GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
: היא בעצמה, לא פעם ולא פעמיים, ממליצה להורים, אבל הם חוזרים ואומרים שיש להם עוד ארבעה-חמישה חודשים תור.
מיכל שיר סגמן: השאלה עד כמה בכלל מודעים כדי לעשות את האקט הזה של להגיד.
: אם יחכו רק ליועצות, זה לא יגיע.
פנינה אלתר: לשתי שאלותייך – לגבי האיתור, עוד מעט אורנה פז, מנהלת האגף הקדם יסודי, יכולה לתת את דבריה, היא לא ממונה על מקצועות הבריאות.
פנינה אלתר: לגבי התעדוף – כמסר, מבחינתנו, כל הילדים שזכאים לשירותי חינוך מיוחדים, זכאים לקבל באותה רמה.
פנינה אלתר: זה לא העבר שהיו עדיפויות.
פנינה אלתר: אנחנו נתקלים במגמה הפוכה, וזה מאוד מאוד מעניין, שהיום בגלל שהסל בשילוב הוא סל אישי וההורים יודעים מה הילד שלהם מקבל, יש לחץ מאוד מאוד גדול ומתעדפים לפעמים דווקא את ילדי השילוב בשל הלחץ.
פנינה אלתר: אנחנו נתקלים היום בתופעה הפוכה בתוך המערכת.
רויטל לן כהן: זה ממש לא נכון.
פנינה אלתר: זו המציאות.
פנינה אלתר: חשוב שנשמע את המנהלים וגם חשוב שנראה בסוף.
פנינה אלתר: בסוף גם פה וגם פה חסרים לנו מטפלים, לצערנו הרב.
פנינה אלתר: אבל התעדוף הוא ממש לא לכיוון הזה – ממש לא, בוודאי לא כמסר.
פנינה אלתר: לגבי המל"ג - זה מקצוע בריאות, אנחנו מערכת חינוך.
פנינה אלתר: אין ספק, ואני מאמינה, שמערכת הבריאות היא זו שנמצאת בקדמת הבמה בנושא הזה, ואנחנו ביחד.
פנינה אלתר: הרי יצא מסמך ממשרד ראש הממשלה לשני השרים, לשני המנכ"לים, בנושא פתיחת מסגרות נוספות.
פנינה אלתר: ככל שנידרש, אנחנו בתוך הנושא הזה ונעודד.
פנינה אלתר: אבל חשוב לי לציין שאנחנו המעסיק הגדול ביותר, אנחנו לא הרגולטור בנושא מקצועות הבריאות.
מיכל שיר סגמן: מתי זה קרה?
פנינה אלתר: המכתב?
פנינה אלתר: הדס, אולי את יכולה לענות מתי נשלח המכתב?
פנינה אלתר: לדעתי, כבר שלושה חודשים שאני ראיתי אותו.
מיכל שיר סגמן: מה קרה בינתיים?
פנינה אלתר: אני לא שמעתי.
פנינה אלתר: קיבלתי העתק.
פנינה אלתר: זה הגיע לשני השרים אז אני לא יודעת.
פנינה אלתר: אני חושבת שמשרד ראש הממשלה שלח, ואולי הם יעדכנו אותנו.
פנינה אלתר: היא אמרה שהם אולי יעדכנו מחר, אולי שווה שהיא תגיד לנו איפה זה עומד.
פנינה אלתר: אני לא יודעת.
מיכל שיר סגמן: נעבור בקצרה לאורנה פז ממשרד החינוך.
מיכל שיר סגמן: אורנה, אנחנו לא רגילים שאת לא איתנו.
אורנה פז: צוהריים טובים, ותודה על הדיון החשוב הזה.
אורנה פז: כולם דיברו פה על חשיבות האיתור והטיפול המוקדם בגיל הרך.
אורנה פז: כל עוד לא יהיה שינוי פרדיגמה בהחלטות הממשלה על חשיבות ההשקעה בגיל הרך, אני סקפטית שיהיו שינויים משמעותיים בטיפול ובהשקעה בחינוך של הילדים בגיל הרך - אנחנו עדיין לא שם.
אורנה פז: רוב החלטות הממשלה לא כוללות את גני הילדים.
אורנה פז: יחד עם זאת, אני חייבת להגיד שהשנה לראשונה תוקצבו גילאי שלוש-ארבע בסל השילוב.
אורנה פז: שנים רבות בסל הזה הילדים היו זכאים ולא קיבלו.
אורנה פז: רק באמצעות בג"ץ של הורים זכינו לקבל את הסל הזה, ואכן מהשנה גם ילדים בגילאי שלוש-ארבע מממשים את הזכות שלהם.
אורנה פז: גברתי היושבת-ראש, שאלת איך אנחנו מאתרים.
אורנה פז: אנחנו נותנים לגננות לא מעט כלים לאיתור, וזאת מתוך ההבנה שככל שנאתר את הילדים מוקדם ככל האפשר, כך ייטב לילדים.
אורנה פז: כל מה שדיברו פה היום אמת לאמיתו.
אורנה פז: בשנה האחרונה פיתחנו כלי תצפית דיגיטלי כשגננות יכולות באמצעות אפליקציה לאבחן, למפות את היכולות והחוזקות והקשיים של ילדים.
אורנה פז: בסוף מספר תצפיתיות ואיתור, הן מקבלות פרופיל של הילד שבאמצעותו הן יכולות לדעת אם לבנות תוכנית עבודה שהן יכולות לעשות, האם להפנות לגורמי טיפול בקהילה או להפנות לוועדות כאלה ואחרות, כמובן לשתף את ההורים.
אורנה פז: בנוסף, הן מקבלות מיפוי כיתתי והן יכולות לבנות גם תוכנית עבודה כיתתית ולא רק דיפרנציאלית.
מיכל שיר סגמן: עו"ד מיטל בק, המועצה לשלום הילד, משפט אחרון.
מיטל בק: גם אנחנו במועצה חשופים לפניות שמגיעות אלינו בנושא תורי המתנה ארוכים וגם למחסור, לא אחזור על דברים שנאמרו.
מיטל בק: שני דברים: חשוב לזכור, ואולי זה סיכום טוב לדברים שנאמרו כאן היום, שמדובר פה בפגיעה בסיסית בזכות של ילדים בישראל לבריאות.
מיטל בק: זו זכות שקנויה להם מתוקף האמנה בדבר זכויות הילד וחוק בריאות ממלכתי.
מיטל בק: לעיתים הפגיעה הזו היא כפולה ומכופלת כשמדובר גם בפגיעה בזכות לחינוך כשהם לא מקבלים אבחון בזמן הנכון וטיפול גם בתוך המערכת החינוכית.
מיטל בק: לפני שלושה שבועות התקיים דיון בוועדת הבריאות לגבי המחסור בתורים.
מיטל בק: כבר אז חברת הכנסת עידית סילמן, יושבת-ראש הוועדה, קראה למשרד הבריאות להביא תוכניות יותר סדורות ורחבות עם תשובות ונתונים.
מיטל בק: לא שמענו היום מספיק את הדבר הזה ממשרד הבריאות.
מיטל בק: אנחנו יודעים שאתם עומלים על הנושא הזה.
מיטל בק: אנחנו רוצים ששתי הוועדות יעשו יחד מעקב אחרי הנושא.
מיטל בק: הפיצול הזה הוא לא כל כך יעיל, אנחנו צריכים ששתי הוועדות יישבו יחד על המדוכה ויעקבו אחרי זה.
מיטל בק: אנחנו רוצים לקבל תשובות וגם הנתונים של אותן ועדות שמתכנסות, אם יש דוחות של ועדות.
מיטל בק: צריך לקיים דיונים קבועים בוועדה.
מיטל בק: למעשה, המנדט שלנו פה בוועדה לזכויות הילד הוא לעקוב אחרי זכויות של ילדים ולוודא שאין ממומשות.
מיטל בק: כמובן שזה גם המקום של ועדת הבריאות אבל צריך לשלב יחד את הכוחות.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לסכם את הדיון: הוועדה קובעת שהעובדה שההמתנה לאבחון וטיפול ביחידות להתפתחות הילד הוא כל כך ארוך היא בלתי נסבלת.
מיכל שיר סגמן: העובדה שילדים מבתים מבוססים כלכלית יכולים לקבל טיפול במגזר הפרטי, יוצרת פערים ופוגעת בשוויון.
מיכל שיר סגמן: קיימת פגיעה בזכות הילדים לבריאות ולחינוך.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קובעת שהטיפול בילדי ישראל נופל בין הכיסאות כי אין גורם שמתכלל את נושא הילדים בישראל בכלל, ובנושא הנדון היום בפרט.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת למשרד הבריאות ולמשרד החינוך לפעול בצורה משולבת על מנת לפתור את בעיית המחסור באנשים ממקצועות הפרה-רפואיים ובתקנים של מטפלים, פתיחת כיתות באקדמיה ללימוד המקצועות הפרה-רפואיים, בתאום עם הוות"ת .
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת למשרד האוצר ולמשרד הבריאות להוסיף תקנים של מתמחים ביחידות, להעלות התעריף המשולם לעובדים במקצועות הפרה-רפואיים ביחידות להתפתחות הילד, לפתור את סוגיית תקצוב היחידות להתפתחות הילד, להגדיל את השכר המשולם לרופאי התפתחות הילד.
מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת עדכון לגבי דרך העברת הסכום החד פעמי שניתן ליחידות להתפתחות הילד על סך 30 מיליון שקלים ממשרד הבריאות ליחידות.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת למשרד ראש הממשלה לקדם ולפעול בדחיפות להעלאת מספר הסטודנטים בתחומי מקצועות הבריאות.
מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת ממשרד הבריאות עדכון שוטף בנוגע לישיבות ועדת המעקב לרפורמה בהתפתחות הילד בראשות מנכ"ל משרד הבריאות.
מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת לקבל את דו"ח הוועדה בראשות מנכ"ל משרד הבריאות לעניין תקנים וזמני המתנה בתחום רפואת ילדים כשהוועדה תסיים את עבודתה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו מבקשים עדכון שוטף מתי מתכנסים ואת תוכן המסקנות ומה בר ביצוע באותו הרגע.
מיכל שיר סגמן: הוועדה תמשיך לעקוב אחר הנושא.
מיכל שיר סגמן: בוועדת המעקב שווה להזמין גם את מנכ"ל משרד הבריאות לבוא ולמסור את הדוח אפילו בעצמו.
מיכל שיר סגמן: בוקר טוב, אני פותחת את הדיון היום, ה-7 בדצמבר 2021, ג' בטבת התשפ"ב.
מיכל שיר סגמן: נושא הדיון היום הוא הצעה לדיון מהיר: טיפול המדינה בתופעת הימצאות ילדים מקבצי נדבות בצמתים בצפון הארץ וברחבי המדינה בכלל, של חברי הכנסת ענבר בזק, מוסי רז, יעל רון בן משה, אבתיסאם מראענה, לימור מגן תלם, שירלי פינטו קדוש ועאידה תומא סלימאן.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נפתח עם חברת הכנסת תומא סלימאן, בבקשה.
עאידה תומא סלימאן: תודה רבה, כבוד יושבת הראש.
עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מודה לך על ההיענות המהירה.
עאידה תומא סלימאן: הכוונה הייתה שתהיה היענות מהירה ובאמת קבענו אז והצטרכנו לדחות את הדיון.
עאידה תומא סלימאן: זה נושא שאי אפשר כבר להתעלם ממנו.
עאידה תומא סלימאן: זה נושא שעומד לנו מול העיניים בכל פעם שאנחנו נוסעים בכבישים.
עאידה תומא סלימאן: במיוחד אני יודעת לפחות שבאזור המרכז וצפונה, באזור שאני חיה בו לקראת ואדי ערה, אנחנו פוגשים את הילדים בצמתים, עומדים, מקבצים נדבות, והלב נשמט כל פעם שאנחנו רואים אותם.
עאידה תומא סלימאן: האמת שזה בדרך כלל גם ילדים קטנים, ילדות קטנות, והרבה פעמים אמהות שנראות לי מאוד-מאוד צעירות, עם תינוקות בידיים.
עאידה תומא סלימאן: עומדים שם בצמתים, יום שלם, ומתקרבים למכוניות ומקבצים נדבות.
עאידה תומא סלימאן: לאט-לאט התחלתי לחקור את הנושא והבנתי שבעצם זו לא יוזמה אישית של הילדים האלה.
עאידה תומא סלימאן: זה לא מישהו שקם בבוקר והולך לבד לשם, אלא יש שם ממש סחר בבני אדם, הייתי קוראת לזה.
עאידה תומא סלימאן: יש קבלנים שאוספים את הילדים האלה, בדרך כלל הם ילדים פלסטינים מהשטחים, מביאים אותם, מבריחים אותם לפה ומפעילים אותם.
עאידה תומא סלימאן: מפעילים אותם, לוקחים להם את הכסף בסוף היום, מתעמרים בהם, מלינים אותם בחורבות.
עאידה תומא סלימאן: הילדים האלה חשופים, מעבר לעניין שהם נמצאים בכביש, על הכביש, יכול להיות שהם נמצאים בסכנת חיים בגלל המכוניות - הם גם נמצאים בסכנות אחרות.
עאידה תומא סלימאן: כולנו יכולים, או לא רוצים, להפעיל את הדמיון, כאשר יש קבוצה של ילדים שמלינים אותם בחורבות וכאשר יש אדם בוגר, חסר כל רגש כנראה וחסר אנושיות.
עאידה תומא סלימאן: לצערי, אני שמעתי שגם יש לפעמים, הרבה פעמים, ניצול מיני בסיפור.
עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהגיע הזמן לפעול.
עאידה תומא סלימאן: אני זכרתי שהיו דיונים קודמים בוועדה.
עאידה תומא סלימאן: ב-2011 היה דיון סביב הנושא הזה בוועדה הזאת, הוועדה לזכויות הילד.
עאידה תומא סלימאן: אחריה התחיל לעבוד צוות בין משרדי שכלל הרבה גורמים שבטח נשמע מהם עכשיו.
עאידה תומא סלימאן: והיו המלצות של הוועדה הזו.
עאידה תומא סלימאן: ב-2015 כולנו התוודענו להמלצות האלה.
עאידה תומא סלימאן: אני הפניתי שאילתות בתחילת הקדנציה הזו, בתחילת הכנסת ה-24, גם למשרד המשפטים, גם למשרד לביטחון פנים וגם למשרד הרווחה, שראיתי שהם רלוונטיים.
עאידה תומא סלימאן: האם ההמלצות שהוחלט עליהן ב-2015 יושמו או לא, ומה קורה עם הסיפור?
עאידה תומא סלימאן: כי אני אומרת לכם: יש גלים, ואנחנו רואים שהגל בתקופה האחרונה דווקא מתעצם.
מיכל שיר סגמן: הקורונה.
עאידה תומא סלימאן: הקורונה החביאה, לתקופה מסוימת לא הפעילו את הילדים האלה.
עאידה תומא סלימאן: עכשיו אנחנו רואים אותם בחזרה.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שבמענה שקיבלתי מדומיניץ נאמר שמתייחסים אל הנושא במשרד המשפטים כחלק מהמאבק בעניין סחר, לא רק בנשים אלא בבני אדם באופן כללי; אבל אני חייבת להגיד: לא התרשמתי שהתקדמו מאז הרבה בעניין.
עאידה תומא סלימאן: בשאילתא למשטרה, במענה לשאילתא נאמר לי שבמשטרה אין נוהל ברור, למרות שבזמנו דובר על נוהל שיפותח שכתוב בו מה בדיוק המשטרה צריכה לעשות בעת מעצר של הילדים האלה או בעת שתופסים את הילדים האלה, איך צריכים להתנהג.
מיכל שיר סגמן: מי חוקר אותם?
מיכל שיר סגמן: לא פחות חשוב.
עאידה תומא סלימאן: מי חוקר אותם, ולא רק מי חוקר אותם.
עאידה תומא סלימאן: אלה ילדים שהם בעצמם נפגעי עבירה.
עאידה תומא סלימאן: הם לא הפושעים בסיפור הזה.
עאידה תומא סלימאן: הם נפגעי עבירה וצריך לטפל בהם דרך עובדים סוציאליים.
עאידה תומא סלימאן: כמובן, יש את הקשר עכשיו עם השטחים הפלסטיניים, עם הרשות, עם עובדים סוציאליים שם.
עאידה תומא סלימאן: ההמלצות על הנייר יכולות להיראות טוב מאוד.
עאידה תומא סלימאן: ההתרשמות שלי, ואני מקווה שעכשיו יפריכו את הרגשות האלה, שהנושא לא מטופל כמו שצריך.
עאידה תומא סלימאן: יכול להיות שהוא נדחק מסדר היום בגלל הקורונה, הם נעלמו מהכבישים ואז התעכב כל הטיפול שהיה צריך או הכוננות לטיפול הזה.
עאידה תומא סלימאן: אני פונה אלייך.
עאידה תומא סלימאן: נרצה לשמוע מה קורה בסיפור הזה, איך מטפלים בילדים האלה, כמה טופלו בתקופה האחרונה ואיך מתכננים להמשיך הלאה.
עאידה תומא סלימאן: אנחנו חייבים את זה כדי לשמור על שלומם של הילדים האלה.
עאידה תומא סלימאן: יש אנשים שרוצים לטפל בזה, כי זה כאילו מפריע למראה הטוב והיפה.
עאידה תומא סלימאן: בשבילי, זה השירות המינימלי והזכות המינימלית להגן על הילדים האלה מהניצול.
מיכל שיר סגמן: ילד הוא ילד הוא ילד, וזה אפילו לא משנה איפה הוא גר.
מיכל שיר סגמן: כל עוד הפשע גם נעשה בתוך שטחי מדינת ישראל, זה אפילו לא משנה אזרח של מי הוא או תושב של מי הוא.
מיכל שיר סגמן: ילד הוא ילד ותפקידנו להגן על ילדים.
עאידה תומא סלימאן: כבוד יושבת הראש יודעת שאני באיזשהו שלב אצטרך לצערי לצאת.
עאידה תומא סלימאן: אם אפשר גם לברר האם היו מקרים שבהם המפעילים נתפסו, ומה קרה איתם.
עאידה תומא סלימאן: האם הוגשו נגדם כתבי אישום?
עאידה תומא סלימאן: האם באמת גרמנו להם לקחת אחריות על המעשים שלהם?
מיכל שיר סגמן: חברת הכנסת בזק.
ענבר בזק: תודה.
ענבר בזק: קודם כל, אני רוצה לברך את חברת הכנסת מיכל שיר, יושבת ראש הוועדה, על הדיון המאוד חשוב הזה.
ענבר בזק: אני מצטרפת לכל מה שחברת הכנסת סלימאן אמרה.
ענבר בזק: אני, כתושבת הצפון, רואה אותם יום-יום כשאני נוסעת על הכביש.
ענבר בזק: את סיפרת שאת יודעת שמשכנים אותם בכל מיני בתים הרוסים, ואני רואה אותם ישנים על הכביש.
ענבר בזק: אני ראיתי ב-11 בלילה, חזרתי הביתה מהכנסת וראיתי ילד ישן בצומת.
ענבר בזק: נראה בערך בן 11.
ענבר בזק: זו באמת תופעה שהולכת ומתרחבת.
ענבר בזק: אני רואה אותם בכל כבישי הצפון, בצמתים.
ענבר בזק: מעבר לסכנה לילדים שהיא ברורה ומוחשית זו גם סכנה לנהגים.
ענבר בזק: גם אני הגשתי שאילתא, אני הגשתי שאילתא למשרד הביטחון.
ענבר בזק: מהתשובה שאני קיבלתי בעצם עולה תמונה שיש פה הרבה מאוד גופים שמטפלים, ומרוב גופים לא רואים את היער ואין מישהו שבאמת לוקח אחריות.
ענבר בזק: התשובה שאני קיבלתי ממשרד הביטחון היא שפעם אחת המליצו לי על חלק מהשאלות לפנות למשטרת ישראל וחלק למשרד לביטחון פנים.
ענבר בזק: אמרו שהמינהל האזרחי, המשטרה ומשרד העבודה והרווחה מטפלים בזה.
ענבר בזק: עולה תמונה מאוד ברורה שאין אבא לסיפור הזה, וגם חברת הכנסת סלימאן ציינה שהיא הייתה פה בדיון ב-2010.
ענבר בזק: אני לא הייתי כאן אבל כן בדקתי פרוטוקולים.
ענבר בזק: הכנסת עסקה בנושא הזה כבר לפני 12 שנה, ואנחנו באותו מקום.
מיכל שיר סגמן: אנחנו במקום יותר גרוע.
מיכל שיר סגמן: לא באותו מקום.
ענבר בזק: חד משמעית.
ענבר בזק: והבקשה שלי לדיון הזה היא באמת שבואו נראה שאנחנו יוצאים מפה עם איזשהן תשובות קונקרטיות ואבא לסיפור הזה.
ענבר בזק: אני רוצה להוסיף לשאלות שחברת הכנסת סלימאן שאלה: מי בסוף הגורם שהולך ואוסף את הילדים מהרחוב, אם יש מישהו כזה?
ענבר בזק: ואז, אחרי שאוספים אותם, מה עושים איתם?
ענבר בזק: האם מטפלים בהם, האם חוקרים אותם, האם מחזירים אותם?
ענבר בזק: זאת אומרת: מה הפרוצדורה שאוספת את הילדים?
ענבר בזק: מי אחראי לתפוס את הקבלנים?
ענבר בזק: כי בסוף הנושא הוא לתפוס את הקבלנים, לא לאסוף את הילדים ולהחזיר אותם הביתה, אלא באמת איך מתמודדים עם הקבלנים.
ענבר בזק: מי אוסף אותם, מי הגורם שאחראי?
ענבר בזק: מה הענישה היום, מה הפרוצדורה הזאת?
ענבר בזק: גם ההורים, אגב.
ענבר בזק: את סיפרת על אמהות, אני רואה בעיקר ילדים.
ענבר בזק: אני לא רואה הרבה אנשים מבוגרים.
מיכל שיר סגמן: לא בטוח, אגב, שהן אמהות.
מיכל שיר סגמן: יכול להיות שזאת ילדה ששמו לה תינוק בידיים.
ענבר בזק: יכול להיות.
ענבר בזק: מישהו בסוף צריך להחזיר את הילד להורים שלו וגם לוודא האם ההורים שלו יודעים שלקחו אותו.
ענבר בזק: ואם הם יודעים, גם הם צריכים באיזשהו אופן להיענש.
ענבר בזק: זאת אומרת, הורה שנותן לילד שלו לצאת לעבוד מעבר לגבול, יש פה מכלול שלם.
מיכל שיר סגמן: הסוגיה כאן יותר מורכבת, כי אם הילד הזה הוא אזרח ישראלי אז זה קל יותר, אבל אם הבריחו אותו מהגדר זה הופך את הבדיקה הזו להרבה יותר מורכבת.
ענבר בזק: בקיצור, אם אני אנסה לאסוף את כל מה ששאלתי, זו שאלה מאוד פשוטה: מי לוקח אחריות על הדבר הזה?
ענבר בזק: תודה רבה.
עאידה תומא סלימאן: אני חייבת רק להוסיף דבר אחד: גם ארגוני הפשיעה נכנסו לתמונה, ואת זה חייבים לדעת.
עאידה תומא סלימאן: ארגוני הפשיעה באוכלוסייה הערבית, הם עכשיו כאילו לוקחים חסות על העסק הזה ועל הקבלנים האלה, והקבלנים משלמים לארגוני הפשיעה כסף על כל ילד שהם מפעילים.
ענבר בזק: זה ממש סרסור.
ענבר בזק: זה סרסור בילדים, לכל דבר ועניין.
עאידה תומא סלימאן: בטח.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, חבר הכנסת מופיד מרעי.
מופיד מרעי: אני גם רוצה לברך את יושבת הראש על קיום הדיון הזה, כמו שאר הדיונים שאת עושה שעוסקים באמת בזכויות הילד ובילדים ובעתיד של הילדים.
מופיד מרעי: זו מצווה לדעתי וטוב שאת עושה את זה, וטוב שאנחנו פה.
מופיד מרעי: אני מסכים עם הדברים שנאמרו פה על ידי עאידה וענבר.
מופיד מרעי: אני לא רוצה גם לחזור עליהם, אבל אני כן רוצה להביע את הכאב ואיך אני רואה את זה בראייה שלי, כאחד שבאמת נוסע ונסע ברחובות הארץ מדרום לצפון.
מופיד מרעי: זו מכת מדינה.
מיכל שיר סגמן: מכת מדינה.
מיכל שיר סגמן: אני רואה אותם הרבה בדרום.
מופיד מרעי: זה לא רק בצפון.
מופיד מרעי: גם כשאתה נוסע בעוטף עזה, ברהט, בצמתים בשגב שלום, בצפון - איפה שאתה נוסע, התופעה הזאת קיימת.
מופיד מרעי: בהתחלה זה עושה רושם כאילו הילדים נזקקים, אז אתה מסתכל עליהם כאילו הם מסכנים.
מופיד מרעי: ואני זוכר, בתחילת דרכי בכנסת, היינו נוסעים עם העוזרים שלי והיינו מצלמים את הילדים, כי רציתי מידע ונתונים לראות מה אנחנו עושים נגד התופעה הזו.
מופיד מרעי: זו תופעה, ומה שמסוכן כרגע, כפי שנאמר, שיש השתלטות על התופעה.
מופיד מרעי: כלומר, גורמים עברייניים הפכו את זה למקור פרנסה, ואז באמת לוקחים את הילדים, מלינים אותם.
מופיד מרעי: אני לא יודע מה עושים להם, רק אלוהים יודע מה קורה שם בשעות האלה שאף אחד לא נמצא שם, ואחרי זה גם מנצלים אותם.
מופיד מרעי: אפשר פה להרחיב, אני חושב שכולנו מבינים את התופעה.
מופיד מרעי: מה צריך לעשות: צריך להקים צוות טיפולי.
מופיד מרעי: אני בכוונה אומר טיפולי, ולמה טיפולי?
מופיד מרעי: כי הצוות הזה חייב להיות מורכב מגורמים סוציאליים, עובדים סוציאליים שיבינו ושידעו לדבר גם עם הילדים, ומגורמי משטרה, פיקוח ואכיפה.
מופיד מרעי: מדובר על ילדים, מדובר על נוער, המשטרה יודעת לעשות את זה.
מופיד מרעי: תיאום מול אזור יהודה ושומרון, מה שנקרא המינהל האזרחי.
מופיד מרעי: אני לא רואה פה את הנציגה של המינהל האזרחי.
מיכל שיר סגמן: המינהל האזרחי, וגם ישראל יודעת לשתף פעולה עם הרשות הפלסטינית בכל כך הרבה נושאים אחרים.
מופיד מרעי: כן, כן.
מופיד מרעי: מה שאותי מטריד, זה לא רק ילדים מאזור יהודה ושומרון.
מופיד מרעי: הילדים יכולים להיות גם משלנו, כלומר ישראלים לכל דבר, שאני לא יודע איך להגדיר אותם, מאיפה הם באים, ואנחנו לא יודעים גם להגיע אליהם.
מיכל שיר סגמן: תכף נשאל אם יש לנו בכלל מספרים.
מופיד מרעי: זה שאנחנו יודעים על הילדים האלה שקיימים, זה בסדר, אנחנו יודעים לטפל בהם.
מופיד מרעי: אבל מה מטריד אותי יותר?
מופיד מרעי: הילדים האלה שאנחנו לא יודעים עליהם, והם מועסקים ומנוצלים ואנחנו לא יודעים להגיע אליהם.
ענבר בזק: אני לא בטוחה שאנחנו יודעים לטפל גם באלה שאנחנו רואים אותם.
ענבר בזק: עובדה, הם לא מטופלים.
מופיד מרעי: זה מחמיר את המצב.
מופיד מרעי: לכן, אני חוזר לצוות הטיפולי.
מיכל שיר סגמן: חברת הכנסת בזק, הילדים במדינת ישראל לא מטופלים, לא רק בנושא הזה.
מיכל שיר סגמן: אני יכולה להרגיע אותך - זה לא אישי.
ענבר בזק: הרגעת אותי מאוד.
מופיד מרעי: באמת מרגיע, כן?
מופיד מרעי: אז אמרנו: בצוות הזה צריך להיות גורם טיפול סוציאלי, צריך להיות גורם פיקוחי לפקח על כל התהליכים, וצריכה להיות פה מה שנקרא מגמתיות של ענישה.
מופיד מרעי: כלומר, כל עוד אין לנו ענישה למי שבאמת נתפס ומוכח שהוא מפעיל את הילדים האלה, שהוא מעביר אותם את הגדר ושהוא נותן להם חסות - והענישה פה צריכה להיות ענישה כבדה, על מנת שיראו וייראו מהענישה.
מופיד מרעי: אני חושב שהיתרון של הוועדה פה, באמת לחייב או להגיע למצב שאנחנו כן יכולים להקים צוות כזה, ואני חושב שזו ברכה שיכולה להיות לילדים ולשטח.
מיכל שיר סגמן: אני חושבת שמה שאנחנו שומעים כאן זה שכל ילד כזה הוא פוטנציאל להיות ממש פתיחה של תיבת פנדורה, בין אם מדובר על אלימות כלפי ילדים, אלימות מינית כלפי ילדים, אלימות בבית של אותו הילד, של ההורים שלו, של הזנחה, ארגוני פשע שמענו כאן.
מיכל שיר סגמן: כלומר, החשיבות בלהציל ולדעת לתחקר ילד אחד כזה, זה יכול לפתוח עולם ומלואו, שהאמת יכולה לסייע גם למשטרה לפי מה שאני שומעת כאן, וזאת הנחה, כן?
מיכל שיר סגמן: בלתפוס דבר שהוא אפילו יותר גדול.
מיכל שיר סגמן: נמצא איתנו כאן נפתלי אמבש, שבא לספר את הסיפור שלו.
מיכל שיר סגמן: אז נפתלי, קודם כל תודה רבה שהגעת לכאן, ותודה שאתה מסכים לחלוק איתנו את הסיפור שלך.
נפתלי אמבש: בוקר טוב, קוראים לי נפתלי אמבש.
נפתלי אמבש: היה לי חשוב לבוא.
נפתלי אמבש: מכירים אותי מהתחקיר שהיה על המקרה של הכת המתעללת בירושלים.
מיכל שיר סגמן: היה תחקיר מצמרר.
נפתלי אמבש: אני לקחתי בו חלק, שיתפתי ופתחתי לציבור.
נפתלי אמבש: בין היתר באמת כדי שיעשו עם זה משהו, והנה אני כאן.
נפתלי אמבש: היום אני סטודנט למשפטים, שנה שלישית, ואני מתנדב במועצה לשלום הילד, ככה שזה עיסוק שקרוב ללבי.
נפתלי אמבש: אמרתי, אני אתחיל עם תיאור, מתוך כל הסיפורים.
נפתלי אמבש: אפילו זה כבר סימן חזק לתופעה, שאני לא יכול להצביע על סיפור אחד.
נפתלי אמבש: יש פשוט כל כך הרבה סיפורים.
נפתלי אמבש: כבר מגיל שבע, שמונה, עשר, 11, 12 - חלק אני זוכר, חלק שאני כבר לא זוכר - הייתי נשלח לצמתים.
נפתלי אמבש: צומת מרכזי שהייתי עומד בו היה בגינות סחרוב, למי שמכיר, בכניסה לעיר שהשתנתה.
נפתלי אמבש: פשוט עומד שם, ובכל פעם שהיה רמזור נעצר, דופק בחלונות.
נפתלי אמבש: לא דופק בחלונות, הולך מחלון לחלון.
נפתלי אמבש: לפעמים הייתי נשלח יחד עם האחים שלי.
נפתלי אמבש: האחים שלי לרוב היו יותר גדולים ממני.
נפתלי אמבש: זה היה יכול להיות בחום מטורף.
נפתלי אמבש: לא הייתה לנו מודעות למים או משהו.
נפתלי אמבש: לפעמים גם היינו ביום צום, ביום תענית, כי היינו אסורים בלאכול או לשתות, או משהו כזה.
נפתלי אמבש: ולפעמים זה פשוט היה תנאי למזון.
נפתלי אמבש: זאת אומרת, עד שאנחנו נגיע לאיזו מכסה.
נפתלי אמבש: לפעמים המכסה הייתה מכסה משותפת, ואז בעצם היינו מגבים אחד את השני.
נפתלי אמבש: ולפעמים זה היה להפך, ולפעמים זה היה גם מקור לתסכול גדול, שהיינו בעצם באיזושהי תחרות בין הילדים שעוסקים בזה.
נפתלי אמבש: ואיפה אתה תעמוד, ואיפה אני אעמוד, ולכמה אתה הגעת ולכמה אני הגעתי.
נפתלי אמבש: מי יעבור אצלו, כי הוא - מפתחים איזו מיומנות, לראות מי יפתח חלון ומי לא.
נפתלי אמבש: זה כבר לא יפתח חלון.
נפתלי אמבש: לא דיברתי על זה הרבה.
נפתלי אמבש: סיפור אחד שנחקק אצלי היטב היה כשעמדתי, וזה כבר היה לילה.
נפתלי אמבש: אפילו גם היינו עומדים בגשמים, היו גם מקרים כאלה.
נפתלי אמבש: אבל בואו נגיד שזה היה ערב יחסית רגיל.
נפתלי אמבש: בעצם, אני ברמזור אדום, עברתי בין מכוניות.
נפתלי אמבש: נאמר שמודעות לזהירות לא הייתה שם, ולא רק זה, גם אני חושב שיש משהו - אני אגיע לזה בהמשך הסיפור, על התחושה הכללית, שהיא מוסווית, אפילו לא הייתי מודע אליה כל כך, אבל התחושה של ניסיון לעורר את הרחמים באיזשהו מקום, של האנשים שנותנים את הצדקה.
נפתלי אמבש: גם מתוך תחושה של תסכול, מאיפה אני נמצא בכלל.
נפתלי אמבש: זאת אומרת, שיכול להיות שחיי לא היו נחשבים אצלי.
נפתלי אמבש: כי מי יודע, אולי יותר טוב שיקרה לי משהו מאשר שאני אעמוד כאן, ומי יודע כמה זמן זה יימשך גם.
נפתלי אמבש: בכל אופן, באותו ערב הייתי עם איזו קופה - יש כל מיני דרכים לקבץ.
נפתלי אמבש: פשוט נהג קטנוע נסע במהירות באמצע ונתן לי מכה, העיף אותי עד הצד השני של הכביש.
נפתלי אמבש: הפלא ופלא, באותו צומת, זה פשוט מדהים, היה אמבולנס וניידת משטרה.
נפתלי אמבש: ומי ידע את זה?
נפתלי אמבש: אני איבדתי הכרה.
נפתלי אמבש: נפלתי, לרגע ניסיתי לקום, נפלתי ואיבדתי הכרה.
נפתלי אמבש: מי שידע את זה היה המקבץ השני שהיה איתי.
נפתלי אמבש: הוא לא היה אח שלי, הוא היה אדם קצת יותר בוגר.
נפתלי אמבש: מיותר לציין שהקופה התנפצה ועפה.
נפתלי אמבש: היא עפה על אחרים ונפל כסף בכל מקום.
נפתלי אמבש: זה צרח לשמיים.
נפתלי אמבש: באמת, לקחו אותי לשערי צדק, למיון.
נפתלי אמבש: עד שהתעוררתי, הם ניסו להעיר אותי וניסו כל מיני דברים, וגם הייתה שם משטרה.
נפתלי אמבש: כשהתעוררתי, וניסו להעיר אותי וזה לקח כמה שעות, מבחינתי זה היה איזשהו סימן לתקווה.
נפתלי אמבש: איזשהו אירוע מכונן שיגרום להפסקת העניין הזה.
נפתלי אמבש: הייתי בעצם חצוי.
נפתלי אמבש: בגלוי בוודאי שאני לטובת המשפחה שלי, לטובת המקבצים האחרים, לטובת כולם.
נפתלי אמבש: בוודאי שאני אמור לא לרצות בזה שהמשטרה תדע משהו על זה.
נפתלי אמבש: ואז באמת שאלתי מה היה עם השוטר.
נפתלי אמבש: כלום.
נפתלי אמבש: היה שם שוטר, הסתכל, ראה מקרה, ראה שמטפלים - הלך.
נפתלי אמבש: אבל זאת לא פעם ראשונה שזה קרה.
נפתלי אמבש: הייתה פעם שבאמת שוטר שאל אותי: אתה בבית ספר?
נפתלי אמבש: שאל את אח שלי.
נפתלי אמבש: אמר: אני הולך לחזור לפה עוד פעם, אם אני אראה שאתה עדיין פה - משהו כזה.
נפתלי אמבש: כאילו העבודה היא מולנו, מול הילד.
נפתלי אמבש: אני לא חושב שהיה צריך להיות מתוחכם, פשוט לחכות קצת ולהמשיך, כן?
נפתלי אמבש: זה היה בערך לעשות צחוק מהמערכת, מה שהיה שם.
נפתלי אמבש: ותדיר הייתי עומד באמצע והיו עוברים שני אוטובוסים ככה.
נפתלי אמבש: סכנת חיים, יום-יום.
מיכל שיר סגמן: בבית החולים אף אחד לא שאל אותך?
מיכל שיר סגמן: רופאים?
נפתלי אמבש: אולי שאל.
נפתלי אמבש: רלוונטי?
נפתלי אמבש: זה בדיוק העניין.
מיכל שיר סגמן: מגיע ילד לבד.
מיכל שיר סגמן: לא שאלו איפה ההורים שלך?
נפתלי אמבש: אז האמת שהיו לי תשובות מאולתרות.
נפתלי אמבש: תשובות מאולתרות היו.
נפתלי אמבש: כל עוד הסתפקו בתשובות המאולתרות, הכל עובד חלק.
נפתלי אמבש: זה קל.
נפתלי אמבש: זה לא כזה מסובך.
נפתלי אמבש: אפשר להמציא משהו.
נפתלי אמבש: מישהו יבדוק?
נפתלי אמבש: מישהו באמת ילך וייקח את העניין ברצינות?
נפתלי אמבש: במקרה שלנו זה גם היה כל כך לא מסובך.
נפתלי אמבש: מדובר בצומת שבמרחק מאה מטר, 150 מטר מהמשכן של האנשים.
נפתלי אמבש: אולי מאחורי גדר, לעבור את הגדר, זה קצת יותר מסובך.
נפתלי אמבש: אבל אני די משוכנע שבמספר פעולות בודדות, אם רוצים להגיע למי ששולח - מגיעים אליו, למי ששולח.
נפתלי אמבש: ואפילו פעולות כשפעם קצת יותר לחצו - אפילו זה השפיע.
נפתלי אמבש: נגיד, בשעות בית הספר בתקופה מסוימת אז פחות שלחו.
נפתלי אמבש: זאת אומרת שכן יש איזו רגישות.
נפתלי אמבש: אבל מה שנראה לי, שהם פשוט מכירים את החולשות של המערכת.
נפתלי אמבש: הם יודעים שאף אחד לא יעשה עם זה שום דבר באמת, אז הם פשוט עושים צחוק מכל המוסדות.
נפתלי אמבש: עושים צחוק.
מופיד מרעי: אתה אומר שקיבלו כל טיעון לכל שאלה שאתם סיפרתם להם?
נפתלי אמבש: כן, כן.
נפתלי אמבש: כן, גם אם לא הייתי מדבר, מישהו היה ממשיך עם זה?
נפתלי אמבש: משהו לעשות עם זה?
נפתלי אמבש: מישהו היה מגיע?
נפתלי אמבש: אני כן יודע היום שאם היו עושים את זה, זה היה יכול לחסוך הרבה מעבר.
נפתלי אמבש: הרבה התעללויות שהן מעבר.
נפתלי אמבש: ציינתי את העניין של הסכנת נפשות.
עאידה תומא סלימאן: היו אולי עוצרים את זה קודם.
עאידה תומא סלימאן: היו אולי מגיעים לסיפור הגדול.
מופיד מרעי: לא, היו גם היה במצב שהוא צריך לשתף פעולה עם השולח שלו.
נפתלי אמבש: אבל אני אומר לכם שאני ציינתי פה את ההקשר של, כל מי שנוסע בכביש הזה הופך בעל כורחו להיות מעורב בחלק מזה.
נפתלי אמבש: אני חושב, משלוש בחינות עיקריות.
נפתלי אמבש: מבחינה אחת, אם אתה לא נותן - אני גם יודע מה זה.
נפתלי אמבש: בתור ילד שעמד שם ולא מגיע למכסה, אני חשוף לייסורים גדולים מאוד.
נפתלי אמבש: לפעמים זה בתנאים של מחסור באוכל ושתייה.
נפתלי אמבש: זו ההקלה עצמה, שהוא מקבל קצת כסף עכשיו.
נפתלי אמבש: אם אתה נותן - ללא ספק אתה חלק מהפעילות.
נפתלי אמבש: אפילו יתרה מזאת.
נפתלי אמבש: יש תופעה של סטנדרט, שזה דבר מדהים.
נפתלי אמבש: אם נשלחתי ומתוך רצון לרצות את האנשים ששולחים אותי הצלחתי בסבר פנים יפות להגיע ל-500 שקל, מחר אני חייב 500 שקל.
נפתלי אמבש: הסטנדרט החדש.
נפתלי אמבש: ילד לא מבין את זה.
נפתלי אמבש: ילד לא מבין את הרוטציה הזאת, אבל אתה מגיע למצב שאתה חייב.
נפתלי אמבש: ולכן היה מצב שנגיד הייתי חייב להביא 500 שקל, אבל אחי היותר גדול היה חייב באלף שקל.
נפתלי אמבש: וזה הולך ונהיה - קודם כל זה הרבה כסף.