שחור על גבי לבן ואני מתעקש על הצורך לקיים אותו, לא מצליח להבין למה לא.
איריס בן יעקב: לא לא, זה לא העניין של למה לא.
איריס בן יעקב: קודם כל לגבי חובה, אני חייבת להגיד שאני מרגישה, אנחנו מאמינים בזה שצריך באמת להכשיר את הלבבות לנושא הזה, אני לא סתם אמרתי שאנחנו מתעסקים עם הרבה אוכלוסיות, משרד החינוך הוא משרד החינוך של כולם, חבל שאתה הולך, כי יש לי משהו חשוב לכם.
איריס בן יעקב: אז לגבי החמ"ד אנחנו באמת התחלנו איתם איזשהו תהליך, הם התחילו להכניס לצוותי חינוך זאת התקדמות, צריך להכשיר לבבות, מה זה חובה?
איריס בן יעקב: צריך להבין שכשאנשים מאמינים שלא צריכים להיות להט"בים, או מחזיקים באיזושהי דעה שהיא סותרת אמונה, זה בעייתי, אנחנו צריכים ללמוד איך להכשיר את הלבבות ולכן באמת באנו לחמ"ד ונפגשנו איתם הרבה פעמים, עם הרב של חמ"ד עם המנהלה של החמ"ד והם באמת הבינו את הצורך והחשיבות של הנושא והיום הם ממש מעודדים את צוותי החינוך לקבל הכשרות, קודם כל לצוותי חינוך ואני מאמינה שלאט לאט אנחנו גם נצליח להגיע לתלמידים, אז נכון הדרך עוד ארוכה, באמת אני לא באה להגיד שהכול ורוד, הדרך ארוכה ויש לנו עוד הרבה עבודה.
איריס בן יעקב: חוץ מזה אנחנו באמת מפתחים כל מיני חומרים לאנשי חינוך, יש לנו סרטון וידאו מקסים שעשינו אותו במסגרת למיניות במרחב בטוח של להט"בים שפונים לאנשי חינוך ואומרים להם, אנחנו לא מקור הידע שלכם, זאת אומרת אנחנו מפרסמים את זה, יש לנו פעולות שאנחנו עושות בעצם במהלך השנה כדי לנסות ולראות איך אנחנו מטמיעים את הנושא הזה, גם הלהט"בי, גם של הטרדות מיניות, שבוע מערכת החינוך על פגיעה של הטרדות מיניות, אני כבר דיברתי עליו ואיתור וזיהוי אגב במקומות נגיד שאין יועצת או שיש יועצת, אנחנו עכשיו פיתחנו, אני מקווה שאוטוטו זה ייצא, גם מערך לאנשי חינוך שלא צריך תיווך של יועצת,ז את אומרת זו מה איזושהי למידה, של איך נראים הסימנים, על מה הם צריכים לשים לב ומה עושים ועל מה יש חובת דיווח.
מיכל שיר סגמן: איריס, אולי שווה ואני לא יודעת אם זה קיים, מאחר ואנחנו יודעים שיש בתי ספר באזורים בארץ, מתוך קהילות שהן סגורות כמו שאמרת, שלא מקבלים את זה שיש בכלל קהילה להט"בית וכשאתה אתה לא יודע שיש קהילה להט"בית אתה בודאי שלא יודע לאבחן לא את הצרכים האישיים של אותו הנער או נערה ועל אחת כמה וכמה שאנחנו מדברים בפגיעות מיניות, האם יש איזשהו מקום לשיתוף פעולה, לצורך העניין מול איגי או ארגונים נוספים במשרד החינוך לעשות מיפוי?
מיכל שיר סגמן: יש בתי ספר באזור המרכז שהם יותר פתוחים וזה קל וגם המורים והמנהלים הרבה יותר פתוחים ויש אזורים אחרים או קהילות אחרות שאתם יודעים לסמן אותם כפחות ולבוא ולומר, איגי, או מרכז הסיוע, שימו לב, פה יש פחות מודעות, פה בתי הספר פחות, בואו נראה איך אפשר לפרסם, להושיט יד, כי בסוף אם אני מזקקת את זה, אני מסתכלת על אותו ילד, אותה ילדה, שגם ככה לא יודעים מה התחושות שהם חשים בינם לבין עצמם, זה נורא קשה במיוחד בגילאים האלה, להבין מה זה הנטייה המינית שלי, זה מבלבל כל ילד וזאת מצוקה, עלולה להיות מצוקה בפני עצמה ואם יש מישהו שמזהה את זה ומנצל לרעה את זה, אז אותו ילד או ילדה נמצאים בדיוק כמו שאמרו כאן, בארון כפול, כלומר המצוקה הנפשית אפילו עוד יותר גדולה והסיכוי שהוא יפנה למישהו עוד פחות, האם יש אפשרות לשיתוף פעולה ולבוא ולומר בואו ננסה להגיע אל אותם הילדים בדרכים אחרות, ירצה ישתמש, לא ירצה יוכל לחכות, אבל ידע שזה שם ושיש אנשים שמחכים שהוא יפנה אליהם, בין אם זה לאיגי ליציאה מהארון, בין אם זה למרכז הסיוע במידה ויש פגיעה מינית, האם יש מקום לכזה שיתוף פעולה?