GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
הדס דיסין גליק: רק צריך למתוח לו את האחריות – זה משרד המשפטים.
הדס דיסין גליק: זה האפוטרופוס הכללי.
הדס דיסין גליק: אנחנו צריכים שיהיה לא רק משפטי-כלכלי, אלא משפטי-כלכלי משגשג.
הדס דיסין גליק: אנחנו רוצים שתהיה מחלקה במשרד המשפטים לאלמנות, אלמנים צעירים עם ילדים יתומים.
הדס דיסין גליק: הם מחזיקים את הילדים.
הדס דיסין גליק: הם הבית.
הדס דיסין גליק: הם העולים שאנחנו מדברים עליו.
הדס דיסין גליק: תודה.
מיכל שיר סגמן: אני רק רוצה לציין שזה יהיה ברור - חס וחלילה, הוועדה הזאת לא יוצאת עם איזושהי אמירה שיש בעיה עם אלמנים, עם אלמנות, עם ההורים, עם הבתים של אותם הילדים היתומים.
מיכל שיר סגמן: חס וחלילה.
מיכל שיר סגמן: זאת לא הייתה הכוונה לא של אף אחד מהמשתתפים פה, ובוודאי לא של הוועדה עצמה.
לירון אשל: תודה על הדיון החשוב הזה.
לירון אשל: אנחנו יושבים פה יום אחר יום, וכל הזמן אנחנו אומרים לעצמנו, איזה אבסורד שבכלל צריכים לקיים דיון על דברים כל כך בסיסיים.
לירון אשל: שמעתי את דניאלה, היא גיבורה.
לירון אשל: היום בכל ועדה מצטטים, ובכל אירוע ובכל כנס מצטטים ציטוטים מיאנוש קורצ'ק.
לירון אשל: אבל אני רוצה לומר, יתומים יש בכל תקופה, בכל מגזר, בכל חברה, ואנחנו צריכים להתייחס אליהם כרגע, ולשים עליהם זרקור.
לירון אשל: עלו שאלות כן רווחה, לא רווחה.
לירון אשל: אני חושבת שבכלל, אנחנו חוזרים לשאלה מאוד בסיסית לשאול את הילד, מה הילד הזה צריך.
לירון אשל: כל אחד צריך משהו אחר.
לירון אשל: ויכול להיות שאחד צריך את הרווחה, ואחד את השלטון המקומי.
לירון אשל: ואחד זה באמת היועצת של בית-הספר.
לירון אשל: אבל שאין מסד נתונים, בלי שרואים את הילדים האלה שהם מתחת לרדאר, אף אחד בעצם לא יכול לתפור להם את אותה חליפת תמיכה וליווי סופר ייחודיים.
לירון אשל: אני אסכם במילה.
לירון אשל: אגיד כמו שאמרו פה.
לירון אשל: אחד הציוויים הכי חד משמעיים במקורות, זה באמת התמיכה ביתום ואלמנה.
לירון אשל: וזה לא רק עניין כלכלי, זה עניין רגשי.
לירון אשל: זה עניין שכל אחד מהחברה יש לו אחריות להיכנס מתחת לאלונקה ולהיות המשפחה.
לירון אשל: כולנו הופכים להיות המשפחה של אותו יתום ואלמנה.
לירון אשל: אני חושבת שזה המסר שצריך לצאת פה מהוועדה.
לירון אשל: ברמה היישומית.
לירון אשל: בכל אחד מהמשרדים – רפרנט, גורם מתכלל, שייקח תחת ידיו את פניית תוכניות הטיפול לילדים, לילדים שצריכים.
לירון אשל: שלא צריכים לבוא ולהגיד – אימא שלי נפטרה, אני צריך עזרה.
לירון אשל: אלא צריכים בעצם לגשת אליו, ובאמת, לתת לו את כל מה שהוא צריך, והוא יודע מה הוא צריך.
מיכל שיר סגמן: ממש בקצרה, בקי כהן קשת, הפורום "למאבק בעוני".
מיכל שיר סגמן: לאחר מכן, שלומי, מארגון אלמנות ויתומי צה"ל.
מיכל שיר סגמן: ממש חצי דקה, ואנחנו עוברים אל המוסד לביטוח לאומי.
מיכל שיר סגמן: אחריו – משרד הרווחה.
בקי קשת: אני אקצר בשתי משפטים.
בקי קשת: אנחנו יודעים שחיים בעוני.
בקי קשת: כתנאי מצטבר למצבים נוספים, וכמובן, יתמות לא רק נשוא הדיון הזה, אלא גם מאוד משמעותי.
בקי קשת: כמובן, הוא מכפיל מאוד משמעותי.
בקי קשת: שמענו פה כל מיני נתונים על השורה התחתונה לאן עלולים להגיע ילדים, ועל חוסר מיצוי זכויות.
בקי קשת: אנחנו יודעים שבעצם משפחות מוחלשות, כשבעצם מגיעים למצב כגון יתמות, המצב שם הרבה יותר חמור מאשר משפחות אחרות.
בקי קשת: ולכן אנחנו רואים אחריות עליונה של המדינה ככלל.
בקי קשת: הנושא הזה של רפרנט בכל משרד, נראה לנו מאוד נכון.
בקי קשת: גם הנושא של חקיקה, ובלבד שיהיה לה תקציבים ראויים.
בקי קשת: לומר, שהיועצת צריכה להיות אחראית כשאין ליועצת שעות, אלא מספר בודד למאות ילדים, ואמירה ריקה.
בקי קשת: כלומר, החשיבה צריכה להיות כזו שבאה עם משאבים כדי שזו תהיה אפשרות ממשית לקיים אותה.
בקי קשת: תודה.
בקי קשת: הדיון מאוד חשוב.
מיכל שיר סגמן: ואחת הבעיות שאנחנו עכשיו חוזרים אליה, זה שילד הוא לא מערכת החינוך.
מיכל שיר סגמן: ילד – הוא חינוך.
מיכל שיר סגמן: הוא בריאות.
מיכל שיר סגמן: הוא רווחה.
מיכל שיר סגמן: הוא ביטחון פנים.
מיכל שיר סגמן: הוא משפטים.
מיכל שיר סגמן: ילד הוא מכלול, הוא מכלול שלם.
מיכל שיר סגמן: וכשילד עובר משהו, הוא לא רק מערכת חינוך, הוא גם מערכת החינוך.
מיכל שיר סגמן: ברגע שהמדינה לא מתייחסת לזה בצורה כזו גם ככה זה נראה רמת התוצאה.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, שלומי נחומסון, ארגון אלמנות ויתומים ויתומי צה"ל.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, בקצרה, הדיון היום, מבלי לרגע להמעיט בחשיבותם של אלמנות ויתומי צה"ל בכלל, אבל זה כבר נושא לדיון נפרד ושונה.
מיכל שיר סגמן: במשפט.
שלומי נחומסון: תודה רבה על עצם קיום הדיון.
שלומי נחומסון: אני כן חייב להגיד, שיצא לי ללוות למעלה מ-1,000 יתומים צעירים עד היום ב-11 שנותיי בארגון, ואני עד למצבי קיצון.
שלומי נחומסון: זאת אומרת, יש לא מעט מצבי קצה באחוזים גדולים יותר מאשר באוכלוסייה.
שלומי נחומסון: חלילה לי מלהשחיר את אלמנות ויתומי צה"ל.
שלומי נחומסון: אבל ככל שהולכים אחורה בשנים, ורואים שבשנים מוקדמות היה פחות סיוע.
שלומי נחומסון: היום הסיוע עם משרד הביטחון יש שיתוף פעולה נהדר.
שלומי נחומסון: ואגף משפחות עבר כברת דרך ונותן סיוע הוליסטי ומקיף.
שלומי נחומסון: אבל ככל שהולכים אחורה, רואים יותר ויותר מתחים באוכלוסייה הזו של יתומים שחוו מצבי קיצון על כל הספקטרום שהדר הציגה.
מיכל שיר סגמן: סליחה שאתה אומר את זה על אלמנות ויתומי צה"ל.
מיכל שיר סגמן: האחים השכולים, בכללם גם קטינים רחוקים מאוד מלקבל איזשהו סיוע או תמיכה – זה יהיה כאן דיון מיוחד בוועדה הזו בנושא הזה.
שלומי נחומסון: אני מסכים.
שלומי נחומסון: אני חושב שצריך להיות שיח רב משרדי בנושא.
שלומי נחומסון: אבל צריך להיות גורם אחד שמתכלל.
שלומי נחומסון: אי-אפשר שיהיו כמה גורמים שמתכללים.
שלומי נחומסון: צריך להיות גורם אחד.
שלומי נחומסון: אני יכול להגיד שבמשרד הביטחון היום נכנסות עובדות סוציאליים לבתים של המשפחות השכולות.
שלומי נחומסון: ברגע שנוצר מערכת יחסים שמבוססת על אמון גם בן-אישי, אבל גם ביכולות של אותה עובדת סוציאלית באמת להניע איזשהו שינוי, אז הליווי הופך להיות אפקטיבי.
שלומי נחומסון: אני כן מציע שיהיה גורם אחד מתכלל, אבל שהשיח יהיה רב משרדי.
שלומי נחומסון: הנושא השלישי שאני מציע הוא בעצם פרספקטיבה, וזה היתומים הבוגרים.
שלומי נחומסון: אנחנו רואים היום על היתומים הבוגרים – יש לנו קהילה של יתומים בוגרים בארגון.
שלומי נחומסון: אנחנו רואים את ההשלכות העמוקות והחדות של החוויה הזו של האובדן בילדות על מי שהם היום בתור בוגרים, בתור אבות צעירים, אפילו בתור סבים וסבתות שלא חוו את המודל הזוגי הזה במהלך הילדות.
שלומי נחומסון: אפשר ללמוד הרבה מהפרספקטיבה הזו.
שלומי נחומסון: רק אתמול השיק שר הביטחון בני גנץ, ועדה ציבורית לבחינת המעמד ואופן הטיפול ביתומי צה"ל הבוגרים.
שלומי נחומסון: אני מציע, שוב, כפרספקטיבה, ללוות את העבודה של הועדה הזו, כדי לגזור אחורה מה אפשר לעשות ליתומים הצעירים של היום, שלא יגיעו לאותם מצבי סיכום שהציגו.
שלומי נחומסון: אני חייב להודות שהיה לי למידת עמיתים עם עמותת "חמניות" ועם הדר.
שלומי נחומסון: אני רוצה להודות לך על כל המאמצים שלך בתחום הזה.
מיכל שיר סגמן: אני שוב אומר, הצעד של שר הביטחון הוא צעד מאוד מבורך.
מיכל שיר סגמן: ועם זאת, יש אחים ואחיות שכולים שלא רק שמשרד הביטחון לא רואה אותם, לא מכיר בהם, לא מטפל בהם - הוא עוד מעז לחסוך על גבם כסף, כשהוא לא מספר להם, כי הם לא זכאים לקבל דואר.
מיכל שיר סגמן: אגב, אם מישהו תהה, הם לא זכאים לקבל דואר.
מיכל שיר סגמן: אז יש להם זכויות בחוק, אף אחד לא מספר להם, וכך הם חוסכים על גבם כסף.
מיכל שיר סגמן: אבל כמו שאמרתי, זה דיון אחר, זה יהיה עוד צעד מבורך.
מיכל שיר סגמן: שר הביטחון יכול לעשות בנושא הזה, במיוחד שמדובר על קטינים, ומדינה ששולחת את החיילים שלה למבצעים, ויש להם אחים קטנים בבית.
מיכל שיר סגמן: מדברים על אלמנות, מדברים על יתומים.
מיכל שיר סגמן: אף אחד לא מדבר על האחים שצריכים להחזיק על הכתפיים שלהם הרבה מאוד פעמים את ההורים.
מיכל שיר סגמן: ורק כשהם גדלים והופכים להיות בוגרים, מתחילים להבין שקרה להם איזשהו משהו.
מיכל שיר סגמן: כלומר, הנזק פה הוא נזק כפול מבחינת הטיפול הרגשי.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, מועצת התלמידים.
ליהיא ממן: דיברתם על כל הנושאים המרכזיים.
ליהיא ממן: אני כן עוד איזושהי נקודה.
ליהיא ממן: אם אמרנו שבבית הספר לא יודעים.
ליהיא ממן: הם לא יודעים שיש ילד יתום – אז אין גם את התמיכה דיברנו קודם על יועצות בבית הספר.
ליהיא ממן: יש בבית ספר יותר מיועצות.
ליהיא ממן: יש בבית הספר פסיכולוגים, אבל אנחנו לא מגיעים אליהם.
ליהיא ממן: כי לא מספרים לנו.
ליהיא ממן: אם התייתמתי בגיל 14.
ליהיא ממן: אם אני לא הייתי הולכת ליועצת בית הספר ושואלת מה אפשר לעשות – אם אימא שלי לא הייתה באה מתוך המערכת, אני לא הייתי יודעת שיש בבית-הספר פסיכולוג שאפשר לדבר איתו.
ליהיא ממן: פסיכולוג באופן פרטי יכול לעלות גם עשרות אלפי שקלים.
ליהיא ממן: אם המערכת בבית הספר לא תיתן את התמיכה הזאת – ניחא יועצות, גוף שמוסמך לטפל בזה בתוך בית הספר, אם לא נקבל את התמיכה, זה משהו שמאוד חבל.
ליהיא ממן: הבעת חוסר האונים כשאתה מדבר עם הורה, לפעמים הוא בא עם כל כך חוסר אונים, כי הוא לא יודע לטפל בזה.
ליהיא ממן: יועצות דיברנו, וכמובן, פסיכולוגים.
ליהיא ממן: אבל להכשיר את המורים המחנכים.
ליהיא ממן: להכשיר את הצוות החינוכי שלא יודע איך לטפל, לא יודע איך להתמודד עם הסיטואציה.
ליהיא ממן: לא יודע איך להגיב לך כשאתה מספר משהו כזה, זה רגעי משבר כל כך קשים שתלמיד חווה בבית ספר, כשבא מורה ולא יודע איך להגיב.
ליהיא ממן: אז המורה תחושת אונים, ואתה בתחושת חוסר אונים כשאין לך תמיכה בבית הספר, אז אתה מתפרק.
ליהיא ממן: ולא תמיד בבית, גם עד כמה שהתמיכה יכולה להיות רחבה בבית, לא תמיד גם בבית יודעים איך לטפל בסיטואציה, והתמיכה הזאת חייבת לבוא מכל הגופים.
ליהיא ממן: אני אגיד במשפט.
ליהיא ממן: אתמול בבית-הספר הביאו לנו להרצאה את זיו שילון.
ליהיא ממן: הוא סיפר את סיפור חייו, והמשפט שהכי תפס אותי בדברים שלו, שהכי התחברתי אליו מנקודת הסיפור שלי – כשאתה מגיע לאיזשהו שלב בחיים שלך שאתה יכול ליפול בנפילה קלה, והנפילה תמוטט אותך, והיא כול כך מזמינה לרדת אליה, אתה יכול גם לבחור לחיות את החיים שלך למרות הקושי.
ליהיא ממן: אם אתם, כל גופי הממשלה, מי שפה לעזור לנו.
ליהיא ממן: לא יעזור לנו לחיות למרות הקושי, אנחנו לא נצליח, כי הנפילה הזאת חדה מאוד.
ליהיא ממן: תודה.
מיכל שיר סגמן: פשוט צודקת בכל מילה.
מיכל שיר סגמן: העניין המצחיק זה שלפתור את נושא ההכשרות זה כל כך פשוט, זה לא רק להכשיר את המורים הקיימים.
מיכל שיר סגמן: פשוט להכניס את זה לתוכנית הלימודים.
מיכל שיר סגמן: כשאדם לומד להיות מורה או מורה, זה כול כך פשוט.
: צריך ליידע אותם.
: יש כאלה גם לא יודעים.
דניאל טייב: התשובות והיחס של המורים כלפי היתמות והאובדן היא על הפנים.
דניאל טייב: אני יכולה להגיד – סתם דיברתי עם איזו מורה, היה לנו נפגש סוף שנה.
דניאל טייב: סיפרתי לה שיש לי אח בן שלוש, זה היה כשהייתי בכיתה ו', לדעתי.
דניאל טייב: אז היא אמרה, אה, אז את עוזרת לאימא עם אח שלך הקטן.
דניאל טייב: ואז אמרתי לה – לא, אימא שלי נפטרה.
דניאל טייב: היא עצרה את כל הכיתה, הרימה אותי, לקחה אותי החוצה.
דניאל טייב: דיברה איתי – אני כל כך מצטערת שהעליתי את זה ומול כולם.
דניאל טייב: לא התכוונתי לפגוע בך.
דניאל טייב: ואני כאילו עומדת שם – לא פגעת בי.
דניאל טייב: נטו, שאלת אותי אם אני עוזרת לאימא שלי.
דניאל טייב: כאילו, לא יכולת לדעת.
מיכל שיר סגמן: זה בדיוק הבעיה שהיא לא יודעת.
: לא יודעים.
: מישהו לא מעביר את מרוץ השליחים הזה מאחד לשני.
מיכל שיר סגמן: אני שוב חוזרת, זה כל מה שנוגע לילדי ישראל.
מיכל שיר סגמן: היום אנחנו מדברים על יתמות.
מיכל שיר סגמן: זה חוזר על עצמו בכל הדיונים של כל ועדה בכל הנושאים.
מיכל שיר סגמן: אין שום קשר בין משרדי הממשלה.
מיכל שיר סגמן: אין גורם מתכלל, ופה הדברים נתקעים.
מיכל שיר סגמן: זה חוזר על עצמו בכל דיון.
הדס דיסין גליק: אני רק אוסיף שבתחילת השנה הזאת בגלל בנות השרות אנחנו בנינו תוכנית להכשרה של שפח"יות ופדגוגיות מיוחדת לילדים יתומים.
הדס דיסין גליק: פעם ראשונה במדינת ישראל, חמישה ימים שלמים של לימודים והכשרה בנושאים האלה בלבד, אבל איך להעצים, איך לחזק.
מיכל שיר סגמן: כשאנחנו מדברים על גורם מתכלל, אנחנו מדברים לא רק על לפתור בעיות, אלא גם על העצמה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו מדינה שרוצה גם להתקדם.
מיכל שיר סגמן: אנחנו רוצים להעצים את הילדים.
מיכל שיר סגמן: כשמדברים על מערכת הוליסטית, מדברים על מערכת שמלווה את הילד מהיום שבו הוא נולד, ועד גיל 18 על כל גווניו והדברים שהוא זקוק להם גם לחיוב, גם ברמה החיובית.
מיכל שיר סגמן: מדינת ישראל נכון להיום לא יודעת לייצר את הדבר הזה.
מיכל שיר סגמן: שוב אני אומרת, היום, בעידן הטכנולוגי זה כל כך קל.
מיכל שיר סגמן: עוד מדינה שכול כך מתהדרת במילה – סטארט-אפ ניישן, רק שהמושג הזה לא מגיע לאזרח.
מיכל שיר סגמן: אגב, לא מגיע לאזרח בשום מובן, גם לא ביורוקרטי, גם לא שום דבר.
מיכל שיר סגמן: אז בפעם הבאה שמישהו אומר – סטארט-אפ ניישן, שיחשוב פעמיים, כי אני יכולה להודיע לכם שאנחנו לא סטארט-אפ ניישן.
מיכל שיר סגמן: זה איזשהו מושג כלכלי כלשהו שישנו את המושג.
מיכל שיר סגמן: ניישן, זה לא.
מיכל שיר סגמן: ניישן - אומר המדינה, זה אומר אזרחיה, וברגע שהמדינה ואזרחיה לא מקבלים מזה בנפיט, אז זה לא.
מיכל שיר סגמן: תקראו לזה שם כלכלי כלשהו של איזו שהיא קידמה של הייטק.
מיכל שיר סגמן: לאזרחים זה לא מגיע, ולכן, המושג הזה הוא שגוי באיך שבכלל קוראים לו.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור למוסד לביטוח לאומי, המוסד שרלבנטי מאוד לדיון הזה.
ענת כהן: אני ממונה בכירה באגף לאזרח ותיק ושאירים במוסד לביטוח לאומי.
ענת כהן: אני אחזור על הנתון של כמה קיצבאות אנחנו משלמים.
ענת כהן: אנחנו משלמים ל-34,161 יתומים.
ענת כהן: אנחנו עורכים יזומים מדי שנה.
הדס דיסין גליק: מעל גיל 18.
מיכל שיר סגמן: מאוד קשה לאדם שנמצא בזום לשמוע כאן את השיח.
מיכל שיר סגמן: הנתון הזה, זה נתון שיש לכם של כול יתומי ישראל, עד גיל 21, זו פעם אחת.
מיכל שיר סגמן: אני צודקת?
ענת כהן: זה כל יתומי ישראל עד גיל 24.
ענת כהן: אנחנו משלמים גם לחיילים וחיילות עד גיל 24.
ענת כהן: למעשה, זה מגיל אפס עד גיל 24.
ענת כהן: לא כולל את יתומי משרד הביטחון ואיבה.
ענת כהן: מתוכם יש לנו 967 יתומים שהם יתומים משני הורים.
ענת כהן: אנחנו עשינו שיתופי פעולה עם משרד הרווחה.
ענת כהן: כמובן שעם משרד החינוך וצה"ל, אנחנו מקבלים מידע על לימודים, ומשלמים תוספת של דמי מחיה, ותוספת שמשתלמת מעל 8 שנות לימוד.
ענת כהן: יש לנו 7,984 יתומים שמקבלים דמי מחיה, זה התוספת.
ענת כהן: כמובן, אנחנו נשמח לשיתופי פעולה נוספים כדי להיטיב עם אלמנים, אלמנות ויתומים כמובן.
: מה הקריטריון של דמי מחיה?
ענת כהן: דמי מחיה – יש תנאי של הכנסות של האלמן או האלמנה.
ענת כהן: המודד שלנו – 6,014 כפול 2.
ענת כהן: יש גם דמי מחייה יחסיים.
ענת כהן: התוספת היא 579 שקלים לכל ילד לחודש.
נירה לאמעי: זה במסגרת הבטחת הכנסה לא?
ענת כהן: לא.
ענת כהן: זה במסגרת דמי מחיה.
ענת כהן: הבטחת הכנסה, אנחנו משלמים לילדים שנקראו בעבר נטושים, וילדים ללא הורה.
ענת כהן: אנחנו מגיעים עד ל-2,059 שקלים לחודש.
נירה לאמעי: איך אתם יודעים שילד הפך להיות יתום, מאיפה זה מתחיל?
ענת כהן: פונים אלינו.
ענת כהן: בדרך כלל הילדים האלה פונים אלינו.
ענת כהן: קודם כל, הם מגיעים אלינו באמצעות הרווחה, משרד הפנים, אנחנו יודעים שהילדים נשארו יתומים, ואנחנו פונים אליהם ויוזמים.
מיכל שיר סגמן: דיברת על נתון 34,000 ילדים יתומים בישראל ללא נפגעי פעולות איבה וכוחות הביטחון.
מיכל שיר סגמן: אני עושה שיקוף.
מיכל שיר סגמן: כמה מתוך ה-34,000 ילדים, מקבלים או ממצים את זכויותיהם?
מיכל שיר סגמן: כלומר, האם יש איזושהי פנייה יזומה מהביטוח הלאומי שפונה אל אותו קטין, שפונה אל אותו יתום, כמו שעושים עם זקנים, בעלי זכאויות, עם נכים.
מיכל שיר סגמן: האם יש איזשהו משהו שאתם פועלים כדי לבדוק כמה מתוך ה-34,000 ממצים את הזכויות שלהם.
מיכל שיר סגמן: יודעים וממצים.
נירה לאמעי: האם יכול להיות שיש - - - שלא מקבלים?
נירה לאמעי: כלומר, אתם לא יוזמים פנייה ברגע שאתם מקבלים, אז זאת בדיוק השאלה.
נירה לאמעי: ילד הפך להיות יתום.
נירה לאמעי: יש לו שני הורים רשומים במשרד הפנים, אחד מהם נפטר.
נירה לאמעי: הביטוח הלאומי מקבל על זה התראה שאומרת – יש כאן ילד שהפך להיות יתום.
ענת כהן: כן.
ענת כהן: יש פה גם אלמן או אלמנה.
ענת כהן: אנחנו יוזמים לאלמן או לאלמנה, וכמובן, לתוספת עבור הילדים.
נירה לאמעי: אתם יוזמים פנייה?
ענת כהן: אנחנו שולחים טופס תביעה לכתובת האלמן או האלמנה.
הדס דיסין גליק: ויש 12 חודשים לתביעה.
הדס דיסין גליק: ואם תוך 12 חודשים לא תבעת.
הדס דיסין גליק: ואם אחרי 14 חודשים – תקבל רטרו-אקטיבי רק ל-12 חודשים אחורנית.
הדס דיסין גליק: זה מתחיל בזה.
: השאלה שלנו קודם כול, האם המוסד לביטוח לאומי יודע להגיע לכולם, ולהגיד להם – יש לכם את הזכויות הללו?
: הוא צריך לדעת את זה, בגלל שבאופן אוטומטי - - -
יהודה גליק: דמי מחיה לא.
הדס דיסין גליק: גם לא דמי מחיה, וגם לא קצבת שאירים.
הדס דיסין גליק: קצבת שאירים לא מגיע לכולם.
הדס דיסין גליק: בגלל זה צריך מעמד ליתומים, אגב.
הדס דיסין גליק: נדבר על זה אחר-כך.
נירה לאמעי: כלומר, אם הדואר חוזר, אתם לא שולחים שוב.
ענת כהן: אנחנו שולחים מדי שנה.
מיכל שיר סגמן: אני שאלתי שאלה.
מיכל שיר סגמן: כמה מתוך 34,000 - - -
ענת כהן: 34,000 זה אלה שאנחנו משלמים.
ענת כהן: כנראה שיש כאלה שאנחנו לא מגיעים אליהם.
ענת כהן: אבל מתוך כל היתומים שמגיעים, אנחנו 34,161 היום משלמים קצבאות.
נירה לאמעי: כלומר, יש הרבה יותר - - -
הדס דיסין גליק: מדינת ישראל לא יודעת.
הדס דיסין גליק: בגלל מה שאמרת מיכל - בגלל שאין מעמד והכרה במעמד היתומים והאלמנות הצעירים, אז מדינת ישראל לא באמת יודעת כמה יש לה.
הדס דיסין גליק: היא לא יכולה לדעת.
הדס דיסין גליק: למשל, אני אתן לך דוגמה – ילדים יתומים - - -
מיכל שיר סגמן: אבל אם הביטוח הלאומי מקושר למשרד הפנים, והם יודעים שיש הורה שנפטר, אז יש להם רישום מדויק.
הדס דיסין גליק: בוא נספר סיפור אמיתי של אלמנה שהייתה נשואה למישהו שלא היה תושב הארץ והוא נפטר.
הדס דיסין גליק: הילדים לא זכאים.
הדס דיסין גליק: היא לא זכאית.
הדס דיסין גליק: ומדינת ישראל לא יודעת שהם קיימים, והם לא מקבלים שקל.
הדס דיסין גליק: יש כמה מאות כאלה.
מיכל שיר סגמן: זה מקרה פרטני.
מיכל שיר סגמן: הייתה רשומה כנשואה, לא הייתה רשומה כנשואה.
: אנחנו מאבדים את הדיוק.
: יש הרבה שנופלים בין הכיסאות.
: אנחנו עוד לפני בין הכיסאות, אנחנו בוחנים את הכיסאות עצמם, עוד אין כיסאות זו בעיה.
: כי קודם כול הבעיה.
: אנחנו רוצים לדעת איך באמת המדינה יודעת מתי היא מקבלת את האירוע לטיפולה.
: כי אם נרצה להעמיס על זה דברים, ולהוסיף על זה דברים, ולתת את המעמד והכול, אנחנו צריכים להתבסס על המערכות הקיימות.
: היום המערכות מטפלות בזה, כל אחד בתחום שלו.
: אין סינכרון וכו'.
: לא כדאי כרגע להיכנס לבעיות של תושב חו"ל והכול, צריך להגיע אליהם, נגיע לזה.
: אבל קודם כל בואו נטפל בבייסיק, זה יותר חשוב.
הדס דיסין גליק: אלמנה או אלמן צריכים להגיש תביעה.
מיכל שיר סגמן: אם הם לא מגישים תביעה, האם יש איזשהו נוהל טיפול אוטומטי?
: התשובה היא לא.
: השתיקה היא לא.
ענת כהן: אנחנו יוזמים תביעות, אין נוהל אישור תביעה.
ענת כהן: אנחנו יוזמים תביעות, ואנחנו מצפים שימלאו את טופס התביעה עם כל הנתונים ויגיעו אלינו.
מיכל שיר סגמן: אבל יש לכם את הנתונים.
ענת כהן: אנחנו מקבלים מידע ממשרד הפנים, ובעקבות המידע הזה, אנחנו מיד שולחים תביעות.
מיכל שיר סגמן: איזה נתונים אתם צריכים?
מיכל שיר סגמן: ביטוח לאומי מקבל את הנתונים מהמדינה.
מיכל שיר סגמן: אתם לא צריכים את הגובה והמשקל של בן-אדם שנפטר.
ענת כהן: אנחנו לא יודעים, יש לנו בעיה של ידועים בציבור.
ענת כהן: זה משהו שאנחנו לא יודעים.
ענת כהן: אנחנו לא יודעים אם חיו בנפרד.
ענת כהן: יכולים להיות נשואים ולא לחיות ביחד, והם לא יהיו זכאים.
ענת כהן: אנחנו לא יכולים לאשר תביעות באופן נפרד.
מיכל שיר סגמן: גם אם מדובר על אנשים, למשל, שלא התחתנו.
מיכל שיר סגמן: הם החליטו שהם לא מתחתנים, היפותטית, מן הסתם יש רבים כאלה.
מיכל שיר סגמן: אבל לאותו נפטר יודעים שיש ילדים, זה לא משנה אם הוא התחתן עם האמא שלו או לא.
מיכל שיר סגמן: הוא פלוני אלמוני, רשום כאבא לשלושה ילדים.
מיכל שיר סגמן: למה זה חשוב אם ההורים שלו התחתנו או לא התחתנו הידועים בציבור – מה זה קשור להורים שלו, אנחנו מדברים על הילד.
מיכל שיר סגמן: אנחנו בדיון על יתומים – איפה היתום בסיפור הזה.
ענת כהן: רציתי לדעת למי אנחנו משלמים את הקיצבה, ולכן, אנחנו יוזמים לאותו אלמן ואלמנה, אנחנו בודקים בשני מישורים.
ענת כהן: את התוספת עבור הילדים, את הזכאות של הילדים, ואם האלמן או האלמנה עונים באמת על הגדרת אלמן.
הדס דיסין גליק: זה לא מדויק, בגלל שהילד ממילא מקבל.
מיכל שיר סגמן: אם הם לא ידועים בציבור, ההורים של הילד לא התחתנו אף פעם.
ענת כהן: הילדים יקבלו את הקיצבה.
ענת כהן: אבל אנחנו צריכים אלמן או אלמנה שיקבלו את הקיצבה עבורם, או לדעת מי מחזיק את הילדים.
מיכל שיר סגמן: האם אתם יודעים שיש ילד שהתייתם מאבא שלו.
מיכל שיר סגמן: האבא מעולם לא התחתן, מין הסתם יש לילד אימא.
מיכל שיר סגמן: החליטו שהם לא מתחתנים, שהם בהורות משותפת, לא יודעת מה.
מיכל שיר סגמן: ואתם מבינים את זה, כי אתם מקבלים את הפרטים.
מיכל שיר סגמן: אתם רואים – אין תעודת רישום.
מיכל שיר סגמן: אתם יודעים שלאדם שנפטר יש ילד – יודעים מי האימא שלו הרי, משרד הפנים הרי יודע מי האימא שלו.
מיכל שיר סגמן: האם יש פנייה יזומה שלכם להורה הנותר של הילד, בלי לקשר אם הוא כן התחתן, לא התחתן, כן ידוע בציבור.
ענת כהן: בהחלט.
ענת כהן: אנחנו פונים להורה שנשאר בחיים, ואנחנו ממצים זכויות עבור הילדים.
מיכל שיר סגמן: פנייה יזומה.
ענת כהן: פנייה יזומה.
הדס דיסין גליק: אבל לא אוטומטית.
מיכל שיר סגמן: תעשו הפרדה בין בעיה ביורוקרטית של טופסיאדה במדינת ישראל שלא יודע למה אנחנו עדיין שם – זאת בעיה אחרת בדיון אחר בכלל, גם לא בטוח שבוועדה הזאת.
מיכל שיר סגמן: לבין העובדה שיש ילד שהתייתם, וכן מקבל פנייה יזומה מהביטוח הלאומי.
מיכל שיר סגמן: זה שצריך למלא טפסים, לא ברור לי כל כך איזה טפסים צריך.
מיכל שיר סגמן: המדינה הרי יודעת את הפרטים האלה, זה סוג של שאלת קיטבג.
מיכל שיר סגמן: אבל הם עדיין יוזמים פנייה, זה מה שחשוב לדעת.
מיכל שיר סגמן: הפנייה נעשית כן באופן אוטומטי לפי מה שנאמר.
נירה לאמעי: אנשים שלא חוזרים אליכם, שיכול להיות שיש להם בעיה של מיצוי.
נירה לאמעי: יש אוכלוסיות עם בעיה של מיצוי זכויות, אנחנו יודעים את זה.
נירה לאמעי: אנשים שאולי לא יודעים קרוא וכתוב, לא יודעים את השפה, עולים חדשים.
הדס דיסין גליק: בעומס רגשי.
נירה לאמעי: בעומס רגשי.
נירה לאמעי: אבל באמת, אנחנו רואים כאן בוועדות של הכנסת, עניין של שפה הוא כול כך משמעותי.
נירה לאמעי: יש אנשים עם מגבלה של שפה בארץ, או שהם כן ברוסית, או באמהרית.
נירה לאמעי: השאלה אם אתם פועלים באופן יזום, פרואקטיבי במקרה של איזשהו חסר במיצוי זכויות.
נירה לאמעי: בטח יש לכם דואר חוזר, או אנשים ששלחתם להם ולא הגישו.
מיכל שיר סגמן: בואי ננסח את השאלה אחר-כך, כי אני ארצה על זה תשובה גם בדיון המשך.
מיכל שיר סגמן: אני מוסיפה על השאלה.
מיכל שיר סגמן: כמה פניות בשנה אתם מקבלים של אנשים שחרגו מ-12 חודשים, ומבקשים למצות את הזכויות שלהם?
מיכל שיר סגמן: אני מבקשת לבדוק את הנתון הזה, ולחזור לוועדה הזו עם תשובה בשבוע הקרוב, כי זה לא אמור להיות קשה במיוחד לברר את הנתון הזה, היום הכול ממוחשב, ולפי זה נדע איך לפעול, אולי צריך להרחיב את זה ל-16 חודשים, ל-14 חודשים.
מיכל שיר סגמן: שלחתם ולא קיבלתם תשובה בחזרה.
מיכל שיר סגמן: כאלה שפנו לאחר 12 חודשים.
מיכל שיר סגמן: בעצם כמה נופלים בגלל ביורוקרטיה, בגלל טופסיאדה?
: יש דבר אחד שאני לא מבין.
: יש כל מיני סוגי תמיכה - זה אתה צריך לבקש.
: זה אתה צריך לא לבקש.
: אבל יש דברים בסיסיים שברגע שקיימים יתומים מגיל 0 עד גיל 18 או 21, הם אמורים לקבל משהו.
: האם יכול להיות מצב שיש יתומים כאלה, או אלמנות כאלה שלא קרה כלום.
: לא משנה, האימא בהלם.
: הילדים לא ידעו, לא טיפלו, היו עסוקים בכאבם, הכול.
: אם יכול להיות מצב שבו במחשב שלכם הופיע מישהו שהוא אמור להיות יתום, אבל הוא לא מטופל בכלום – קיים דבר כזה?
ענת כהן: יכול להיות.
ענת כהן: אני חושבת שהם מעטים, אבל יכול להיות.
מיכל שיר סגמן: אני מבקשת לייצר את הנתונים האלה ולשלוח אלינו לוועדה.
: שהביטוח הלאומי יתחיל ליזום גם מעצמו.
ענת כהן: אני חושבת שפה גם יש את העניין הזה של שיתופי פעולה.
ענת כהן: זאת אומרת, אם אנחנו נקבל מלשכות הרווחה בשכונות, בערים, איזשהו מידע על יתומים שלא הגיע אלינו, שלא הגיעו, יכול להיות שנשארו יתומים משני הורים, או אב אחד שלא נמצא בתמונה.
ענת כהן: זאת אומרת, מישהו שלא נמצא מבני הזוג בתמונה, ואין מי שמטפל בילדים.
ענת כהן: אז כן, נקבל נתונים כאלה וניזום את התביעות האלה למי שנשאר ומטפל בהם.
ענת כהן: פה, עניין שיתוף הפעולה יכול מאוד לעזור.
יהודה גליק: התפקיד שלה - מנהלת זיקנה ושאירים.
יהודה גליק: זאת אומרת, היא מטפלת במיליון וחצי זקנים, ועוד 30,000 ילדים יתומים.
יהודה גליק: צריך היה יחידה נפרדת בביטוח לאומי שמתעסקת ביתומים.
הדס דיסין גליק: באלמנות ואלמנים צעירים עם יתומים.
מיכל שיר סגמן: אני מסכימה איתכם.
מיכל שיר סגמן: באופן כללי, זה חוזר לאותו מקום.
מיכל שיר סגמן: ילדים בישראל בין אם הם יתומים או לא – אין אימא ואבא בישראל.
מיכל שיר סגמן: אני אחזור שוב על המשפט.
רחל איגר לוין: אני מנהלת שרות האומנה במשרד הרווחה.
רחל איגר לוין: אני רוצה לדבר על חמישה תחומים שמשרד הרווחה משקיע בהם בהקשר של יתומים.
רחל איגר לוין: לאחרונה, חלק ממדיניות המשרד במיצוי זכויות, הוקם צוות בתוך אתר המשרד ידאג להכנסת מידע לגבי מיצוי זכויות, וגם את הנושא של זכויות של יתומים יכניסו לשם.
רחל איגר לוין: יש במשרד ועדת סיוע ליתומים מכספי עיזבונות שיכולים לפנות לוועדה הזאת משפחות שחיות בקהילה, ופניות לגבי ילדים שנמצאים בפנימיות או באומנה, או במסגרות אחרות.
יהודה גליק: הכסף נגמר במרץ, והולך כמעט כולו לפנימיות.
יהודה גליק: ...
רחל איגר לוין: דבר נוסף שהמשרד עושה, מי שזכאי לקבל את קצבת השאירים, הוא מי שנושא באחזקתו של הילד.
רחל איגר לוין: המשרד יחד עם הביטוח הלאומי והאפוטרופוס הכללי, הקים קרן שהילדים שנמצאים בפנימיות ובאומנה, קצבת השאירים לא הולכת לתקציב המשרד, אלא נחסכת להם.
רחל איגר לוין: וכשהם מגיעים לבגרות – הם מקבלים את החיסכון בחזרה.
רחל איגר לוין: זה סיוע מאוד רציני.
רחל איגר לוין: כשהם בני 18, זה נושא לימודים, הקמת משפחה, שכירת דיור וכו'.
רחל איגר לוין: בכל מקרה, לגבי הילדים שנמצאים באומנה או בפנימיות, כל ילד נבנית לו תוכנית שמתאימה לו.
רחל איגר לוין: לשאלת הקשר – למשרד יש קשר עם עיבור מחשבים בין המשרד למרשם האוכלוסין.
רחל איגר לוין: אנחנו יכולים לדעת כאשר יש מישהו שהוא כבר נמצא במסגרות, ולדעת שהוא אכן יתום, גם אם הוא לא בחר לדבר על זה.
: מה קורה למישהו שהוא לא באומנה, ולא בפנימייה, ולומד בבית-ספר?
: גם לו בונים תיק איך לטפל בו?
רחל איגר לוין: הוא גדל אצל ההורה שלו, והוא חי בקהילה, והוא יכול לפנות לשירותי הרווחה ולבקש שם את הסיוע.
: הוא צריך לפנות.
: הוא צריך לבקש ....
רחל איגר לוין: אני רוצה לבקש מאילן שידבר על התוכנית המאוד מיוחדת שיש במשרד בנוגע לטיפול במשפחות של אובדן ושכול.
מיכל שיר סגמן: אילן, אני כבר מפנה אליך שאלה.
מיכל שיר סגמן: מהו נוהל הטיפול.
אילן שריף: אני מוסיף עוד כמה אחוזים לאחוזים שהדר מנתה.
אילן שריף: אנחנו מטפלים במשפחות שנפגעו מתאונות דרכים, רצח והתאבדות בכל המשפחה.
אילן שריף: בכלל זה, גם בילדים היתומים.
אילן שריף: רק אשים בסוגריים.
אילן שריף: מדברים על משפחות צעירות הרבה פעמים שיש בהם אחים, גם במשפחות האלה יש אחים לא רק ליתומי צה"ל, ושווה גם להתייחס אליהם באחד הדיונים.
אילן שריף: הנוהל הוא שאנחנו פונים אל המשפחות האלה.
אילן שריף: עובדת סוציאלית מגיעה אליהם הביתה ובונה תוכנית טיפולית, לצערי, רק לשנתיים.
אילן שריף: אני יכול לדבר על זה הרבה.
: למי?
: לכל יתום ויתום?
אילן שריף: לתחומים האלה – התאבדות, תאונת דרכים ורצח.
אילן שריף: הוזכרו פה בעבר 100 משפחות בחברה הערבית.
אילן שריף: אנחנו מגיעים אליהם בשפה הנכונה.