GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלון וובר צביק: אפשר לעבור עוד שקופית, ההורים ב'גינת גשם', כמו שאמרתי, הם חלק אינטגרלי ובלתי נפרד, הם שותפים מלאים לתהליך מהתחלה ועד הסוף, אנחנו גם משקפים להם, את כל מה שהילדים עוברים, לטוב ולרע, שום תהליך הוא לא לינארי, אני חושב שכולם פה יסכימו מהמסעות המדהימים שכולם עוברים.
אלון וובר צביק: סיפרנו פה חוויות שהם מדהימות ומרגשות, אבל כולם פה עוברים גם הורדות לפעמים וזה חשוב לשקף גם את זה, כי זה הכי אמיתי ואותנטי ומזה באמת לומדים.
אלון וובר צביק: ההורים עוברים אצלנו תהליך נלווה, של הדרכות הורים שמתמקדים במסוגלות שבחיים שלהם, באור שבילדים שלהם, לחבר אותם רגע לזה – שלמרות שהילדים עוברים, אין ספור טיפולים, משמונה ועד חמש ואז טיפולים פרטיים וזה קשה ואינטנסיבי וזה לא נגמר ומייאש.
אלון וובר צביק: יש כל כך הרבה טוב, שרק צריך רגע לעצור, לראות ולפתח ולהגדיל – וחשוב להדגיש שההורים לא משלמים אצלנו על הפעילות, אנחנו רוצים שכל הורה, לא משנה מאיפה הוא מגיע ומאיזה מעמד סוציו-אקונומי הוא, יוכל להיכנס אלינו וזה חשוב ולכל ילד יש טוב, לא משנה כמה כסף יש לו.
אלון וובר צביק: חוץ מתשלום רצינות של 100 שקל, רק כי אנחנו רוצים שהתחייבו אלינו ויתמסרו לתהליך וזה מאה שקל לשנה.
יובל שטייניץ: אני חושב שאת כל מה שאלון אמר, אפשר לסכם בהודעה שקיבלנו ממש היום בבוקר מקרן, אמא של יותם.
יובל שטייניץ: זה באישור, אני אקריא את מה שהיא כתבה: כהורים לילדים עם צרכים מיוחדים, כל הזמן מסתכלים ומחפשים את הדברים הפחות מוארים, מתוך מקום מפחד, לפתור את הבעיה, לעזור, מפחדים מהמפלצת שבארון.
יובל שטייניץ: אך העתיד, העתיד מלא פחדים ודאגות וילד שהוא ילד ב'גינת גשם' נותנים עששית פלא, מוצאים נקודה אחת, מיני רבות, שיש בילד ומעצימים.
יובל שטייניץ: מגדילים.
יובל שטייניץ: מפתחים.
יובל שטייניץ: משנים את החשיבה.
יובל שטייניץ: יש הורים שמתרחקים מהילד שלהם, בגלל הלקות שלו, בגינת גשם נותנים אפשרות להתקרב.
יובל שטייניץ: לאהוב.
יובל שטייניץ: להכיר לעומק.
אלון וובר צביק: כל הדבר הזה, כדי שיעשה על הצד המקצועי, הנכון והמדויק ביותר, בעצם כל תיכוניסט וסטודנט שמגיע אלינו, עובר הכשרות ע"י מיטב המומחים מעולמות הטיפול הריגשי, פסיכולוגיה, ליווי, עולמות הצרכים המיוחדים וככה ממש תהליך רחב וכיף של הכשרות, כדי לעבור את המסע המטורף הזה, בצורה הכי מדויקת.
יובל שטייניץ: אני אגיד רגע, לפני שאנחנו עוברים שקופית, ש'בגינת' גשם היום, יש בערך שמונה מנתחות התנהגות שעובדות איתנו בהתנדבות, ועוד שתי פסיכולוגיות, כל הדבר הזה גדל והולך, אנשי מקצוע באים – שבדרך כלל לוקחים הרבה מאוד כסף – ונותנים מזמנם, לא מעט שעות, בהתנדבות, מתוך אמונה מלאה, שיש פה משהו שהוא פרייסלס ונוצר פה אוצר והזדמנות לילדים האלה והם רוצים להיות חלק מזה.
יפעת שאשא ביטון: איפה צומחת 'גינת הגשם' הזו?
יפעת שאשא ביטון: איפה אתם פועלים?
יפעת שאשא ביטון: כי אתם מתארים פה פעילות ענפה ויש קשר עם הורים וילדים ומנתחי התנהגות, איפה אתם פועלים בעצם?
אלון וובר צביק: שנה שעברה, אני הובלתי פיילוט בכפר יונה, שהייתי בליד.
אלון וובר צביק: השנה כבר יש לנו ביקוש מ- 200 הורים שנרשמו על בסיס מפה לאוזן בלבד, אנחנו לא ארגון, שהוא כזה מוכר ומפורסם.
יובל שטייניץ: תהיה ממש השנה השנייה, בעולם של 'גינת גשם', אנחנו מאמינים שזה משהו שיכול וצריך להגיע לכל ילד בארץ וההתחלה שלנו תהיה השנה בהתרחבות.
מיכל שיר סגמן: ולכמה ילדים?
אלון וובר צביק: זה פועל, אנחנו פועלים בבלתי פורמלי, זאת אומרת אחה"צ עם הילדים.
אלון וובר צביק: אני אסביר לך למה, פשוט כי בשנה שעברה במקור, רציתי להכניס את זה לפורמלי ונתקלתי באין ספור חומות, אני חצי שנה הייתי במלחמה, רק כדי להכניס את זה לעיר אחת בפורמלי, אז אמרתי לעצמי, שאני צריך שזה יהיה בבלתי פורמלי, כדי שאני יוכל להגיע לעשייה עם הילדים ולא להיות תקוע על המלחמה.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר לך, שהבלתי פורמלי, הוא לא פחות חשוב, לפעמים אפילו יותר חשוב במיוחד שמדובר על דברים שהם במהות שלהם הם מסוג הדברים שאתם מביאים וגם לשמר את הרצף, כי בפורמלי הם מקבלים את המענים מי יותר, מי פחות ואחר כך בבלתי פורמלי, אתם בעצם, ממשיכים להם את זה אחר כך באופן הייחודי שלכם והילד רואים אותו במשך כל היום.
יפעת שאשא ביטון: אז אני חושבת שזה יכול להיות דווקא יתרון, שאתם נמצאים בתוך מסגרת כזו ואני חושבת גם שגם מכאן יכול להיות נובע הרצון של ההורים להיות חלק.
אלון וובר צביק: אז אנחנו רוצים ושמחים לגדול בתחום הזה, אנחנו כרגע בשאיפה לפתוח שמונה סניפים השנה, ממש בקרוב.
אלון וובר צביק: אני אספר שאני לפני חודשיים וחצי, הייתי בסיפור הזה לבד.
אלון וובר צביק: נעבור עוד שקופית.
אלון וובר צביק: זה כל האנשים בהנהלה של העמותה היום, אני אגיד שכמו שאתם רואים, יש פה, רוב אני חושב של בני נוער, שהם תותחים, לא פחות ממני, מתוך אמונה שלמה, שאנחנו עושים את זה, לא פחות טוב מהמבוגרים ויש פה גם אנשים שהם בוגרים שלי, שגרירים שלי ואנשים שהקימו כבר תנועות נוער כמו, יובל, והקימו חברות וארגונים מאוד גדולים וכל הסיפור הזה נתמך מכל מקום והדבר הזה גדל מיום ליום.
אלון וובר צביק: השקופית הזו מתייחסת איך זה גדל מיום ליום, לשמחתי הרבה מאוד וזה נורא מרגש.
אלון וובר צביק: כמובן שנשמח שרק יצטרפו וזה יגדל יותר.
יפעת שאשא ביטון: וזה עדיין רק בכפר יונה?
אלון וובר צביק: לא, זה גדל כבר, האנשים האלה מכל הארץ.
אלון וובר צביק: אנחנו בשאיפה לפתוח שמונה סניפים בערים שונות.
יפעת שאשא ביטון: בערים שונות.
מיכל שיר סגמן: כמה ילדים יש היום?
אלון וובר צביק: היום יש 200 נרשמים, אנחנו עוד לא פתחנו את השנה, מהסיבות הבירוקרטיה שלוקחת את הזמן.
יובל שטייניץ: אז תיכף ניגע בזה.
יובל שטייניץ: אולי תוכלו לעזור.
אלון וובר צביק: אז הנה זה בדיוק זה.
אלון וובר צביק: מגיעה הזדמנות שווה לכולם, כי באמת לכולם פה יש אור, ואני חושב שראינו פה כמות של אור בחדר הזה רק, שצריך משקפי שמש, כדי לראות וגם בילדים האלה יש ולא חסר וממה שאני ראיתי ועדיין לא ראיתי, כזאת כמות ענקית של ילדים, יש כל כך הרבה, רק צריך שנייה להסתכל וליצור את המעטפת הנכונה, שאת זה אנחנו עושים, וכל מה שאנחנו צריכים, זה את האנשים הטובים שבדרך ואנשים שיכולים לעזור לנו לפתוח את הדלתות, כי אנחנו הרבה מאוד אנשים, אבל אנחנו גם – אני אגיד, מלחמה, כי זה לנו מרגיש קצת כזה – מה שאנחנו עוברים, מה שאני עובר בשנה וחצי האחרונות, מה שפיני ויובל וכל שאר האנשים שמסביבי, עוברים בחודשים האחרונים.
אלון וובר צביק: זה לא פשוט ואנחנו רוצים כבר להגיע לעשייה, עם הילדים ולהתחיל ולצאת לדרך.
יובל שטייניץ: העניין הוא שזה חשוב גם לשים את זה פה, שאנחנו מגיעים לרשות אחר רשות, שאומרים ואומרים לנו – אנחנו רוצים את הדבר הזה, זה יכול לעשות לנו כל כך טוב – ויש הורים שרוצים להיות חלק מהדבר הזה וילדים שרוצים להיות ובני נוער שרוצים להיות, אבל בירוקרטיה ואין לנו כסף לתת לכם ואני חושב שבסוף, כאילו, יש באמת את הפוטנציאל והאפשרות לעשות משהו גדול, לתקן באיזשהו מקום, המון מהתפיסה החינוכית, של החינוך המיוחד היום וההתמקדות אדירה באור ובטוב ואני חושב שכל מי שיכול באיזשהו מקום לעזור לנו, לפתוח דלת, אז אנחנו מבקשים את העזרה הזאת, גם מהממשלה וגם מכל מי שיכול, כי זה אפשר ונכון וצריך, רק צריך קצת, עוד טיפה את העוד פוש האחרון.
אלון וובר צביק: רגע זה הסיום, סרטון שיעלה לנו חיוך על הבוקר, חוץ ממה שאנחנו עושים עם הילדים עצמם בשטח, חשוב לנו לעלות את המודעות, אבל ממקום של הנקודות אור של הילדים, של הטוב שיש בהם, אז אחת מהילדות שהולכות להיות השנה, יהב, ילדה מתוקה ומקסימה.
אלון וובר צביק: יש סרטון איתה.
יובל שטייניץ: מהחיים הסודיים של בני הארבע, אם אתם מכירים.
מיכל שיר סגמן: רגע, יש אפשרות להציג אותה?
תמי ברנע: יש לנו מניעה בלהראות סרטונים.
אלון וובר צביק: יש אישור מההורים זה כבר הופץ, זה נמצא ביוטיוב, באינסטגרם, בכל מקום
תמי ברנע: אם זה ביוטיוב זה בסדר.
אלון וובר צביק: תודה רבה.
אופיר איינהורן: אפשר לשאול שאלה, איך אפשר להגיע אליכם?
אלון וובר צביק: אלף כאן ככה, היי, דרך האתר שלנו, אפשר לכתוב 'גינת גשם' בגוגל זה התוצאה הראשונה, גם באינסטגרם, בפייסבוק, ביוטיוב, פשוט גינת גשם, זו התוצאה הראשונה שיוצאת.
יובל שטייניץ: ודיברנו על עשייה ויזמות אמיתית, אז כאילו כל מי שפה עושה דברים כאלה נפלאים, בואו ניקח ונעיף את הדבר הזה באוויר, גם נוער ובכל מקום, כל מי שיכול אנשי מקצוע ויזמים ומומחים וסטודנטים כל בנאדם יכול לעזור לנו לעשות את הדבר הזה.
מיכל שיר סגמן: אני מתכבדת להזמין את שרת החינוך, ד"ר יפעת שאשא ביטון, ביום המיוחד הזה.
מיכל שיר סגמן: לא רק שרת החינוך, גם יושבת יו"ר הוועדה לזכויות הילד, לשעבר.
יפעת שאשא ביטון: לשעבר.
יפעת שאשא ביטון: ובימים כאלה אני ממש מתרגשת בשבילך, אני זוכרת את הימים שאני ישבתי כאן.
יפעת שאשא ביטון: עם כל הדבר המופלא הזה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו שעתיים מתרגשים פה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני בטוחה שפספסתי המון, גם קצת קשה לדבר אחריכם, אז זה לא פייר, כי אני גם מי שמכיר וכבר פגשנו, אני תמיד אומרת שהאופן שבו הילדים מביעים את עצמם ומביעים את הסיפוק, אי אפשר להתחרות בהם.
יפעת שאשא ביטון: אז אני רק אומר קודם כל, שהיום הזה, כל כולו שלכם, אבל אנחנו צריכים לדאוג שכל השנה, אתם תהיו במקום שרואים אותכם, שמאפשרים לכם להיות אתם עצמכם, שמאפשרים לכם להתפתח.
יפעת שאשא ביטון: אתם דיברתם על 'גינת גשם', אני מוכרחה לומר, קודם כל, שזה מרגש, מה שאתם עושים, לא פלא שזה צומח דווקא מכם.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו דוגמאות כמו אלטשולר ו'כנפיים של קרמבו' ודברים שהתחילו מיוזמות מאוד קטנות ותראו לאן זה הגיע, זה יכול באמת להעצים וזה מתחיל מהנבט הקטן שלכם, שאתם ראיתם את האור ואתם החלטתם שאתם באים ומפיצים אותו לכולם ואתה אמרת, יובל אמרת, נתת דוגמאות, על שרואים תגובה לקצב, ואז אנחנו עוברים לרקדנית.
יובל שטייניץ: עלייך כילדה.
יפעת שאשא ביטון: אגב, לא טעית הרבה, אני מוכרחה לומר לך שאלוהים נמצא בדברים הקטנים ואם אנחנו נדע לזהות את הדברים הקטנים ואת החוזקות בכל אחד מהילדים ולאפשר להם להביא את זה לידי מיצוי ומימוש, עכשיו זה יכול להיות שבילד יהיה יותר מדבר אחד והוא יבחר להתפתח בסופו של דבר בערוץ כזה ולא בערוץ אחר, אבל אנחנו חייבים לתת לו את האפשרות להתפתח ואני חושבת שזו אחת המשימות הכי גדולות שלנו במערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אתם מדברים על המיצוי של כל ילד וילדה, על הזדמנות השווה לכל ילדה וילד ואני אומרת – זה צריך להיות, לא רק במקומות של הצרכים הנוספים, זה נכון כל ילד יש לו צרכים נוספים – זה צריך להיות בכל המערכת ואני חושבת שלשם אנחנו מנסים לכוון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מציינים את יום זכויות הילד השנה בסימן 80 שנה ליאנוש קורצ'אק, שבאמת היה מחנך שהתורה שלו המשנה שלו, אני חושבת, עדיין מלווה אותנו.
יפעת שאשא ביטון: הצורך האמיתי לראות כל ילד וילדה, לכבד אותם, לאהוב אותם, לתת להם את המעטפת ששומרת ומגנה עליהם ואנחנו בימים שאנחנו נמצאים בהם היום, אני חושבת שאנחנו רואים את זה שבעתיים.
יפעת שאשא ביטון: עצרנו שבוע שעבר את המערכת ואמרנו אנחנו מקדישים את היום, רגע, לנושא של האלימות, שאנחנו מתחילים לפגוש בכל מקום.
יפעת שאשא ביטון: אמרו לי הילדים בעצמם – זה לא יכול להיות יום אחד, זה חייב להיות תהליך – והם כל כך צודקים, אנחנו במשרד בונים תכנית, שתלווה אותנו לאורך כל התקופה הקרובה וגם אחר כך ואני אמרתי בכיתות שנכנסתי – לא אנחנו המפתח, נכון אנחנו המבוגרים, אולי ואני שרת חינוך ומיכל חברת כנסת ויש לנו פה ראש מועצה, אבל בסוף המפתח לנצח את זה ולאפשר מוגנות אמיתית לילדים, היא בידיים שלכם.
יפעת שאשא ביטון: מספיקים ילדה, או ילד אחד, כדי לעצור חרם.
יפעת שאשא ביטון: כדי לעצור סיטואציה שבה ילד מקבל מכות ואף אחד - חוטף מכות, יותר נכון - ואף אחד לא מגיב.
יפעת שאשא ביטון: בידיים שלכם לעצור את הפגיעה בילדים – אנחנו נהיה כאן, כדי לחזק אותכם, כדי לתמוך בכם, כדי לתת לכם את הכלים, כדי שזה תמיד יישאר במודעות ושתמיד תזכרו שאתם השותפים האמיתיים שלנו, כדי לייצר לכם סביבה מוגנת, אז יישר כוח יו"ר, באמת, גם על הנוכחות המרשימה כאן של הילדים, גם על היוזמה.
מיכל שיר סגמן: התחלפו כאן כסאות.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני מתארת לעצמי - ועל העבודה הטובה שאת עושה בוועדה לזכויות הילד וכל הזמן אומרים, זו אומנם לא וועדה סטטוטורית, זו וועדה מיוחדת והיא באמת וועדה מיוחדת – בעיניי הוועדה הכי מיוחדת בכנסת.
יפעת שאשא ביטון: אז ישר כוח.
מיכל שיר סגמן: לצוות הוועדה לזכויות הילד שעובד באמת ימים כלילות.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, תודה רבה, אנחנו נשמע עכשיו את שוב, עוד שיר נוסף של נתנאל ומאור כהן, מתיכון מור מטרווסט ברעננה.
מיכל שיר סגמן: איזה סיומת לדיון הזה.
מיכל שיר סגמן: איזה סיומת.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה אתם פשוט מרגשים.
מיכל שיר סגמן: כישרון יוצא מן הכלל.
יפעת שאשא ביטון: מהמם, אז תחלמו - לא מותר לכם – תחלמו.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, לכל מי שהשתתף ולכל הכישרונות ולרובוטיקה, ולתקשורת ועיתונאות, הנציגים באו"ם ובכלל בקמפוס דיפלומטיה, קמפוס דיפלומטיה – מטורף – ולאפליקציות, נראה לי לחברי הכנסת שלנו לעתיד – אני יכולה בזהירות לומר – ולכל הכישרונות ובאמת תודה רבה לכולכם, שחלקתם איתנו, את הכישרונות שלכם ואת החלומות שלכם.
מיכל שיר סגמן: אני שוב אומרת, אנחנו נזמין אותכם לוועדה לזכויות הילד, אבל אתם גם מוזמנים מבלי שאנחנו נזמין והרעיונות שלכם והתובנות שלכם, הדעות שלכם – הם חשובות לנו, כדי שאנחנו, פה בכנסת, נוכל להמשיך ולהעצים אתכם, לא רק במקומות החלשים, אלא גם במקומות החיוביים ומי כמוכם מכיר ויודע, יכול ללמד אותנו, גם דבר או שניים.
מיכל שיר סגמן: אז תודה רבה, שהגעתם לכאן, ביום המיוחד הזה, שוב, תודה רבה לחיים בלפר, בנו של יצחק בלפר, מאחרון יתומי יאנוש קורצ'אק, ריגשת אותנו ואנחנו נדאג, גם שרת החינוך, בוודאי, שהמשך תורתו ואמונתו של יאנוש קורצ'אק תמשיך לבוא לידי ביטוי – גם היום וגם בעתיד – תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: הישיבה הזו נעולה.
מיכל שיר סגמן: בוקר טוב אני רוצה לפתוח את ישיבת הועדה, היום ה-10/11/2021, ו' בכסלו התשפ"ב, הנושא היום הוא פגיעות מיניות בקטינים בקהילת הלהט"ב.
מיכל שיר סגמן: אני אומר לפני שאנחנו מתחילים את הדיון שכל תופעה של פגיעה מינית בקטינים היא תופעה שלצערנו הרב רחבה מדי במדינת ישראל, אחד מכל חמישה ילדים נפגע מינית, אני יכולה להוסיף באופן אישי שאני חושבת שהנתון הוא הרבה יותר חמור מאחד לחמישה ילדים, הבעיה המרכזית היא שגם המערכות לא כל כך יודעות לטפל, אבל גפם קטינים באופן כללי נוטים שלא לדבר, פעם אחת לא תמיד יש להם את המילים, חשש, פחד, חשש לפגוע גם במשפחות שלהם וזה קורה בכל קהילה, בכל עדה ובכל דת.
מיכל שיר סגמן: כשמדובר על הקהילה הגאה, אם ילד מדבר, אם ילד לא מדבר אז אם אנחנו יודעים שהנתון הוא זהה עד גיל 12, ילדים נפגעים מינית על גיל 12, הנתון הוא זהה לבנים ובנות, אז אנחנו יודעים שבנים, גברים שהם גדלים מדווחים עוד פחות ומתוך הקהילה הלהט"בית מדווחים אפילו עוד פחות כי יש הרבה מאוד מחסומים בדרך, כלומר על המחסומים יש אפילו עוד מחסומים, התופעה הזאת היא תופעה שלא שייכת רק לקהילת הלהט"ב הבעיה המרכזית היא זה שבתוך קהילה שיש בה מחסומים נוספים, זה מקשה על קטינים לדווח אף יותר וחושב להבהיר זאת מאחר והקהילה הגאה מורכבת מאנשים שהם אזרחי מדינת ישראל, טובים, מנהלים משפחות, מנהלים חיים והעובדה שמתקיים דיון בנוגע לפגיעה מינית בתוך קהילה הלהט"ב אינה מרמזת או אומרת איזשהו משהו על הקהילה עצמה, אלא להיפך, התהליך הבריא שהקהילה עושה כדי לזהות ולטפל בנפגעים, מה שכלל הקהילה האזרחית במדינת ישראל צריכה לעשות כלפי כל נפגע או נפגעת שהם קטינים במדינת ישראל, שוב, אנחנו יודעים את הסטטיסטיקה.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לפתוח בבקשה לפני שאני פותחת מאחר שנאנחו גם נשמע פה עדויות, אני אקריא רגע את המסמך המשפטי.
מיכל שיר סגמן: חיסוי פרטים אישיים של דוברים בוועדה המיוחדת של לזכויות הילד, כידוע ישיבת הועדה מוקלטת ומשודרת לפרוטוקול וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת.
מיכל שיר סגמן: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה, או שיעלה הצורך יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון, או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינים של קטינים, או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שישתתף בהם, אם העמדת לפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו לנזק או לזולתו.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה בבקשה לפתוח עם עומרי פיינשטיין מעמותת תורינו, בבקשה.
עומרי פיינשטיין: אז אני בעצם התחלתי את מיזם תורנו, זה התחיל ביוני האחרון, מיזם תורנו התחיל כעמוד אינסטגרם שמקבל בעצם עדויות אנונימיות מתוך הקהילה הגאה ומשתף אותנו, לפחות את חלקם שבחרו לשתף החוצה, המטרה מלכתחילה הייתה פשוט להראות איך נראות פגיעות מיניות בקהילה הגאה, בגלל שהדבר הזה כמעט ולא דובר כמו שצריך, לא במיינסטרים ולא בכלל, הרגשתי שזה ערך מאוד חשוב, אוכל לדבר על זה באופן כללי.
עומרי פיינשטיין: אני יכול גם להגיד שראיתי מהתגובות הרבה אנשים ראו קרו מקרים אחרים שקראו להחרים ובעצם תוך כדי עברו תהליך והבינו שגם הם בעצם נפגעו מינית, זאת אומרת זה תהליך שהוא מאוד לא פשוט אבל כן היה שם הדבר החיובי זה שאני שם הבינו שבעצם הם לא היו אשמים בפגיעה שלהם, בגלל שאף אחד אף פעם לא הסביר להם איך נראות פגיעות מיניות, אז לפעמים הם חשבו שאולי מדובר באיזושהי נורמה של הקהילה הגאה שהם פשוט אולי לא הבינו אותה.
עומרי פיינשטיין: אני חושב שבאמת עכשיו אנחנו עדים לאיזשהו שינוי בשיח לאיזושהי מודעות גדולה יותר, אני יכול להגיד גם שבאופן אישי אני מקבל עשרות עדויות ביום לעמוד, בגלל ההתפוצצות של החדשות האחרונות, חלק מהעדויות מגיעות גם עם שמות של אנשים שונים אבל חלק פשוט אנשים שפשוט מחפשים דרך ולהוריד את הדבר הזה מהלב שלהם.
עומרי פיינשטיין: גם אני מקבל עכשיו הרבה פניות מארגונים, מאנשי חיי לילה שמחפשים באמת לנסח אולי מהן הנורמות, מהם חוקי המשחק החדשים שאמורים להתייחס אליהם וזה מאוד חשוב, אני כן חשוב לי גם להגיד לכל הארגונים ולכל הגורמים שאף פעם זה לא מוחלט והדיון צריך תמיד להתקיים לגבי איפה הגבול עובר בכל סיטואציה, אבל אני בהחלט חושב שהתהליך שמתחיל פה הוא מאוד חשוב ובהקשר שלנו באמת, כמו שאמרת, לגבי העניין של הקטינים, כאן יש באמת משהו שהוא הרבה יותר מורכב, בעצם בגלל העניין הזה של הבושה, של קטינים שהם הרבה פעמים בארון.
מיכל שיר סגמן: מה שעלול להוות מקור לסחיטה גם.
עומרי פיינשטיין: ממש, גם לסחיטה וגם לאיזושהי השתקה, שאת אומרת, אנשים שהם בארון, ילדים שהם בארון לא יבואו תמיד ויישאלו מה מותר ומה אסור וגם אף אחד לא יגיד להם ובדרך כלל הם ינסו ללמוד מה מותר ומה אסור לפי הסביבה שהם מגיעים אליה והרבה פעמים הם מגיעים לסביבות שהן לא בהכרח הכי חיוביות או הכי מודעות, אם זה כל מיני אזורי בילוי למיניהם, אפליקציות, ובעצם ככה הם מסתכלים איך אחרים מתנהלים ומנסים להתנהג בצורה דומה, ולא תמיד הדוגמא שהם מקבלים היא דוגמא חיובית.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור בבקשה לערן אור שני האן ממרכז הסיוע, עורכת איילת רזין את רוצה גם לדבר?
מיכל שיר סגמן: היום זה ערן בסדר גמור, ערן בבקשה.
שני האן: טוב שלום לכולם, קודם כל אני נרגש להיות פה כי אני חושב שזה דיון שהוא נורא חשוב, אני חושב שזה פעם ראשונה שנערך דיון כזה על פגיעות מיניות בלהט"בים.
מיכל שיר סגמן: באופן כללי הועדה תידון בעוד מספר הנושאים שקשורים לקהילת הלהט"ב לילדים בקהילת הלהט"ב לילדים להורים מקהילת הלהט"ב, זה עוד נושא שהועדה עוד תדון בו.
שני האן: אני חייב לומר שאני כבר הרזה זמן והרבה אנשים לא אוהבים את מה שאני אומר ואני קורה לנוער הלהט"בית נוער בסיכון, בסיכון הרבה יותר גבוה בגלל כל מה שדיברנו שעומרי פתח, קודם כל, כול הנושא הזה שבעצם זה נוער שהוא עוד לא הבשיל מבחינת הגדרת העצמי שלו, מבחינת הבנת הנטייה המינית שלו, ההעדפות שלו, הוא חי בהסתרה מאוד גדולה, הסוד הזה לא מאפשר לו באמת להגיע לאיזה שהם החלטות מושכלות, זה גם נערים שהם יכולים להיות בני 12, 14 או 13 ומעלה שהם לא בהכרח יודעים מה נכון להם ומה טוב להם, ילדים בני טיפש עשרה בטוחים שהם המציאו את העולם ושהם מחזיקים את כל ההבנות אחרת מכולם, גם בגלל חוסר הגיבוש הזה וגם בגלל שזה מאוד טבעי שנער או נערה להט"בים, יהיו מאוד סקרנים, מה שחשוב להבין זה שנער או נערה להט"בים הדרך היחידה שלהם לאשש הרבה פעמים את היותם להט"בים זה על ידי התנסות מינית, מכיוון שהם לא יודעים איפה לעשות את זה, הם לא יודעים מול מי לדבר את הדברים האלה, נוצר מצב שהם נכנסים לכל מיני סיטואציות מסוכנות ומסכנות בלי שום יכולת של אדם מבודר או מבוגר אחראי שיכול לבוא ולהגיד להם אתם בסיכון, הם בסוד, הם בתוך ארון ואז גם שהם נפגעים הם לא יכולים לבוא ולשתף בפגיעות.
שני האן: עכשיו עוד דבר שהוא נורא חשוב שאני חושב שזה מהלך שבקהילה הגאה עכשיו מתחילים לדבר על זה, שיש היעדר שפה, שפה לפגיעות מיניות, ברגע שאין את השפה אין את היכולת של אותם צעירים וצעירות לזהות את מה קורה להם ולקבל עזרה או סיוע שהם זקוקים לו, כי מבחינתם ומבחינת התרבות או הנורמות של הקהילה כמו שהם קוראים אותם, בעצם מדובר בהתנסות, בטקס חניכה.
מיכל שיר סגמן: הרבה דרך הרשתות החברתיות, דרך אתרי הכרויות.
שני האן: כן והרבה פעמים מכיוון שהם לא בשלים בתפיסת הזהות שלהם יש שם הרבה הומופוביה, הרבה להטופוביה פנימית מופנמת שלא מאפשרת להם להבין שבעצם הם לא אשמים בכל מה שקרה, כי מה שקורה זה שהם יוצאים מתוך איזשהו מפגש ואומרים אני אל שמתי לב, אני לא ידעתי איך לזהות, אני לא ידעתי איך לגונן על עצמי וכנראה שככה זה קורה בתוך הקהילה, זה אני אגיד משפט בוטה, אסל זה חלק מהמקצוע, והרבה פעמים שלי אין איפה לדבר על זה אז נוצר מצב שאני מתחיל לראות את זה כמציאות קיימת שאני לא חווה אותה כטראומה ואנחנו נשמע אחר כך ואנחנו נראה שהרבה פעמים ההבנה של הטראומות האלה היא הרבה יותר מאוחרת, הרבה פעמים אחרי שיש הרבה השלכות לטראומה, יש הפנמה של כל מיני קשרים או יכולת של להיות בקשר עם אחרים, מה מאפיין את המפגשים האישיים שלי עם נפגשים המינים שלי, זה מייצר המון בלבול והרבה פעמים אנחנו גם רואים דברים מאוד קשים שאם אני חווה את זה כנורמה קהילתית, יש סיכוי מאוד גדול שאני כאדם בוגר אפעל בהתאם לנורמות האלה ויכול להיות שאני אייצר סיטואציות פוגעניות או מסכנות לצעירים אחרים, בגדול.
מיכל שיר סגמן: באופן כללי להיות בארון זה דבר שהוא לא פשוט בכלל, בטח שלילד או ילדה צעירים, נער נערה גיל ההתבגרות קשה גם ככה להיות בתוך ארון, אפילו עוד יותר וכשעוברים פגיעה מינית אז זה ממש עוד יותר להיסגר, אני כן יכולה לפנות כאן לבני ובנות קהילת הלהט"ב שעדיין בארון, שכל המקרים שיוצאים היום גם לתקשורת והעובדה שגם הכנסת דנה בנושא הזה אינה מעידה דבר ולו חצי דבר על הקהילה הגאה, להיות בארון זה קשה ומי שמרגיש מוכן צריך כדאי שייצא, פשוט בשבילו או בשבילה ובוודאי שלא לחשוש, לא מהקהילה, לא מהארגונים, ובודאי שלא מתוך האנשים, אנשים רעים יש בכל מקום ובכל קהילה, פגיעות מיניות לצערנו הרב כפי שהזכרתי קודם, היא תופעה שהיא רחבה מדי, בכל רבדי האוכלוסייה וזה לא צריך למנוע מנער או נערה לחשוש מיציאה מהארון או להתנסות ולהיכנס ולאפשר לעצמם להיות בתוך, להרגיש חופשי עם עצמם להיות בתוך הקהילה גם אם זה עדיין בתוך הארון ולחשוש מפגיעה מינית, כי פגיעות מיניות לצערנו קורות לכל אוכלוסיה שהיא, מטרת הדיון כאן היא בין היתר גם להגן עליכם בני הקהילה הגאה, ילדים וילדות נערים ונערות שעדיין בתוך הארון, פשוט כדי לשים לב, את אותה אזהרה אני נותנת לכל בני הנוער ולכל הילדים בכל הארץ, פשוט לשים לב, כמו שאמרת זה עניין של שימוש בשפה, לא לפחד ולא להתבייש, פעם אחת אתם לא לבד ופעם שנייה אתם לא אשמים.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נמשיך, הלאה, הדס כרם בלומנדל מאיגי, בבקשה הדס.
הדס בלומנדל: קודם כל אני מצטרפת להתרגשות של ערן ורוצה להודות לך על הדיון בנושא הזה, זה נושא שהוא קרוב מאוד לליבי, אני עוסקת בו הרבה שנים, אני נפגעתי גם בעצמי, אני מנהלת את המערך הפסיכו סוציאלי באיגי, עובדת סוציאלית ואני חוקרת היום בחממת נבט באוניברסיטה העברית, פגיעות מיניות בנוער להט"בי, זה ממש תחום המחקר שלי.
הדס בלומנדל: הדברים שאני אתייחס אליהם היום, הם איזושהי סקירה כללית גם על סמך הניסיון האישי שלי גם על סמך שיחות עם מרואיינים, נתונים שמצאתי עבור המחקר שלי וכמובן על סמך אינספור שיחות עם חניכים וחניכות ביותר מעשור שאני באיגי כבר.
הדס בלומנדל: אני מקווה שאני אייצג נאמנה את הקול של הנפגעים והנפגעות כמה שאני אוכל.
הדס בלומנדל: אני רוצה לתת נתון אחד בתור התחלה ממחקר ביו המחקרים הבודדים שמצאתי יש מעט מאוד מחקרים בעולם שעוסקים בנושא של פגיעות מיניות בנוער להט"בי, אני יכולה לומר לכם כי שנתיים רק חיפשתי מקורות ספרותיים וקשה מאוד למצוא וזה לא כי לא חיפשתי בכל מאגר שיכולתי לחשוב עליו, אז נתון אחד שכן מצאתי שאני חושבת שהוא קצת מכניס לתוך הנושא, זה מתוך מחקר שעוסק בנתונים על פגיעות מיניות מתחת לגיל 16 כשהפוגע הוא מעל גיל 16 וגדול לפחות ב-5 שנים מהנפגע, הנתונים מראים ש-43 אחוז מהנשים הלסביות דיווחו על פגיעה מינית ביחס ל-25 אחוז מהנשים הטרוסקסואליות, ו-49 אחוז מהגברים ההומוסקסואלים דיווחו על פגיעה, ביחס ל-24 אחוז אצל גברים הטרוסקסואלים, אנחנו מדברים פה על פי 2.
מיכל שיר סגמן: בגלל יותר דיווח או יותר מקרים?
הדס בלומנדל: הפוך, יש תת דיווח זה אומר שהנתונים עוד הרבה יותר גבוהים מזה, אני בטוחה שערן יכול להצטרף אלי בזה שאנחנו רואים תת דיווח וגם כשמגיעים דיווחים הם בדרך כלל לפעמים באיחור של עשורים שלמים, מרואיינים שבמחקר חלקם ממש בגילאים מבוגרים מאוד אפילו ולפעמים לוקח שונים ארוכות עד שבכלל ניתן לשייך את הפגיעה.
הדס בלומנדל: אז אני רוצה קצת להתייחס לאיך מסבירים את הנתון הזה ואני באמת אומרת, זה לעשות עוול וזה ממש בקצרה, כי זה בכל זאת וועדה ואין הרבה זמן ואני רוצה להתייחס לשלושה גורמים מרכזיים שבעצם מייצרים את הדבר הזה.
הדס בלומנדל: אז הדבר הראשון וערן כבר התייחס לזה קצת, זה הנושא של בירור זהות, נער או נערה ששואלים את עצמם שאלות ביחס לזהות שלהם, אחת הדרכים היחידות מבחינתם לברר מה היא הזהות שלהם, זה לעבור בתוך כל מיני חוויות מיניות של התנסות, שחשוב לומר שאחת הסיבות המרכזיות לזה זה שהשיח על זהות מינית הוא היום לפחות באופן חברתי וסטריאוטיפי לא על הזהות אלא על הפרקטיקה המינית וצריך לומר כי פה זה מושפע מאוד מנושאים של חינוך, חינוך בחברה הכללית.
הדס בלומנדל: ההתנסויות האלה יכולות להיות או התנסות באמת עם קבוצת השווים או התנסות עם אנשים מבוגרים יותר, אצל נשים הרבה פעמים אפשר לראות גם התנסות על דרך השלילה, אני אקיים יחסי מין עם גבר כדי להוכיח עצמי שזה לא זה.
הדס בלומנדל: עוד מאפיין ייחודי שאפשר לראות אצל אנשים על הרצף הטראנסי, זה שבגלל ההתמודדות שלהם עם דיספורמיה מגדרית וחוויה של ניתוק מהגוף שדומה מאוד לדיסוציאציה, הרבה פעמים הם גם שוב מכניסים את עצמם למצבים מאוד פוגעניים וממש מתקשים אפילו לזהות מה קורה, שוב הרבה פעמים לוקח שנים עד שהם מבינים שהם נפגעו, כי הניתוק שלהם מהגוף כל כך גדול עוד לפני שהם חוו פגיעה אפילו.
הדס בלומנדל: גורם שני מאוד משמעותי זה הארון, אני חושבת שהמושג הארון הכפול, הוא לא מושג שלא מוכר לפחות לחלק מהאנשים שיושבים פה, אבל אנחנו בעצם מדברים פה על ארון בכמה שלבים, השלב הראשון שבו הארון מייצר פגיעה, הוא השלב של הפוטנציאל לפגיעה, בתוך מרחב של סודיות היכולת של נער או נערה בכלל לשאול את עצמם שאלות על מיניות מיטיבה, להבין מה הזהות הזאת שלו אומרת, היא מאוד מוגבלת ואז הסבירות שנכנסים לתוך מצבים פוגעניים, בטח במציאות של אינטרנט ואפליקציות היא הרבה יותר גבוהה, אני חושבת גם אני יכולה לומר לפחות מהעבודה שלי עם נוער שאני רן
הדס בלומנדל: אה שככל שיש יותר הימצאות של נוער בתוך אפליקציות והם מצליחים הרבה פעמים לעבור את ההגבלות גילאים בכל מיני אופנים, אז אנחנו רואים יותר ויותר פגיעות בגילאים יותר ויותר צעירים.
הדס בלומנדל: בשלב השני שבו הארון משחק תפקיד מאוד חשוב זה שלב החשיפה בעצם, היכולת שלי לחשוף שנפגעתי כילד היא כמעט אפסית מהסיב הפשוטה שבדרך כלל חשיפה כזו בהכרח כרוכה ביציאה מהארון, כי איך אני אסביר למה נפגעתי?
הדס בלומנדל: באיזו סיטואציה פגשתי את הפוגע שלי?
הדס בלומנדל: אם אני בארון ואף אחד לא ידע על הזהות המינית שלי ואז גם אם אני מאוד רוצה לספר שנפגעתי, אני לא יכול לעשות את זה כי זה בהכרח אומר שאני צריך לבחור לצאת מהארון ולפעמים אני עוד לא מוכן לזה.
הדס בלומנדל: אז זה בהיבטים של הארון.