GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
קובי כהן: שמעון אבני מקבל תקציב של 60 מיליארד שקל, התקציב השני בגודלו במדינת ישראל, איך יכול להיות שנושא כזה חשוב מוזנח עם שישה עובדים?
קובי כהן: איך יכול להיות?
קובי כהן: 60 מיליארד שקל, עם מערך היסעים של תלמידים, של שני מיליון תלמידים עם שישה עובדים, איפה המנכ"ל?
קובי כהן: איפה השרה?
קובי כהן: למה השרה לא מתייצבת כאן?
קובי כהן: למה היא לא נותנת תשובות?
קובי כהן: סליחה אני מתנצל, התשובות האלה לקוניות, זה לא תשובות בעינינו, אנחנו חוזרים עכשיו ליוקנעם עם אותה בעיה, אין פתרון.
קובי כהן: מה אני אגיד לאימא שאני מסתכל עליה מחר בבוקר והבן שלה מאחר למבחן ולא יכול להגיע לבית הספר?
קובי כהן: או שהאימא בשעה 15:30 הבן שלה לא יכול לנסוע הביתה והוא נרטב בתחנה שעה וחצי, מה אני אענה לה?
קובי כהן: תגידי לי מה אני אענה לה?
מיכל שיר סגמן: קובי תודה.
מיכל שיר סגמן: קודם כל אני חושבת שאנחנו צריכים להודות כל יום שאנחנו לא מדינה של 300 מיליון אלא רק של 10 מיליון כי אחרת כנראה בכלל המערכות כאן.
מיכל שיר סגמן: דבר שני אני אגיד משהו ששוב אני חוזרת ואני אומרת אותו בכל וועדה, אין קשר לאיזה משרד ממשלתי, ואני אומרת את זה בצער, ו/או באיזה נושא אנחנו דנים.
מיכל שיר סגמן: התשובות הן אותן תשובות, אין גורם מתכלל, אין שיח בין משרדי, ילדים נופלים בין הכיסאות, פה פשוט זה של האוטובוס אז זה ברור איפה הם לפחות נופלים.
מיכל שיר סגמן: נופלים בין הכיסאות, ילדים נפגעים, ילדים לא מקבלים את הטיפול הראוי בכל תחום ותחום.
מיכל שיר סגמן: זה לא אישי, זה פשוט מחדל של כלל ממשלות ישראל לדורותיהן, אנחנו פה כדי לשים לזה סוף, פה בוועדה.
מיכל שיר סגמן: לכן אני אומרת, יצירת שיח בין משרדי, זה אחד הדברים שהכי חסרים פה במדינה, במיוחד בנושא ילדים, פשוט לא מדברים אחד עם השני.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, בקצרה ואנחנו תיכף נסיים.
דב ויסמן: אני רוצה פשוט להתייחס למשרדים.
מיכל שיר סגמן: אני רק רגע רוצה לשאול את החבר'ה בזום, דן לכטשיבר מעיריית תל אביב נמצא איתנו?
מיכל שיר סגמן: כן?
מיכל שיר סגמן: אני רוצה גם לשמוע אותו קצת, את הזווית התל אביבית.
דב ויסמן: אני רוצה להתייחס לדברים של שני משרדי הממשלה ולמרכז השלטון המקומי, כי הם היו רחוקים קצת מהאמת ומהמציאות.
דב ויסמן: אני אתחיל עם משרד החינוך, ההיתלות של המשרד באופן עקבי בפסק הדין והסירוב שלו לראות את המכלול ואת האחריות שלו בתשובות שאנחנו קיבלנו לכל הפחות, היא יותר ממכעיסה, היא עוברת כל גבול כבר, ובמשרד יודעים בדיוק מה נאמר בפסק הדין, הם בוחרים במודע לא לצטט את הכל או להוציא דברים מהקשרם.
דב ויסמן: משרד התחבורה, יש לנו פרוטוקול מוקלט ממשרד התחבורה, ישב נציג ממשרד התחבורה, נציגת משרד התחבורה אמרה מקודם שהם מתגברים את הקווים ודואגים.
דב ויסמן: ישב איתנו נציג משרד התחבורה, שזה כבר היה שקר, ישב איתנו נציג משרד התחבורה וגם שלח לנו גם נייר עמדה שלכם במפורש, שאתם פועלים לביטול גורף של כל קווי התלמידים בארץ.
דב ויסמן: אז להגיד שאתם פועלים לתגבור שלהם, ולדיוק שלהם, זה בדיוק הפוך ממה שהוא אמר ומהמסמך שאתם המצאתם לנו, זה דבר אחד.
דב ויסמן: דבר שני, אתם תולים כל הזמן את חוסר היכולת שלכם בכך, שהמשרד כפוף לתקנות הנגישות לאנשים מוגבלים, אתם יכולים לפרסם מכרזים למפעילים, כך שיסיעו את התלמידים באוטובוסים בינעירוניים, שבהם ישנם את רוב ההתאמות ושהם יוסיפו את ההתאמות הנדרשות שהן, פנסי איתות ושילוט, זה לא עולה הרבה כסף, וזה פתרון שניתן לעשות אותו כבר מחר בבוקר, אתם בוחרים לא לעשות אותו, אתם בוחרים לגלגל את האשמה אחד בין השני.
דב ויסמן: המרכז לשלטון המקומי, גם לו יש כלים.
דב ויסמן: יש לכם את משכ"ל.
דב ויסמן: משכ"ל יודעת להוציא מכרזי מסגרת, יודעת לנהל אותם, יודעת לבצע פיקוח, היא לא עושה את עבודתה נאמנה, יצא דוח מבקר המדינה על זה, אבל יש לה את הכלים.
דב ויסמן: אז כל אחד מכם, כל אחד משלושת הגופים האלו, יש לו כלים, אתם בוחרים לא להשתמש בהם, ולהפקיר את הילדים שלנו יום יום, וכשיקרה משהו למישהו מהילדים, אני מבטיח לכם, אני דב ויסמן, אדאג שיעמידו כל אחד מכם לדין, אני לא מוכן שהילדה שלי תצא מהבית ולא תחזור שלמה ובריאה הביתה בגלל שאתם לא עושים את עבודתכם נאמנה ורבים בינכם על סמכויות.
דב ויסמן: יש לכם כלים לפתור את זה מחר בבוקר, לא כמו שביקשו ממכם פה לפתור את זה בעוד שבועיים, יש לכם כלים לפתור את זה מחר בבוקר, תפתרו את זה.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, את רוצה גם לדבר?
מוניק קונפינו: אני רק רוצה משהו אחד.
מיכל שיר סגמן: ממש בקצרה ואז עיריית תל אביב ואנחנו מסכמים את הדיון.
מוניק קונפינו: בקצרה, אני בטוחה חברת הכנסת, שאת תגרמי לפחות לכל משרדי הממשלה לשבת ביחד, ואני רוצה כן להפנות שאלה למשרד החינוך.
מוניק קונפינו: יש את ההסעות עד כיתה א' שהרשות המקומית יודעת מצוין לעשות, מה הבעיה שיגדילו לנו מ-א' עד ג', שיתנו לנו בדיוק כמו שפועלים בגני הילדים שאנחנו מפעילים, הרשות המקומית יודעת לעשות את העבודה מצוין, לא צריכים, אני הבנתי שבכל הרשויות המקומיות, לא רק ליוקנעם עושים את העבודה מצוין.
מוניק קונפינו: שאחד הנושאים הראשונים שיעלה לסדר היום, שבדיוק ינהגו בכיתות א' עד ג' בדיוק כמו שאנחנו נוהגים בגני החינוך המיוחד.
מוניק קונפינו: יתנו לנו את התקציב, במקום 5 שקלים שהם נותנים, אז טיפה יתנו יותר, גם הרשויות יתנו יותר, יעשו את ההתאמה היותר גבוהה, וא' עד ג' אנחנו נצא למכרזים, אנחנו נדאג שיהיו שם היסעים.
מיכל שיר סגמן: אני אומר את זה במילים אחרות, משרדי הממשלה שמקשיבים לנו היום, לכשאתם יושבים בפגישה המשותפת שלכם, והוועדה גם מבקשת דיווח בדיוק מתי אתם מייצרים את אותה ישיבה בנושא הזה, אני בהחלט מבקשת שתשמעו גם את השטח, ותיקחו גם רעיונות מהשטח, מאנשים, ממנכ"לי העיריות, מוועדי ההורים שנמצאים וחשים כל אחד בעיר שלו, באזור שלו, ויודעים אולי לסייע לכם במתן אותו הפתרון.
מיכל שיר סגמן: דן לכטשיבר מעיריית תל אביב.
דן לכטשיבר: דן לכטשיבר, אני מעיריית תל אביב.
דן לכטשיבר: א' אני רוצה לברך על הנושא, אני חושב שזה נושא מאוד חשוב לכולנו.
דן לכטשיבר: קצת על עיריית תל אביב, עיריית תל אביב הנהלת המנהל בכל תחילת שנה מגבירה את הצורך הן לתלמידים שנמצאים בהסעות מאורגנות והן לתלמידים שייסעו באמצעות תחבורה ציבורית, שלשמה למוסדות האלה התחבורה הציבורית היא טובה, ונגישה ואין שום בעיה, זה בדרך כלל מתבצע לתלמידים שנמצאים מכיתה ז' ועד כיתה י"ב כמובן.
דן לכטשיבר: תלמידים מכיתות א' עד ו', אנחנו מסיעים תלמידים שעוד פעם, או שהם מרוחקים מאותם מוסדות על פי חוזר מנכ"ל משרד החינוך אנחנו מאפשרים הסעות מאורגנות, וכמובן לילדי החינוך המיוחד שהם על פי חוק, הן בתחום של ההסעות והן בתחום של הליווי.
דן לכטשיבר: אלה ההסעות שאנחנו מבצעים.
דן לכטשיבר: יש שאלות?
מיכל שיר סגמן: לא, לא שאלות, מהחוויה שלך בשטח, ושוב אתה בדיוק כמו שיוקנעם כאן מייצרים חוויה מאוד סובייקטיבית של אותה העיר, בחוויה הסובייקטיבית שלך, של עיריית תל אביב, עד כמה אתה חשוף לכשלים?
מיכל שיר סגמן: והאם הכשלים האלה מגיעים לתל אביב או שלצורך העניין בתל אביב הכל בסדר?
מיכל שיר סגמן: כי למשל בחיפה אני יודעת שהכל לא בסדר, סתם למשל.
דן לכטשיבר: הבעיה של כולם זה בעצם התחבורה הציבורית, התחבורה הציבורית עובדת על רווח והפסד, עם כל הכבוד לדוברת כאן שלהם, הם בעצם מסתכלים על רווח והפסד.
דן לכטשיבר: בבוקר כל הילדים צריכים להגיע עד 08:00, אז כמות הילדים שנוסעת לבית הספר היא גדולה, בחזור יש מספר פיזורים שהוא גדול יותר, ואז הכמות עצמה, אותם חברות של תחבורה ציבורית, ישר הן עושות את הקלקולציה שלהם, התלמידים הופכים להיות, או ההסעות האלה הופכות להיות לא רווחיות להם, ולכן גם לפי מה שאני שומע כאן ברשויות אחרות, הם דוחסים מספר גדול של ילדים, א' יכול להיות שבין 07:00 ל- 08:00, זה שעת פיק בתחבורה, שגם מורים צריכים להגיע למקומות העבודה שלהם, וגם תלמידים לבתי הספר, והם רוצים על פריסה של יותר, זאת אומרת, אם בתי הספר היו מתחילים נגיד את שעות הלימודים שלהם ב-08:30 או ב- 08:45, אני מניח שהבעיות פה היו נפתרות, כי אז הם היו עושים כמה סבבים עם אותם כלים.
דן לכטשיבר: לפי מה שאנחנו שומעים גם, אותן חברות קבלניות, שאנחנו לא כלכליים, תוסיפו לזה היום את יול"א, זה יום לימודים ארוך, שזה בכלל, פעם הם היו עושים יותר סבבים בחזור, ואז הרווחיות שלהם הייתה הרבה יותר גדולה, הם היו מסיעים את החינוך המיוחד בשעות המאוחרות יותר ואת החינוך הרגיל בשעות המוקדמות.
דן לכטשיבר: היום בפיק אחד, כולם רוצים לצאת, וזה כולל גם הורים במקומות עבודה, והעבודה הזאת נהיית לא רווחית לחברות ההסעה, והרבה מהם נוטשים את הענף, בוא נודה על האמת, יש המון חברות שבסוף השנה הזאת גם יודיעו על פשיטות רגל, תוסיפי לזה את כל מה שקורה בתחום הליווי, שאין מלווים כי אין שכר הולם למלווים, ותקבלי בעצם שיש פה בעיה מאוד, מאוד רצינית.
דן לכטשיבר: אנחנו בתל אביב מנסים לפתור את זה בדרכים שלנו, היות ואנחנו גם רשות גדולה ויש לנו גם מגוון רחב ביותר של תחבורה ציבורית, שמאפשרת בעצם להרבה ילדים נסיעה, ותוסיפי לזה היום גם את הרכב הקלה שהולכת ונבנית, אנחנו כבר מתחילים לראות את הקו האדום יוצא לפועל, אז יכול להיות שזה גם ייתן איזה שהוא סוג של מענה, גם לאותם תלמידים שישתמשו יותר בתחבורה הציבורית.
דן לכטשיבר: מה גם שראש העיר במדיניות שלו, רוצה להוביל שתהיה תחבורה ציבורית טובה, ואני מניח שזה בעצם העתיד של כולנו.
דן לכטשיבר: צריך לחשוב, אני אומר שוב, משרד החינוך עושה ככל שביכולתו כדי לאפשר לנו את המענה הנכון במיוחד בחינוך המיוחד, אבל אנחנו בעצם קמים ונופלים פה על התחבורה הציבורית, שכאן צריך לתת את המענה.
מיכל שיר סגמן: אז שוב זה חוזר לאותה הנקודה ובזה אני אסכם: הבעיה הזו היא לא בעיה של משרד ממשלתי אחד, היא בעיה של מספר משרדים ממשלתיים וגורמים ציבוריים, ועד שלא יתכנסו לשיח בין משרדי, ולהחלטות משותפות, הנושא הזה לא ייפתר.
מיכל שיר סגמן: גם אם הילדים הם תחת אחריות משרד החינוך, אבל בסוף המפעיל הוא משרד התחבורה, כל זה קורה בחסות כלשהי מסוימת של המרכז לשלטן מקומי והעיריות, אז זה די ברור שבפאזל הזה אי אפשר לפתור את זה רק עם כתף אחת.
מיכל שיר סגמן: אבל מה שמשותף לכולם, זה רק ההנהון בראש של, כן אנחנו יודעים שצריך לשבת רק שלא יושבים, וחבל שהגענו לנקודה שבה הכנסת, שהיא הגורם המבקר את משרדי הממשלה צריכה להתערב ולומר לכם, שאתם לא עובדים נכון, אתם לא עובדים טוב, אנחנו שועטים לעבר אסון וזה הזמן להתעורר, ולשבת יחד ולפתור את הנושא הזה.
מיכל שיר סגמן: החלטת הוועדה: למשרד החינוך, התחבורה, משרד האוצר ומרכז לשלטון מקומי, הוועדה מוחה על כך שהבעיה ידועה שנים רבות לכל הגורמים, אך למרות זאת אין שיתוף פעולה למציאת פתרונות, ובינתיים חיי הילדים הם הפקר.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לכנס וועדה בין משרדית ולפתור במשותף את מצוקת הסעות התלמידים לבתי הספר, שנפוצות במרבית הערים בארץ.
מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת שהוועדה הבין משרדית, תשתף נציגי הורים ומועצות מקומיות, על מנת לשתף את השטח.
מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת עדכון לגבי ביצוע סעיף 2, עד ליום ה- 10.01.2022.
מיכל שיר סגמן: למשרד החינוך, משרד התחבורה ולמרכז השלטון המקומי, הוועדה מבקשת לקבל נתונים, לגבי מספר תלונות הורים ותלמידים שהתקבלו בכל משרד בשנה האחרונה, עד ליום רביעי הקרוב.
מיכל שיר סגמן: למשרד החינוך, הוועדה קובעת שהסעות תלמידים בגילאים צעירים, כיתות א' עד ג', חייבות להיות הסעות יעודיות, ושבכל הסעה יהיה מלווה או מפקח.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לתקן את תקנה 7א' לתקנות לימוד חובה וחינוך ממלכתי 1959, תשי"ט, לעניין אזורי רישום ומרחק בית ספר ממקום מגורים, כך שייקחו בחשבון מתאר טופוגרפי של היישוב, ותנאי אקלים.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לפתוח את הוועדה.
מיכל שיר סגמן: היום ה-27 לדצמבר 2021 כ"ג בטבת התשפ"ב.
מיכל שיר סגמן: הנושא היום הוא מיצוי זכויות של אחים שכולים לחיילים שנספו במערכה.
מיכל שיר סגמן: אני חייבת לומר שלראשונה נחשפתי לנושא הזה לפני כשלוש שנים, וכאזרחית ישראלית היה נדמה לי שזה מאוד טריוויאלי כי תמיד אנחנו מחבקים את הנופלים, אנחנו מחבקים את המשפחות שלהם, ואנחנו יוצאים מתוך נקודת הנחה שהדבר הכל כך כואב והכל כך לצערנו מאחד את העם שלנו הוא סוג של גאווה לאומית עד כמה אנחנו מחבקים את משפחות הנופלים, עד כמה חורים יש בטיפול במשפחות שנותרו מאחור.
מיכל שיר סגמן: בין אם מדובר על אלמנות, על יתומים, וביחוד האחים שהם פשוט שקופים.
מיכל שיר סגמן: אין לי מילה אחרת לבוא ולתאר עד כמה אחים שכולים הם שקופים היום במדינת ישראל.
מיכל שיר סגמן: הראשון שנתן לי בעצם את הזרקור, שם לי את הזרקור, היה אלי דבי מ"לנצח אחי", שישבתי איתו לאותה ישיבה מפורסמת בחיפה, ומאותו הרגע התגייסתי לנושא, גיליתי אנשים טובים בדרך, את אלי בן-שם, יו"ר יד לבנים, את פרידה, שאנחנו עוד נשמע אותך כמובן, גם מיד לבנים, נציגת האחים השכולים מיד לבנים.
מיכל שיר סגמן: ובכל פעם שאני עוסקת בקדנציות האחרונות בנושא הזה, אני רואה שהנושא הוא לא כלכלי.
מיכל שיר סגמן: בדרך כלל בישראל הבעיות הן בעיות תקציביות, פה הבעיות הן לא תקציביות.
מיכל שיר סגמן: פה הבעיות בדרך כלל נופלות שוב על מחסור בנתונים, דבר שאני חוזרת עליו בכל פעם בוועדה לזכויות הילד, על חוסר תקשורת בין משרדי הממשלה השונים, על ילדים במקרה הזה שנופלים בין הכיסאות ולא זוכים לטיפול הראוי להם ואני מאוד מקווה שבדיון הזה אנחנו נראה התקדמות.
מיכל שיר סגמן: ד"ר יפעת שאשא ביטון בכנסת העשרים, כיו"ר הוועדה לזכויות הילד תוך כדי "צוק איתן" כינסה את הוועדה בדיוק בנושא הזה, מאחר ולצערנו הרב התווספו הרבה למשפחת השכול בכלל ובפרט למשפחת האחים השכולים ומעניין אותי לדעת מה משרדי הממשלה עשו מאז ועד היום, וכמה באמת יש מיצוי זכויות לאחים שכולים, במקרה שלנו כאן שהם קטינים, כלומר עד גיל 18.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לפתוח עם אלי בן-שם, יו"ר יד לבנים.
אלי בן-שם: בוקר טוב לכולם.
אלי בן-שם: אני אדבר באופן כללי על האחים, אחר כך אני אכנס לגילאים 6-18.
אלי בן-שם: אז כמו שאמרת, האחים השכולים היו שקופים במשך הרבה שנים.
אלי בן-שם: זו תוצאה שמדינת ישראל לא ספרה אותם, משרד הבטחון לא ספר וגם ארגון יד לבנים, ההורים השכולים שאני קורא להם יותר דור השואה, זה אנשים שלא דיברו בבית על הילדים, ואנשים שחשבו שהילדים הם מחוץ, 'תעזבו אותם', כשאני הייתי בא הם אומרים 'תעזבו אותם בצד', ההורים המבוגרים.
אלי בן-שם: ובאמת לצערי הייתה הזנחה נוראית בטיפול באחים השכולים ואנחנו רואים את זה מאז שהעברנו חקיקה בכנסת לטיפול פסיכולוגי לאחים שכולים ללא הגבלת גיל וזמן, במשרד הבטחון מקללים אותי עד היום כי הסכומים שתקצבו אותם ל-10 מיליון שקל הם פי 5 ופי 6 לשנה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו תיכף נשאל גם אותם אגב כמה משתמשים.
אלי בן-שם: משתמשים, יש הרבה מאוד משתמשים, אני לא יודע בדיוק את המספר, אבל זה מספר אדיר כי יש מצוקה של שנים שאנשים בבטן החזיקו את זה ולא דיברו על זה, והיום אנחנו באמת במקום אחר, בעשר השנים האחרונות, יש אלפי אחים, נרשמו למעלה מ-6,000 אחים חברים בארגון יד לבנים, השתלבו גם ראשי סניפים, הם גם פעילים בכל הוועדות אצלנו, ואני כל הזמן אומר שאם אנחנו לא נשכיל להכניס את האחים השכולים לפעילות, לא יהיה, מי ש-, תוך 10-15 שנה, לשמחתי מצטרפים אלינו מעט מאוד משפחות בשנים האחרונות, ולצערי הולכים לעולמם כל שנה בסביבות 600 הורים שכולים.
אלי בן-שם: תעשי חשבון, ב-10 השנים האחרונות 6,000 הורים הלכו לעולמם.
אלי בן-שם: המסה של יום כיפור, כמעט 3,000 נופלים, זה מביא אותנו לזה שאם לא יהיו אחים בארגון לא יהיה מי שימשיך הלאה את ההנצחה והמורשת של הבנים שלנו.
אלי בן-שם: עכשיו ספציפית, עוד לגבי האחים בכלל, משרד הבטחון עד היום, אני לא יודע למה, וכמו שאמרת זה לא עניין כספי, עניין ערכי שאח שכול יהיה כמו שיש הורים שכולים, אלמנות ויתומים, צריכים להיות גם בחוק חיילים שנספו, אחים שכולים.
אלי בן-שם: הם לא שקופים.
אלי בן-שם: ואח שכול שמקבל טיפול פסיכולוגי או מלגה לא צריך לקבל את זה דרך ההורים שלו.
אלי בן-שם: זה אבסורד, אני לא יודע למה ההתנגדות הזאת, הם מפחדים שיכירו בהם, אז זה יעלה להם מיליונים, זה קשקוש.
אלי בן-שם: אין לזה משמעות כספית בכלל, למעט משהו ערכי ומוסרי ומחויבות של כל מדינת ישראל כולנו לאחים השכולים.
אלי בן-שם: אני חושב שהיו צריכים לעשות את זה מזמן, לצערי זה נסחב המון שנים ואני לא יודע למה.
מיכל שיר סגמן: אני יכולה לספר לך שזאת פעם רביעית שאני מגישה את אותה הצעת חוק להכרה בעצם באחים שכולים, ובכל פעם זה זוכה להתנגדות נחרצת וחד משמעית.
מיכל שיר סגמן: בכנסת העשרים-וארבע הגשתי את זה שוב, ואני מקווה שזה הפעם יתקבל ללא מאבק, כי באמת אין שום סיבה מוצדקת.
אלי בן-שם: אני חושב שצריך להידבר עם משרד הבטחון, כי יש שם שניים-שלושה סעיפים שהפריעו להם שאין לזה מהות ואין לזה משמעות, שאפשר לפתור את הבעיה בהידברות ולסגור את העניין.
אלי בן-שם: אני חושב שבשנה הבאה הגיע הזמן לעשות את זה.
אלי בן-שם: עכשיו לגבי אחים שכולים צעירים.
אלי בן-שם: כמו שנאמר בשנתיים האחרונות, כל השנים קיבלנו ממשרד הבטחון, אנחנו ארגון יציג, קיבלנו גם את השמות של ההורים, של האחים.
אלי בן-שם: לפני שנתיים בא מישהו ממשרד המשפטים ונתן הוראה לא לתת את השמות, גם משרד הבטחון לא מקבל את השמות, זה מצב אבסורדי שארגון יציג לא יכול לטפל במשפחות שלו.
אלי בן-שם: ומה שיותר חמור, מי שטיפל בזה במשרד המשפטים שאני דיברתי איתו, הוא אמר לי 'ביום הזיכרון תלכו ותשימו על הקברים פתק שההורים ירשמו את שמות הילדים שלהם'.
אלי בן-שם: את מבינה, פקיד במדינת ישראל אומר כאלה דברים, זה אבסורד, זה אדם שאחראי על חופש המידע במשרד המשפטים.
מיכל שיר סגמן: שר המשפטים השתנה, שוחחתי איתו ואנחנו תיכף נשמע את משרד המשפטים, יש לי תחושה שהגישה השתנתה.
אלי בן-שם: אני בטוח, כי איילת שקד התחילה לטפל בזה בשלהי הקדנציה שלה, לאחר מכן גם גדעון סער אני יודע, יושב פה שביט שהוא היה מאוד מיינדד ומאוד עזר לנו לקדם את העניין, פשוט זה עכשיו עניין של בירוקרטיה שמשרד הבטחון צריך להעביר איזה מסמך, עכשיו דיברתי עם אריה מועלם ראש אגף משפחות הנצחה ומורשת והוא אמר שהוא העביר להם, אני אבדוק את העניין הזה.
אלי בן-שם: באמת הגיע הזמן לפתור את העניין הזה, כדי שנוכל לתת טיפול מיטבי לאחים וגם להורים השכולים.
אלי בן-שם: עכשיו ספציפית לגבי הילדים של 6-18, יש לנו בערך, הערכה גם כן, זו הערכה של 350 ילדים אחים שכולים בגילאים האלה.
אלי בן-שם: בארגון יד לבנים עד גיל 30 אחים שכולים לא משלמים דמי חבר, זאת אומרת אנחנו מקבלים אותם עם כל ההטבות שיש לאחים שכולים, הם חברים בארגון.
אלי בן-שם: ספציפית לאחים האלה, אני חושב שכולנו - - -
מיכל שיר סגמן: כמה רשומים אצלכם עד גיל 18?
אלי בן-שם: 350.
אלי בן-שם: בערך.
אלי בן-שם: אבל זה לא מספר מדויק.
מיכל שיר סגמן: זה מספר האחים השכולים הקטינים שנרשמו ביד לבנים, לאו דווקא המכלול.
אלי בן-שם: כן.
אלי בן-שם: שאנחנו קיבלנו מההורים השכולים הצעירים שהם חברים אצלנו.
אלי בן-שם: יכול להיות שיש יותר, גם למשרד הבטחון אני חושב, אולי שיגידו, אני לא יודע אם יש להם מספר מדויק, אבל אנחנו באמת בשנים האחרונות גם כתוצאה, לא כתוצאה מתקציבים שקיבלנו ממשרד הבטחון, ומשום משרד ממשלתי, גם אני רוצה לדבר אחר כך על הממשקים של משרדי הממשלה עם משרד החינוך, יש לו ממשק עם משרד הבטחון לטפל, אם יודעים בכלל שזה אח שכול שנכנס לכיתה או לא.
אלי בן-שם: אני חושב שלא עושים את זה ולא יודעים את זה.
אלי בן-שם: לשמחתי נפטר לפני שנתיים בצרפת יהודי בשם באומן שאין לו שום קשר לשכול, והוריש 11 מיליון אירו לטובת המשפחות השכולות, בדגש על ההורים השכולים.
אלי בן-שם: הכסף הזה הועבר לאפוטרופוס הכללי ולקרן קיימת, אנחנו מקבלים בערך 4 מיליון שקלים בשנה לפעילות, זה נתן לנו עוצמה לתת הרבה פעילויות לאחים ולהורים ובעיקר לילדים האלה.
אלי בן-שם: כבר שנה שניה שיש פרויקט שנקרא פרויקט פר"ח, זה פרויקט שמדינת ישראל מקיימת שלוקחים אחים שכולים וסטודנט מלווה אותם במהלך כל השנה, גם בלימודים, גם יוצא איתם לטייל, גם יוצא לשבת איתם בבית קפה.
אלי בן-שם: יש לו חונך מנטור, אח גדול שמטפל בו ועוזר לו.
אלי בן-שם: אנחנו מתחילים עכשיו עם פרויקט תל"א, זה פרויקט שאנחנו מגשימים, כל ילד, ילד בן 7, 8, 10 רוצה להיות פסנתרן, רוצה להיות כנר, רוצה להיות כדורגלן, אנחנו נותנים לו את המורים הכי טובים, מפגישים אותו עם שחקנים וכנרים הכי טובים בעולם, באמת, משקיעים פה סכומי עתק בילדים האלה, לתת להם את המקסימום שאפשר לתת.
אלי בן-שם: זה פרויקט שאנחנו מתחילים אותו עכשיו.
אלי בן-שם: בארגון האלמנות, ביתומים התחילו אותו בשנה שעברה ואנחנו ממשיכים אותו הלאה.
מיכל שיר סגמן: יש לי רק שאלה קטנה לפני שאתה ממשיך.
מיכל שיר סגמן: אלה אחים שכולים קטינים, שאתם קיבלתם רשימות מההורים שלהם שהם חלק מהארגון יד לבנים.
מיכל שיר סגמן: מה קורה אם יש הורה שהוא לא חלק, או אפילו אם הוא חלק והוא לא דיווח ויש ילד או ילדה בני 16 שהם כבר עצמאים, הם גדולים, והם זקוקים לזה.
מיכל שיר סגמן: הם לא יפנו להורים שלהם כי ההורים, אנחנו לא יודעים מה קורה בתוך הבתים, והרבה פעמים לא רוצים להכביד על ההורה ולומר 'קשה לי', לי קשה עכשיו, אני לא רוצה לספר את זה לאמא שלי או לאבא שלי, כי גם להם קשה.
מיכל שיר סגמן: האם אותו ילד שהוא אח שכול יודע לפנות אליכם ולקבל את העזרה הזו?
מיכל שיר סגמן: כל עזרה אגב, גם כזו שמגיעה לו על פי חוק?
אלי בן-שם: ילד בגיל 6-18 לא יכול לעשות את זה לבד, הוא צריך לעשות את זה דרך ההורים שלו.
אלי בן-שם: אני לא יכול להגיד לך, אני חושב שיש לנו כמעט את כל הילדים כי זה בעיקר מצוק איתן, אנחנו מיפינו את כל ההורים משנת 2000 ועד היום, ואני מאמין שיש לנו את הרוב.
אלי בן-שם: אבל בגלל שאין לנו רשימות ממשרד המשפטים ואנחנו לא יכולים לעשות עבודה רצינית, אז אנחנו מלקטים.
מיכל שיר סגמן: אנחנו תיכף נשמע את משרד הבטחון.
אלי בן-שם: לוקחים ומצלצלים ונפגשים במפגשים ולוקחים, ואני חושב שזה חבל מאוד, יכול להיות באמת שיש מספר קטן של ילדים שלא מנצלים בגלל שהם לא מודעים לזה בכלל.
אלי בן-שם: היום יש לנו תוכנה של סמס שאנחנו רוצים לפרסם משהו, תוך 5 דקות לוחצים על כפתור, וכל החתך של או אחים שכולים או גילאים שונים, אנחנו יכולים לתת להם מידע.
אלי בן-שם: כך שמי שיש לנו את הפרטים שלו, אנחנו בקשר איתו.
אלי בן-שם: אבל זו אחת ה בעיות שצריך לפתור, שיתנו לנו את השמות שנוכל לתת טיפול מיטבי לשאר.
אלי בן-שם: אנחנו עושים הרבה מחנות קיץ לאחים שכולים בגילאים האלה, מתאימים את זה עם רפטינג וסנפלינג ודברים שהילדים מאוד נהנים מהעניין הזה, אנחנו עכשיו בקיץ הקרוב עושים פרויקט של קייטנה עם FIDF, של שלושה שבועות בקנדה או בארצות הברית, עוד לא החלטנו.
אלי בן-שם: אנחנו גם מוציאים 40-50 ילדים.
אלי בן-שם: עכשיו עשינו בר מצווה לאחים ולאחיות שכולים, עשינו בכותל, 42 אחים יחד עם צה"ל, עשינו יום שלם שהם היו בכותל וסיירנו איתם וטיילנו איתם, היה מאוד מרגש.
אלי בן-שם: עושים את המקסימום.
אלי בן-שם: הבעיה היום היא מצחיקה.
אלי בן-שם: משאבים יש לנו, זה מה שלא היה אף פעם, כי משרדי הממשלה - - -
מיכל שיר סגמן: משאבים יש, רשימות אין.
אלי בן-שם: רשימות אין.
אלי בן-שם: זה האבסורד שלנו.
אלי בן-שם: תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: אלי דבי מ"לנצח אחי" בבקשה.
אלי אבידר: בראשית דבריי אני רוצה להגיד, למרות שאני יו"ר ועדת שיקום ביד לבנים, - - - ועדה של משרד המשפטים, אני פה מייצג רק את אח שכול.
אלי אבידר: רק אותי.
אלי אבידר: ולכן אני רוצה לדבר מהכאב שלי, אני לא מייצג גוף.
אלי אבידר: דבר שני, אני רוצה להודות לך מיכל, שאת פרעת את השיקים במאה אחוז, כי ביום שהושבעת לכנסת שמת את הצעת החוק להכרה באחים שכולים ואת במאה אחוז על זה, ועל זה אני מודה לך, זה לא מובן מאליו.
אלי אבידר: דבר שלישי, אחי נהרג כשהייתי בן 17.
אלי אבידר: לי אין עוד אחים, ההורים שלי לא נתנו לי במה ממקום מגונן, אני הייתי אבוד באמצע החיים שלי, החברה לא ידעה להכיל אותי, הממסד לא ידע להכיל אותי ואני נשאר אבוד.
אלי אבידר: אין לי לאן ללכת, אין לי למי לפנות.
אלי אבידר: נכון שמשרד הבטחון בשנים האחרונות קצת יותר מחבק את האחים השכולים, אבל כל מה שרציתי זה מישהו שייתן לי יד לעבור את המשוכה הזאת.
אלי אבידר: היום אחרי 43 שנים אני מכבה את השריפות האלה, אני מכבה את הפצעים האלה, היום אני עובר טיפול פסיכולוגי, אחרי 43 שנים.
אלי אבידר: וכל מה שאנחנו מבקשים זה לתפוס את אותם אחים שכולים ילדים שהשכול פוגע בהם, שמישהו ייתן להם יד לעבור את המשוכה הזאת.
אלי אבידר: עברו פה עד היום הרבה ועדות, בין אם יזמנו בין אם שהשתתפנו.
אלי אבידר: ועדת שמעוני, ועדת חסון, ועדת העבודה והרווחה, הרבה ועדות.
אלי אבידר: כולן נתנו במה ואמרו 'יש לאחים השכולים מקום לתת להם במה, להכיר בהם' וכדומה.
אלי אבידר: עד היום, חוץ מפה ושם, כולל ועדת שמעוני, שום דבר לא נעשה.
אלי אבידר: ואני מקווה שהיום האמירה שלך, את מיכל, ח"כ מיכל, יו"ר הוועדה, מפה תבוא הישועה למשפחות השכולות.
אלי אבידר: כל מה שאנחנו רוצים, אנחנו לא רוצים כסף, אנחנו לא רוצים תגמולים, אנחנו רוצים שיכירו, שיתנו לנו לגיטימציה להיות אחים שכולים.
אלי אבידר: גם הזכויות שמגיעות לנו, הזכויות המעטות שמגיעות לנו, שיגיעו לאחים השכולים.
אלי אבידר: הם בוגרים.
אלי אבידר: אני לא בן 17.
אלי אבידר: אם מגיע לאחים השכולים זכויות, תעבירו את הזכויות לאחים השכולים.
אלי אבידר: כל מה שאנחנו רוצים, את הסמנטיקה הקטנה הזאת, אולי המילה 'הכרה באחים שכולים' היא מפוצצת אנשים.
אלי אבידר: אנחנו רוצים רק להוסיף 'אחי הנספה', זה הכל.
אלי אבידר: יש הורה, יש יתום, יש אלמנה.
אלי אבידר: התא המשפחתי כולל את האח השכול.
אלי אבידר: אני לא אנונימי.
אלי אבידר: אני לא הבן של ההורים שלי.
אלי אבידר: אני אח שכול.
אלי אבידר: אחי נהרג.
אלי אבידר: והכאב שלנו הוא לא כאב כמו של ההורים, הוא לא במקום ההורים.
אלי אבידר: זה ליד זה.
אלי אבידר: השכול שלנו הוא כבד מנשוא, אבל זה לא בא על חשבון מישהו אחר, ואנחנו רוצים שהמדינה תיתן לנו לגיטימציה וגם הזכויות שיתנו לנו בעתיד, יתנו לנו לעבור, אני קורא לזה זכויות הישרדות, שיתנו לנו זכויות כדי שיחבקו אותנו, יתנו לנו יד לעבור את המשוכה הזאת.
אלי אבידר: זה מה שאנחנו רוצים.
אלי אבידר: תודה.
מיכל שיר סגמן: בבקשה פרידה שניידרמן מיד לבנים, אחות שכולה.
פרידה שניידרמן: תודה רבה.
פרידה שניידרמן: שמי פרידה שניידרמן ואני אחותו של מאירקה רוזנשטרוך שנפל ב-1974, ימים ספורים לפני סוף המלחמה של יום כיפור עם הסורים, לפני הפסקת האש.
פרידה שניידרמן: ומאז אני אחות שכולה, ואני לא כמו אלי, אף אחד לא צריך להגיד לי שאני אחות שכולה, אני אחות שכולה.
פרידה שניידרמן: המדינה צריכה להבין שיש פה קבוצה של אחים שכולים.
פרידה שניידרמן: אני נכנסתי לשכול הייתי צעירה, לא בת 14, יותר מבוגרת, יחד עם זה כשנכנסו אלינו הביתה אף אחד לא הסתכל עלי.
פרידה שניידרמן: אז מאיפה אתם רוצים שיהיה להם את השמות?
פרידה שניידרמן: אם אף אחד לא ידע להסתכל עלי ולשאול אותי איך קוראים לי, אז איך הוא יודע מי אני בכלל?
פרידה שניידרמן: ועם הזמן אנשים מתחתנים, אנשים יולדים, הורים הולכים לעולמם, אין גם את מי לשאול.
פרידה שניידרמן: אז הדבר הזה הולך ומתרחק.
פרידה שניידרמן: אני אבוא ממקום שהוא באמת קשה, אבל אני אבוא גם ממקום של אור.
פרידה שניידרמן: גם מהחושך וגם מהאור.
פרידה שניידרמן: מהחושך, אתה גדל שנים בבית שאסור לך לדבר, אני בבית של ניצולי שואה, לא מדברים על השואה ואחר כך גם לא מדברים על השואה הפרטית שלנו.
פרידה שניידרמן: היה לי אח אחד ואחות והאח הזה בשביל ההורים שלי היה הילד של הקדיש.
פרידה שניידרמן: והילד של הקדיש הלך ונשארו ההורים שלא התביישו להגיד 'אנחנו נושמים ולא חיים'.
פרידה שניידרמן: נקודה.
פרידה שניידרמן: ובבית הזה אתה גדל.
פרידה שניידרמן: אסור לך לבכות, אסור לך להעציב, אסור לך לספר דברים לא טובים.
פרידה שניידרמן: בדיוק סיפרתי, השבוע היה שבוע הילדים של הברי מצוות.
פרידה שניידרמן: הילד שלי הגיע למצוות אחרי עשר שנים של שכול שהייתי בבית ולא ידעתי איך לבוא ולהגיד להורים שלי, שכל מה שאני מבקשת זה בר מצווה, קצת שמחה.
פרידה שניידרמן: ועד שהעזתי לבוא ולהגיד, השמחה לא כל כך הייתה, היה עצב שמהול בחיוך.
פרידה שניידרמן: וזה היה, אבל עשינו את זה.
פרידה שניידרמן: לא קל להיות אח שכול, קשה.
פרידה שניידרמן: אני בחורה גאוותנית, אני אף פעם לא אגיד שכואב לי, אף פעם לא אגיד שקשה לי.
פרידה שניידרמן: לא קשה לי.
פרידה שניידרמן: כל אחד עם הגורל שלו, זה הגורל שלי ואני מתמודדת איתו.
פרידה שניידרמן: אבל יש הרבה אחים שהתגרשו בעקבות השכול, כי בן הזוג שלהם לא יכול לסבול את התמונה שעומדת כל היום בסלון.