GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אופיר איינהורן: אשמח רק להתייחס למשהו שאת אמרת קודם, בעניין ההשפעה שלנו כבני נוער בתחומים שונים שהם לא בהכרח - - אני תלמידה במגמת אומנות, אני לומדת צילום, פיסול, עיוני, ציור, כל תחום אפשרי בערך.
אופיר איינהורן: ואני רציתי להגיד שבהחלט אני מרגישה שמעבר למילים, יש לנו כבני נוער, את המקום להשפיע ולהבעיר נושאים שככה בוערים בנו, בהרבה מאוד תחומים, נותנים לנו את המקום הזה.
מיכל שיר סגמן: את מרגישה שנותנים את המקום הזה?
אופיר איינהורן: כן, מאוד.
אופיר איינהורן: גם המורים במגמה.
אופיר איינהורן: גם המחנך שלי.
אופיר איינהורן: רכזת השכבה, כאילו בכל מקום, יש לנו גם בכפר גלריית אומנים ותצוגות מזדמנות, אז כן נותנים את המקום הזה להשפיע בצורות שהן לא בהכרח - -
מיכל שיר סגמן: יש לנו בזום את רועי מלמד.
רועי מלמד: שלום, סליחה שלא יכולתי להגיע, תודה לכם על ההזדמנות להשתתף.
רועי מלמד: אחרי כל מה שאמרו בני הנוער, לי אין הרבה מה להוסיף – חוץ מזה שאני שמח לראות את רמת השתתפות הילדים שלהם, את המודעות שלהם לזכויות שלהם.
רועי מלמד: אנחנו בעצם מציינים וחוגגים 32 שנה לאמנה הבינלאומית לזכויות הילד, שהיא המסמך המכונן ששם ועושה סדר בדברים, שהיום נתפסים לכולנו כהגיוניים, טבעיים ובעצם חלק מהמשמעות ומהחשיבות שלנו כמבוגרים, לאפשר לבני הנוער ולתת להם את ההזדמנות לממש את הפוטנציאל שלהם בצורה המיטבית.
רועי מלמד: אנחנו בעצם לקחנו את הרעיון המסדר של גישת יאנוש קורצ'אק ואת התפיסה שבני הנוער, יודעים הכי טוב – כמו שאת אמרת מקודם גב' היו"ר – מה טוב להם, הם יודעים יותר טוב מאיתנו, האינסטינקטים שלהם יותר חדים, יותר בריאים ובוודאי הרבה יותר אותנטיים מכולנו - כדי לדעת, מה טוב להם, מה הם צריכים, מה חשוב להם, איפה לשים את הדגשים.
רועי מלמד: אנחנו חייבים לעבוד קשה כולנו, כמבוגרים, כמדינה, כמוסדות לאומיים, בינלאומיים – לדאוג לשמור להם את הזכות הזאת, להגן עליה מכל משמר ולתת להם, פשוט, את היכולת ולאפשר להם, לקבל החלטות ולשתף אותנו בצרכים שלהם ובחוכמה שלהם, על מנת שהעולם הזה, יהיה טוב יותר והעתיד שלהם יהיה טוב יותר ומלא במימוש פוטנציאל.
רועי מלמד: שאנחנו רק המאפשרים.
רועי מלמד: אני מודה לכם על ההזדמנות, אני מאוד מתרגש מבני הנוער ומהצורה שהם מבינים ומדברים – זכויות – ואני חושב שאנחנו פשוט חייבים להם להמשיך בעשייה הזאת ולאפשר להם ולתת להם את הבמה – כמה שאנחנו יכולים, בצורה המיטבית.
רועי מלמד: תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור לליזא עאזם ומוחמד מנצור, ממגמת תקשורת, כיתה יב', ביה"ס מקיף אל מג'ד מטייבה.
ליזא עאזם: שלום לכולם, אני ליזא עאזם, לומדת במגמת תקשורת, במקיף אל מג'ד בטייבה.
ליזא עאזם: אני רוצה לדבר על הזכות להביע את הדעה.
ליזא עאזם: זהו חופש של כל אחד לממש אותו קטן כגדול ואנחנו כצעירים יש לנו את הזכות לממש את החופש הזה בביה"ס, או מחוצה.
ליזא עאזם: אנו יכולים להביע את דעתנו במגמה בכמה דרכים כגון – דיבור גלוי במהלך השיעורים, יום קיום דיון בעת ביצוע משימה או עבודה, כמו כתיבה שבה נוכל לכתוב על כל נושא שנרצה.
ליזא עאזם: חופש הביטוימאפשר לנו גם לקיים דיונים גם בנושאים שונים ומסוימים שמראים עד כמה הם חשובים בחיי היומיום שלנו ואת החשיבות של מציאת פתרונות להם.
ליזא עאזם: אך יש לדעת שיש גבולות לדיונים ולחופש ולכן אין לדיונים אלא להשפיע על זכויותיהם של אנשים אחרים, כמו השמצה של מישהו, מה שמוביל לפגיעה בשמו הטוב ובפרטיות שלו ולכן בכל בי"ס או בכל מוסד, חשוב להיות עיתון דיגיטלי, המאפשר לדיונים חשובים ומעניק אפשרות ביטוי בכתיבה חופשית וחופש של בחירת נושאים לדיון, בגבול הראוי.
ליזא עאזם: תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה .
מוחמד מנצור: שלום.
מוחמד מנצור: קוראים לי מוחמד מנצור, אני מתמחה במגמת תקשורת, מקיף בטייבה.
מוחמד מנצור: אני כבחור צעיר בחברה הערבית מרגיש בדאגה ובחרדה גדולה לגבי העתיד שלי בפרט ועתידם של הצעירים בחברה הערבית בכלל.
מוחמד מנצור: כאשר אני שומע שבחור צעיר בגילי נרצח, מתעוררות אצלי חששות ופחד גדול מהבלתי הצפוי.
מוחמד מנצור: הסיבות לזינוק מס' ההרוגים בשנים האחרונות, בעיקר ברכישת נשק בלתי חוקי, בנושא הסכסוכים שמגיעים בגלל נקמה, חוסר פיענוח של מקרה הרצח, גם המוסדות הממשלתיים אחראיים בצורה ישירה בלחימה באלימות במגזר הערבי.
מוחמד מנצור: מדינת ישראל אמורה לשמור על סדר כללי.
מוחמד מנצור: מניעת אלימות.
מוחמד מנצור: אכיפת חוק ושמירה על שלום הציבור ובאמת שירות בטחון אישי וכללי לציבור.
מוחמד מנצור: אך לצערנו מה שאנחנו רואים הוא ההיפך המוחלט ממה שאמור לקרות.
מוחמד מנצור: המשטרה לא פועלת על העיקרון של השיוון בין האזרחיים, אכיפת החוק והצדק קורה רק בערים היהודיות והשמירה על שלום הציבור חסרה מאוד בחברה הערבית.
מוחמד מנצור: זה טור הדעה שכתבתי במסגרת מגמת העיתונאות, שאני מתמחה בה, שנותנת לי ולכל התלמידים הזדמנות להביע דעות, רגישויות וחששות.
מוחמד מנצור: כתיבת הטור וקריאתו בכיתה, גרמה לדיון מעניין בכיתה, שלא הזדמן לנו התלמידים בשיעורים אחרים וזו חשיבותה של כתיבה לעורר דיונים משמעותיים בחיים.
מוחמד מנצור: אם לא היינו כותבים, לא היינו מדברים.
מוחמד מנצור: תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: נגעת פה בנקודה מאוד מאד כואבת ואתה צודק.
מיכל שיר סגמן: אתה צודק, אז מעבר לספר כמובן, איך הכנסת עוסקת בזה, באמת, במלחמה הבלתי פוסקת של שר המשפטים היום, בנושא של האלימות בכלל ובפרט בחברה הערבית.
מיכל שיר סגמן: איך אתם כנוער שנמצא היום במגמת התקשורת, איך אתם רואים את מידת ההשפעה שלכם, בלהשתמש במילים, אולי גם אל מול בני נוער נוספים – הפתרונות נובעים מתוך הצפה - הרבה מאוד פעמים גם פה בכנסת, אנחנו משתמשים בכלי – קוראים לו הצורך בסדר יום לצורך העניין, אנחנו מציפים נושאים, שחבויים, שלא נעים לדבר עליהם.
מיכל שיר סגמן: איך אתה רואה את התפקיד שלך ושלכם כנוער במגמת התקשורת, כדי להציף את הנושאים האלה, מתוך נקודת המבט שלכם ולייצר סביבה, שהיא טובה יותר, לייצר בעצם את השינוי שאתם רוצים?
מיכל שיר סגמן: אתה מרגיש שיש לך את הכוח לשנות?
מיכל שיר סגמן: אתם יכולים לחלוק בתשובה.
מוחמד מנצור: כולנו ביחד אנחנו יכולים לשנות.
מוחמד מנצור: לעשות שינוי.
מיכל שיר סגמן: אתה מרגיש שבכוח של המילים שלך, אתה מסוגל לייצר את השינוי?
מוחמד מנצור: כן.
מיכל שיר סגמן: זה מאוד מאוד חשוב מה שאתם עושים.
מיכל שיר סגמן: עכשיו אנחנו נעבור, לאיתן, איתן רייך מגמת רובוטיקה, כיתה יב', בי"ס הימרפלב, ירושלים, ממלכתי דתי, בבקשה.
מיכל שיר סגמן: הבנתי שיש גם מצגת.
איתן רייך: כן.
איתן רייך: שלום.
איתן רייך: קוראים לי איתן רייך, אני תלמיד בכיתה יב', בבי"ס הימרפלב, פה בירושלים.
איתן רייך: אני גם הקפטן של נבחרת הרובוטיקה של ביה"ס, שמשתתפת בשתי תחרויות שונות, של עמותת פרסט הבינלאומית.
מיכל שיר סגמן: זה מהמם בעיניי.
מיכל שיר סגמן: יש קפטן לרובוטיקה.
מיכל שיר סגמן: מכינים אותי שהילדים שלי יגדלו, שאני יהיה לפחות מעודכנת.
מיכל שיר סגמן: כהורה.
איתן רייך: עמותת פרסט, זו עמותה בינלאומית.
איתן רייך: היא פועלת גם בארץ, היא מפעילה ארבעה תחרויות שונות, לגילאים שונים מגן חובה ועד כיתה יב'.
מיכל שיר סגמן: אני עוצרת אותך, איך הגעת לזה?
איתן רייך: אז זהו, זה הסיפור.
איתן רייך: אני רוצה לספר לכם על הדרך שעברנו, כדי להקים את הנבחרת בבי"ס, על מגמת אלקטרוניקה שאני משתתף בה.
איתן רייך: בתקווה שעוד תלמידים ובני נוער יוכלו לקבל את ההזדמנות הזו ולהשתתף בצורה כזו בדברים שהם אוהבים.
איתן רייך: הסיפור של הקבוצה שלנו מתחיל בשנת 2016.
איתן רייך: שאז נפתחה בביה"ס קבוצת רובוטיקה לתלמידי ז' ו-ח', היא השתתפה בתחרות שנקראת FML שיכול להיות שחלקכם מכירים, בעצם בתחרות התלמידים צריכים לבנות בכמה חודשים, רובוט קטן מלגו, שמסוגל לבצע משימות שונות – המטרה של התחרות, היא לעודד תלמידים ללמוד פיזיקה ומתמטיקה וטכנולוגיה, אבל יותר חשוב מזה לעודד עבודת צוות, על מנהיגות ועל הובלת קבוצה, בעצם.
איתן רייך: שנתיים אחר-כך בשנת 2018, חלק מהתלמידים שהשתתפו אצלנו בתחרות הם גדלו ולא יכלו להשתתף בתחרות, אז חיפשנו איזושהי אלטרנטיבה בשבילם וככה גילינו תחרות אחרת שנקראת – FRC שזו תחרות הכי יוקרתית שעמותת פרסט מפעילה, FRC זה בעצם ראשי תיבות של - פרסט רובוטיקה קומפטישיין - היא תחרות שמיועדת לכיתות ט' עד יב' וכדי להבין מה עושים בתחרות, אני רוצה שתדמיינו – שאתם עובדים בחברת היי טק, שמקבלים מהבוס משימה, לפתח רובוט כלשהו, יש לכם תיאור מדויק של מה הרובוט צריך לעשות, איך הוא צריך להראות, יש לכם ידע, כסף, מהנדסים, מה שאתם צריכים בעצם והדד ליין שלכם הוא שנתיים.
איתן רייך: עכשיו כדי להבין מה זה ה- FRC - אני רוצה שתחליפו את המהנדסים בתלמידי תיכון, התקציב שואף לאפס ואין לכם תיאור של איך הרובוט אמור להראות והדד ליין שלכם הוא בערך, שישה שבועות - אז זהו ככה בערך נראה קבוצת FRC ממוצעת ואיך זה עובד זה שבכל שנה במוצאי שבת הראשונים של חודש ינואר, מפורסם בכל העולם, אתגר, זה יכול להיות כל דבר, מלקלוע כדורים לסל, לערום קופסאות אחת על השנייה, האתגר מפורסם לאלפי קבוצות בכל רחבי העולם, ארה"ב, אוסטרליה, קנדה, טורקיה, מן הסתם ישראל וככה בעצם מזניקים את עונת הבנייה של הרובוטים, שעורכת בדרך כלל שישה שבועות עד שמונה שבועות, כל קבוצה מתכננת רובוט, שלפי דעתה יוכל לבצע את המשימה בצורה הטובה ביותר.
איתן רייך: שהדבר היחידי שיש לה זה סרטון אנימציה נחמד, שמסביר בערך איך התחרות אמורה להתנהל.
איתן רייך: אחרי כן היא משרטטת אותו באמצעות תוכנות שרטוט, שמשתמשים בהם גם לתעשייה, עד לרמת הברגים והאומים ממש.
איתן רייך: היא מייצרת את החלקים,
מיכל שיר סגמן: מה, מדפסת שמייצרת את החלקים?
איתן רייך: גם מדפסת תלת ממד, גם במכונות קצת יותר רציניות, כמו מחרטה, כמו כרסומת,
מיכל שיר סגמן: מאיפה אתה משיג את זה?
איתן רייך: היא מייצרת את החלקים, היא מרכיבה עליו מערכות אלקטרוניקה ופנאומטיקה שזה בעצם לחץ אוויר והיא מתכנתת אותו והכול בהובלת התלמידים ובליווי מדריכים בודדים ולמרות האתגר שנראה בלתי אפשרי, אלפי קבוצות ברחבי העולם מגיעות אל התחרות.
איתן רייך: עוד משהו שחשוב להבין על התחרות, FRC, זו תחרות ידידותית, אמנם הקבוצה שלך מתחרה נגד קבוצות אחרות, אבל הקבוצות עוזרות אחת לשנייה, גם בזמן התחרות וגם מחוץ לתחרות.
איתן רייך: עכשיו דוגמא טובה איך זה בא ליידי ביטוי – כנס שהקבוצה שלי ארגנה יחד עם קבוצה מכפר יונה, זו קבוצה ממודיעין, בחופש סוכות האחרון.
איתן רייך: הכנס הוא בעצם היה מיועד לקפטנים מהארץ, דיברנו בכנס הזה על איך להוביל קבוצה, על איך לנהל צוותים והגיעו אליו קבוצות מאופקים ועד חיפה.
איתן רייך: בשלב מסוים ממש היינו צריכים, לבקש מאנשים לא להגיע, בגלל הגבלות התו הירוק, לא יכולנו לקבל עוד, וממש בימים אלו אנחנו עובדים על כנס נוסף, שיתקיים בחנוכה.
איתן רייך: אני חושב שמעבר להנאה שבתחרות, למשתתפים יש גם ממש זכות, להכיר אנשים שונים מהם לגמרי ובחיים לא היו זוכים להכיר בדרך אחרת, אז זהו עכשיו אני מגיע לאיך משיגים את כל הציוד הזה.
איתן רייך: אז באמת התחרות הזו, היא ברמה גבוה והיא נורא שונה מכל דבר אחר שמוצע לתלמיד בישראל.
איתן רייך: בגלל זה היא גם ממש יקרה.
איתן רייך: קבוצות וותיקות, רק כדי להמשיך לפעול משנה לשנה, הם צריכות להשיג בסביבות ה-40 אלף שקל בכל שנה וקבוצות חדשות בעצם, כמו שאנחנו, צריכות להשיג יותר מ-100 אלף שקל.
איתן רייך: בשביל לרכוש ציוד ראשוני, מחשבים וכו'.
איתן רייך: אז איך תלמידי תיכון משיגים כל כך הרבה כסף?
איתן רייך: בעצם הם מגייסים אותו מחברות ומכל גוף אחר שהם רק יכולים למצוא.
מיכל שיר סגמן: אתם עושים את הגיוס?
מיכל שיר סגמן: זה מתחבר לחבר'ה של היזמים שהיו כאן.
מיכל שיר סגמן: איפה החבר'ה של האפליקציות?
איתן רייך: אז בעצם מהקיץ של 2018 ועד לחנוכה של אותה שנה, כל מה שאני וחברים שלי עשינו, זה ליצור קשר עם כל חברה שרק יכולנו, שלחנו מאות אימיילים, התקשרנו למאות אנשים ואחרי שהגענו לכמה חברות, כמה חברות הסכימו לתרום לנו, כמו מובילייט, כמו אלקטרה ודלק.
איתן רייך: הגענו לאיזשהו מבוי סתום, לא הצלחנו לגייס עוד חברות ולמזלנו, יש בירושלים יזם, בשם אלי וורטמן, יכול להיות שחלקכם מכירים, הוא הקים מותג בשם – 'פיקוקיטס', שהיא עובדת פה בירושלים והחזון שלה לקדם את כל החזון של מדע וטכנולוגיה, בירושלים ובעזרתם בעצם יכולנו להגיע לבוגרי בי"ס שהם הקימו חברות וסטרטאפים והם רצו להחזיר למקום שגידל אותם, דווקא בתחום הזה של מדע וטכנולוגיה והחצי שנה הזו, אני חושב שבפעם הראשונה ממש הרגשתי חלק מהעולם הזה של ההייטק והתעשייה.
איתן רייך: למדתי כל כך הרבה בזמן הזה על העולם האמיתי, על הדברים המרגשים בו וגם על הבירוקרטיה הפחות נחמדה ואחרי העונה הראשונה שלנו, רצינו לקחת צעד נוסף קדימה ובעצם להפוך את הקבוצה שבילינו בה המון, ממש כחלק מתוכנית הלימודים, אז חקרנו קצת וגילינו שיש מגמה שקוראים לה - - שבמסגרתם לומדים 5 יח' המבחן במעבדה בלוגיקה, או שרטוט ועוד חמש יחידות על עבודת גמר, שעושים על פרויקט טכנולוגי, במקרה שלנו זה הרובוטים שאנחנו בונים לתחרויות וזו גם הסיבה שכל כך הרבה קבוצות בארץ, הם פותחות במקביל גם מגמות כי זה מסתדר להם עם התחרות.
מיכל שיר סגמן: אני רציתי בדיוק לשאול את טובה, כמה מגמות כאלה יש בארץ?
מיכל שיר סגמן: טובה, כמה בית"ס באמת יש להם מגמת רובוטיקה?
טובה בן ארי: לא יודעת.
טובה בן ארי: אני יכולה לבדוק ולחזור אלייך.
איתן רייך: אז בעצם עוד חמש יחידות על הפרויקט ההנדסי, אנחנו בעצם ממש מעבירים לדף את כל התהליך שעברנו בבניה של הרובוט, כל השיקולים שקיבלנו.
איתן רייך: וזהו.
איתן רייך: בשלושת השנים האחרונות ביה"ס שלנו מתקצב את המגמה, כי לא עבר תקציב מדינה.
מיכל שיר סגמן: העברנו.
איתן רייך: עכשיו.
מיכל שיר סגמן: כן, מאחורינו.
איתן רייך: המגמה הזו באמת נותנת המון חופש לתלמיד, לבחור ללמוד דווקא את מה שהוא רוצה ללמוד, וגם להיבחן עליו בסוף.
איתן רייך: מעטים מאוד השיעורים שאני זוכר שהיינו יושבים מול לוח ומקשיבים למורה מסביר דברים.
איתן רייך: זה הכול למידה עצמאית ואתה לומד איך שנוח לך ואיך שאתה אוהב, שזה נהדר גם לתלמידים שיותר מצליחים בלימודים ופתאום יש להם הזדמנות ללמוד דברים חדשים וגם כאלו שפחות מוצאים את עצמם, פתאום לומדים פיזיקה ומתמטיקה בדרכים יותר מעשיות ומעניינות.
איתן רייך: זהו אז פשוט בשנים האחרונות שבהם אני בקבוצה, נשארתי הרבה פעמים בבי"ס בלילה, כדי לעבוד על רובוט ושלחתי מיילים לחברות, בתקווה שהם יעזרו לנו, במקום לצאת עם חברים, התייאשתי לגמרי, כשחשבתי שלא נספיק כלום עד התחרות, אבל דווקא בזכות כל הקשיים האלה, אני חושב שלמדתי המון, שלא הייתי זוכה ללמוד בדרך אחרת.
איתן רייך: על עבודת צוות על דבקות במטרה, על מנהיגות ודוגמא אישית ואני מקווה שלעוד תלמידים תהיה את הזכות לעשות את מה שהם אוהבים בדרך כל כך מיוחדת ושונה.
איתן רייך: תודה על ההקשבה.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, הבנתי שיש לנו גם סרטון.
מיכל שיר סגמן: בעצם נראה חלק קטן מהמקצה של התחרות.
הקרנת סרטון: רגע אתם בניתם את הרובוט?
הקרנת סרטון: איזה מהם?
איתן רייך: לא, אז אנחנו לא משתתפים במקצה הזה, זה מקצה מתחרות שהייתה בערך לפני שבועיים, בקליפורניה, הוזמנה אליה במיוחד קבוצה מבנימינה.
איתן רייך: זו תחרות שהיא קוראת כל שנה, זה לא תחרות רישמית, זה תחרות שמזמינים אליה את כל הקבוצות הכי נחשבות מכל העולם והקבוצה מבנימינה גם זכתה בה.
איתן רייך: בתחרות.
מיכל שיר סגמן: מגמת תקשורת בבקשה, צריכים לשמוע על הדברים האלה.
איתן רייך: אז זה מקצה מהגמר.
איתן רייך: שהם בעצם ניצחו בו.
איתן רייך: האתגר פה בעצם האתגר השנה, זה היה לקלוע כדורים לשתי הסלים, פה ובסוף גם נתלים על המוט הזה שיש באמצע ויש עוד כל מיני חוקים, שאני לא אבלבל לכם את המוח.
הקרנת סרטון: מה אנחנו רואים?
הקרנת סרטון: תהיה הפרשן.
איתן רייך: עכשיו הרובוטים פועלים בצורה אוטומטית לגמרי, עכשיו הנהגים מתחילים לשלוט עליהם.
מיכל שיר סגמן: שהם בנו אותם?
איתן רייך: הנהגים והקבוצות בנו את הרובוטים.
איתן רייך: זה בעצם 3.
איתן רייך: קבוצות נגד 3 קבוצות, הברית הכחולה, נגד הברית האדומה, יש רובוטים שבולעים כדורים, יש רובוטים שמפריעים לרובוטים אחרים, ממש לפני כל מקצה יושבים וחושבים על אסטרטגיה שמתאימה למקצה הזה.
איתן רייך: אז הקבוצה אם אתם רואים הקבוצה, הרובוט האדום –
מיכל שיר סגמן: זה אסטרטגיה, יש רובוט שמפריע, ושי רובוט שצריך לקלוע, זה ממש משולב עם אסטרטגיה, כדי לשחק.
איתן רייך: גם.
איתן רייך: הרובוט האדום שעכשיו עובר הכי קרוב אלינו, הוא הרובוט של הקבוצה של בנימינה.
מיכל שיר סגמן: האמת היא שהוא גם הכי טוב.
איתן רייך: נכון.
מיכל שיר סגמן: מה הוא אוסף כדורים?
איתן רייך: עכשיו מתחיל שלב שאתם תראו קבוצות שמנסות לטפס על מן מוט כזה כמו מתח.
איתן רייך: אפשר לראות את זה באמצע, באמצע המגרש.
מיכל שיר סגמן: אני רואה.
מיכל שיר סגמן: בני כמה התלמידים?
איתן רייך: אז התחרות היא מיועדת לכיתות ט' עד יב'.
מיכל שיר סגמן: ילדים מ-ט' עד יב' מתחרים על אותו דבר.
איתן רייך: הכול מלשרטט את הרובוט ועד לתכנת אותו ולגרום לו לעבוד.
איתן רייך: הכול התלמידים עושים.
מיכל שיר סגמן: מדהים.
מיכל שיר סגמן: כמה זמן לוקח להכין ?
איתן רייך: כל התהליך שקוראים לו רובוט אמור לקחת בין שישה לשמונה שבועות, זה משתנה.
מיכל שיר סגמן: מקסים.
מיכל שיר סגמן: פשוט מדהים.
מיכל שיר סגמן: אני מקווה שתזכו בתחרות הקרובה.
איתן רייך: גם אני.
ליזא עאזם: אני רוצה להתייחס על שאלה ששאלת אותנו.
ליזא עאזם: אני כנערה שחיה בחברה הערבית, שבה העיתונות הערבית כותבות רק את מס' הנהרגים ולא רואים שהגיע הזמן לחנך לחופש הביטוי, כי המילים מעוררים מחשבה והמחשבה הזו מובילה לגורם שינוי.
מיכל שיר סגמן: צודקת.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נעבור עכשיו לנתנאל צ'רטקוב.
מיכל שיר סגמן: תקשורת, רדיו, כיתה ט' מאשדוד, מנחה תכנית ברדיו רקע, לשימור השפה הרוסית.
מיכל שיר סגמן: כשאמרו לי שאתה מגיע, אז אמרתי – זה ההבדל, כשאבא שלי היה צעיר ועלו לישראל, היו קופצים לו, התפקיד של הנוער אז היה לקפוץ על הכתפיים של המבוגרים שדיברו, ערבית, או אידיש והייתה סיסמא – עברית, דבר עברית – כלומר להחיות את השפה העברית.
מיכל שיר סגמן: היום אנחנו בדור שבו צריך לשמר את שפת המקור, אגב בכל התרבויות, כולל בשפה הערבית, שאנחנו רואים את השילוב, בעצם של חברה בחברה.
נתנאל צ'רטקוב: שלום לכולם.
נתנאל צ'רטקוב: זה כבוד גדול להיות פה היום נוכח באירוע הזה.
נתנאל צ'רטקוב: אז שמי נתנאל צ'רטקוב, תלמיד בכיתה ט', כפי שאמרת, מאשדוד ובאמת אני מנחה תכנית ברדיו, ברדיו כאן רקע, מטעם תאגיד השידור הישראלי, ביחד עם ויקטוריה דונינסקי, שהיא עורכת ומגישה את התוכנית ובאמת לתוכנית קוראים – מדברים פרוסקי – אנחנו בעצם מראיינים ילדים כישרוניים מכל הארץ, מתחומים שונים.
נתנאל צ'רטקוב: היו אצלנו אחיות שלומדות פסנתר ברמה מקצועית, עד כדי כך שזה שש שעות ביום ובגלל זה, הם גם לומדות בחינוך בייתי, היו ילדים שמתאמנים ומשתתפים בתחרויות של החלקה אומנותית על הקרח ובאמת מכל הסוגים, שרים, אומנויות לחימה.
נתנאל צ'רטקוב: באמת.
נתנאל צ'רטקוב: ילדים כישרוניים מכל הארץ, שההורים שלהם עשו את העלייה מבריה"מ לשעבר ואנחנו בעצם גם מגלים כישרונות חדשים ועל הדרך עושים את כל זה ברוסית, כדי לשמר, באמת, את השפה שמדברים האימהות, האבות והסבים והסבתות שלנו.
נתנאל צ'רטקוב: כבר ארבע שנים התוכנית הזאת בפועל, זה מאוד מרגש כל פעם מחדש לפגוש פרצופים חדשים, באמת עוד ילדים גם דוברים רוסית ורוצים לשמר את השפה וגם פה משתלבים בארץ, כי לשמוע מהרבה מאוד מהדור הבוגר שעברו את גיל ה-18, אז הרוב אומרים שהם בביה"ס נמנעו מלדבר רוסית, או ללמוד רוסית וצחקו עליהם בגלל זה ואמרו – מה אתה עכשיו רוסי, אז תחזור לרוסיה, מה אתה עושה פה?
נתנאל צ'רטקוב: – ולא אנחנו כאן, בדור של היום כדי להגיד – שוואלה, כן, אני ההורים שלי עלו מבריה"מ לשעבר ואני גאה בזה, אני דובר רוסית, אני רוצה ללמוד רוסית, כי זה שפה מרתקת, שפה יפה ואני רוצה תמיד ללמוד ולדעת איך אני מתקשר עם סבתא וסבתא רבתא שלי שלא דוברות – אמנם הם כבר עלו לארץ – אבל הם לא דוברות כל כך עברית, לא משנה כמה הם ינסו ללמוד את השפה הזאת - אז באמת גם אני ראיתי ושמעתי פה, הרבה מאוד בני תנועות נוער שדיברו ואני מאוד מאוד מאוד ישמח לראיין, הייתי מאוד שמח לראיין את כולם בתוכנית.
נתנאל צ'רטקוב: לצערי אבל בינתיים התוכנית משודרת בשפה הרוסית, אבל מי יודע, אולי,
קריאה: את לא דוברת רוסית?
נתנאל צ'רטקוב: לא נורא, את יכולה גם לבוא כדי שנלמד אותך.
מיכל שיר סגמן: סינית, ספרדית, צרפתית.
נתנאל צ'רטקוב: אולי באמת נפתח את התוכנית לעוד שפות.
נתנאל צ'רטקוב: פתוחים לרעיונות.
מיכל שיר סגמן: אני יודעת לקרוא רוסית.
מיכל שיר סגמן: אגב, אני לא יודעת אם ידעת את זה, לקרוא רוסית אני יודעת והסיבה שאני יודעת, זה כי אני חובבת ארכיאולוגיה וכתב עברי עתיק, עוד לפני הלטינית, הרבה לפני הלטינית, מבוסס, הוא הבסיס ומי שיודע לקרוא כתב עברי עתיק של פעם מימי התנ"ך, יודע לקרוא רוסית.
מיכל שיר סגמן: רוסית ועברית זאת אומרת הבסיס זה אותם האותיות, סתם אנקדוטה.
נתנאל צ'רטקוב: אוקי, אז כל יום לומדים דברים חדשים, האמת שלא ידעתי.
נתנאל צ'רטקוב: מאוד מעניין.
נתנאל צ'רטקוב: גם אני פה מכיר הרבה מאוד מהחבר'ה במועצה, אני יו"ר וועדת נוער וקהילה במועצת תלמידים והנוער העירונית, של אשדוד ונציג במועצה המחוזית במחוז דרום, בתקווה בתקווה בתקווה, עומר שחר, תראה אותי עוד מעט במועצה הארצית, אני מאוד אשמח.
מיכל שיר סגמן: אני כמעט מפחדת לשאול מה אתה רוצה לעשות כשתהיה גדול?
נתנאל צ'רטקוב: האמת שגם אני, כל פעם ששואלים אותי, אני מתמלא במחשבות, כי מצד אחד גם עניין הפוליטיקה, שאני מאוד מתעניין בעולם המועצות ומאוד אוהב להשפיע ולהביע את דעתי שם וגם מבחינת העניין העיתונאות שמהתוכנית ששולחים אותי גם לכל מיני הקרנות טרום בכורה, לעיתונאים של כל מיני סרטים, כל מיני תערוכות וגם העניין ש - -
מיכל שיר סגמן: מספרים לי גם שאתה זמר ושחקן.
נתנאל צ'רטקוב: כן, זהו, שיחקתי תפקיד ראשי בסרט, שנקרא 'חוטים' הוא זכה גם בפרס בפסטיבל לקולנוע בחיפה, כסרט הקצר הטוב ביותר.
נתנאל צ'רטקוב: של השנה, אני לא זוכר בדיוק איזה שנה זה היה.
קריאה: לא זוכר באיזה שנה ואתה רק בכיתה ט'.
מיכל שיר סגמן: ידעתי למה אני אומרת.
טובה בן ארי: אפשר לשאול אותו שאלה?
טובה בן ארי: המורה.
טובה בן ארי: איך מגיעים אליך ילדים מכל הארץ לרדיו?
נתנאל צ'רטקוב: אז בעצם, אנחנו באמת פתוחים, אנחנו לא מגבילים, יכולים בפייסבוק שלנו, או במייל, באמת אנחנו פתוחים לכל אחד שהוא חושב שהוא עוסק בדבר מעניין, כמו שבעצם גם בני תנועות הנוער והוא דובר השפה הרוסית, או לפחות הוא רוצה ללמוד, כי ההורים שלו עלו מברית המועצות לשעבר והוא רוצה לשמר את השפה הזאת, אז באמת רושמים לנו, אנחנו מזמינים והם באים.
נתנאל צ'רטקוב: מאוד מעניין, מאוד מרתק.
נתנאל צ'רטקוב: אז כן, זאת התוכנית שלנו, 'מדברים פרוסקי',
מיכל שיר סגמן: יש לי עוד תחושה שאנחנו נראה אותך.
נתנאל צ'רטקוב: אני מאוד מקווה.
נתנאל צ'רטקוב: תענוג להיות פה.
מיכל שיר סגמן: אני יכולה אולי לבקש ממך טובה לשיר?
מיכל שיר סגמן: או שזה יותר מידי?
נתנאל צ'רטקוב: האמת שכן, אפשר, הכנתי,
מיכל שיר סגמן: יש פה פסנתר וגיטרה, אבל רק אם אתה רוצה אני לא רוצה להביך אותך.
נתנאל צ'רטקוב: לא, זה בסדר גמור, הכנתי קטע קטן, האמת , של השיר, 'משהו חדש מתחיל'.
מיכל שיר סגמן: אנחנו לפני שאתה שר, אנחנו נברך את שרת החינוך, ד"ר יפעת שאשא ביטון.
יפעת שאשא ביטון: שלום לכם.
מיכל שיר סגמן: אנחנו עד כה, מעולפים מהנוער והצעירים והילדים שיש פה, הם יכולים להחליף אותנו,
יפעת שאשא ביטון: אתם כבר שמעתם את זה כמה פעמים נכון?
יפעת שאשא ביטון: לגמרי צודקת.
מיכל שיר סגמן: נתנאל.
מיכל שיר סגמן: אני מתלבטת אם נראה אותך בכנסת או בפריים.
מיכל שיר סגמן: גם וגם הוא יכול לגמרי.
מיכל שיר סגמן: אלון וובר ויובל סיני, עמותת 'גינת גשם'.
אלון וובר צביק: אנחנו.
מיכל שיר סגמן: זה אתם.
מיכל שיר סגמן: הקים עמותה לקידום ילדים על הרצף האוטיסטי, כשעוד הייתם בתיכון, בבקשה ואני מבינה שיש לנו גם מצגת לראות.
יובל שטייניץ: נכון, יש לנו מצגת, אני רואה שהפונטים לא עובדים, אבל אנחנו נסתדר בלי העיצוב, אז נציג את עצמנו, אני יובל סיני, בן 20, בוגר ארגוני ופתוח מנהיגות ונקודת האור שלי, שאני יכול במשך שעות לחשוב ממש חזק, על שום דבר.
אלון וובר צביק: אני אלון וובר צביק, אני בן 18 מכפר יונה, גם בוגר של ארגון לפתוח מנהיגות בישראל ונקודת האור שלי היא שאני כל כך אמיץ, שבגיל 16 עתרתי לבג"ץ, כדי שיתנו לי לרוץ לכנסת.
פיני לוי: פיני לוי, מנכ"ל העמותה, בן 38, נקודת האור שלי, שאני עובד עם הבני נוער האלה 20 שעות ביום.
הקרנת מצגת: אנחנו גינת גשם, הארגון להגשמת ילדים על הספקטרום האוטיסטי.
אלון וובר צביק: אז בואו נתחיל מהמצב הקיים היום.
אלון וובר צביק: בעצם היום ילד שמגיע לעולם עם צרכים מיוחדים, לא מקבל את אותה ההזדמנות ואותה הזכות שיש לנו, לגדול ולהתפתח, בעצם יותר מזה, מרגע שילד על הספקטרום מאובחן, הוא מתויג באיזשהו אופן – וגם אנחנו רוכשים סטיגמות לאורך החיים, זה לא משהו אישי נגדנו – זה משהו חברתי – אבל אנחנו רוכשים סטיגמות ומתמקדים המון פעמים באותו התיוג ובאותם הקשיים - במקום לראות את האור האדיר ואת הפוטנציאל האדיר שגלום בכל ילד.
אלון וובר צביק: יאנוש קורצ'אק אומר – שהרבה דמעות אפשר היה לחסוך, אילו הכירו המבוגרים את הילד, אז אנחנו בשביל לנסות ולהכיר באמת, את הלב של הילד, מקימים את 'גינת גשם'.
אלון וובר צביק: אז הרבה פעמים אומרים שבשביל לעשות איזשהו שינוי בחיים צריך לקפוץ למים – גינת גשם', היא המקפצה, מקפצה לחיים שמתמקדים במסוגלות, באפשר, במקום באי אפשר, פוטנציאל, שוויון הזדמנויות לכל ילד וילדה שנמצאים על הרצף האוטיסטי, בכל רמת תפקוד שהיא.
אלון וובר צביק: אפשר לעבור עוד שקף – תהליך שלנו ב'גינת גשם', למעשה מתחיל באיתור של נקודת אור – אני אגיד שהתהליך הזה שאנחנו פיתחנו, מגובה באנשי מקצוע, זהו תהליך שהוא ראשון מסוגו בישראל, אין עוד ארגון בארץ שעושה את זה – את האיתור של נקודת אור, עושים אנשי מקצוע ביחד עם בני נוער, אחרי שאנחנו מאתרים אצל כל ילד איזשהו טאלנט, כישרון, תכונה מיוחדת שיש לו, איזשהו תחביב שאפשר להגדיל ולהעצים, אנחנו מצרפים אותו לאיזושהי חממה, למעטפת שמלווה אותו לאורך השנה – אני תיכף יגיע למה זה החממה הזו, ממה היא מורכבת – אחרי שאנחנו מכירים ויוצרים איזשהו קשר מבוסס אמון, זה מאוד חשוב אצל ילדים שנמצאים על הרצף האוטיסטי, האמון והקביעות ואנחנו דואגים ליצור את זה.
אלון וובר צביק: אנחנו לאורך שנה שלמה מפתחים את הכישרון הזה ודרך הפיתוח של אותה עוצמה – מחברים אותם לחברה – מה זאת אומרת – שאנחנו יוצרים את הקשרים ואת השילוב, ממקום של חוזקה ולא ממקום של טיפול וקושי – שזה להבדיל ממה שנעשה, הרבה מאוד פעמים היום בישראל ובעולם בכלל.
אלון וובר צביק: אפשר לעבור עוד שקופית בבקשה.
אלון וובר צביק: אז המעטפת האישית לכל ילד וילדה מורכבת משלושה גורמים: הראשון שבמרכזו זה הילד והילדה, יש לנו נער או נערה, מתנדבים בגיל תיכון שעוברים אצלנו הכשרות, שתיכף נגיע אליהם, יש לנו סטודנטים מתחום מדעי החברה, זאת אומרת, חינוך, ניתוח התנהגות, פסיכולוגיה, קלינאות תקשורת.
אלון וובר צביק: יש לנו מגוון שיתופי פעולה עם האוניברסיטאות בארץ, שחלקן כבר מהשנה וחלק כבר מהשנה הבאה, הולכים לשלוח סטודנטים ללמוד אצלנו, את הסטאז' ועבודת סיכום שלהם, דרך המודל הייחודי הזה ולצאת עם ניסיון לשוק העבודה, שאין כמוהו.
אלון וובר צביק: בנוסף כל ילד מצוות לאיזשהו מומחה או מומחית, בתחום נקודת האור, שתיכף יובל ייתן דוגמא וכמובן שההורים של הילדים, שתיכף נסביר, איך הם חלק אינטגרלי ובלתי נפרד מהארגון שלנו.
יובל שטייניץ: אז עוד מילה, בעצם המרכיבים של המעטפת, כמו שאלון אמר, המלווים אלו בני נוער, תיכוניסטים, חבר'ה שבאים לפתוח את הלב שלהם ומקבלים עולם ומלואו ובעצם עוברים תהליך חברתי וריגשי מטורף, ביחד עם הילדים.
יובל שטייניץ: הסטודנטים ממדעי החברה, מדעי ההתנהגות, תקשורת, בעצם כל ילד הופך למעין איזשהו מושא מחקר בעבור הסטודנט, הוא מלווה את כל התהליך הזה ומומחה או מומחית 'נקודת אור', בעצם איש מקצוע, שמומחה לנקודת האור של הילד, מה זה אומר?
יובל שטייניץ: למשל, אם אנחנו מזהים אצל יפעת כילדה בגיל צעיר, שהיא מגיבה טוב לקצב או תנועה, אז מומחה או מומחית של נקודת האור שלה, יהיו רקדנים וכך מכל עולמות האומנות, ספורט, פיזיקה וחלל ושחמט וזה יכול להיות כל דבר, כי באמת, זה קיטצ'י, אבל לכולנו יש כל-כך הרבה אורות וחבל לא לראות אותם ולפתח אותם.