GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
פרידה שניידרמן: יש הרבה אחים שלא התחתנו, כי הם היו ליד ההורים שלהם, כי איך אתה יכול להשאיר את ההורים שלך לבד ולצאת להתחתן?
פרידה שניידרמן: יש הרבה אחים שהפסיקו קריירה והיה להם קשה לחזור לקריירה, כי צריכים להיות לפחות פעמיים-שלוש ביום אצל ההורים.
פרידה שניידרמן: לא צריכים, אתה מרגיש חובה.
פרידה שניידרמן: הרי הם פתאום נשארו לבד, וכשאומרים עליך שאתה ילד מוכשר לא שוכחים להגיד באותה נשימה 'אבל היה לי בן'.
פרידה שניידרמן: זאת אומרת שאנחנו סוחבים על הגב שלנו משא כבד.
פרידה שניידרמן: המשא הכבד הזה, אני החלטתי כשהוריי הלכו לעולמם, ובאמת הייתי ילדה טובה, ועם זה שהייתי ילדה טובה, כל הזמן הרגשתי שאולי לא עשיתי מספיק, כי גם הייתי צריכה לגדל ילדים והייתי צריכה גם להיות אשת איש והייתי צריכה גם לפרנס, אז אתה לא יודע מה לעשות קודם.
פרידה שניידרמן: אז אתה משתדל להיות הכי טוב שבעולם, ותראה מה קורה לך פתאום, אתה מתבגר, אתה לא מספיק לזוז, ההורים הולכים לעולמם, לא חיו ועכשיו הם בכלל אינם גם.
פרידה שניידרמן: אתה צריך להתחיל למלא את המקום של.
פרידה שניידרמן: ואתה בעצם לא זוכר שאתה אח שכול.
פרידה שניידרמן: אני זוכרת שאני מטפלת של ההורים שלי, אני זוכרת שאני צריכה לעשות קריירה במה שאני צריכה, והנה עכשיו אין לי הורים ואני צריכה להיות זו שמדברת במקומם.
פרידה שניידרמן: אני הגעתי לארגון יד לבנים פשוט בשביל להיות שם, בשביל להיות הפה של ההורים שלי, כי הורים כמו שלי לא ורבליים, לא מבקשים כלום, זה לא ההורים של היום, זה סוג הורים אחר, 'לא רוצים כלום על הדם של הבן שלי אנחנו לא נושאים ולא הולכים', ולא כלום.
פרידה שניידרמן: אז אתה חי בבית, ולפעמים קצת במצוקות, ולא מעז לדבר.
פרידה שניידרמן: אבל אני בחרתי את הדרך ואלי דבי היה איתי בהתחלה, אלי דבי הלך לדרכים אחרות, אני החלטתי שאני הולכת דרך ארגון יד לבנים כי אני לא הולכת דרך חנות מכולת, ויסלחו לי מי שהיה בלנצח אחים.
מיכל שיר סגמן: בעצם פרידה, מה שאת באה ואומרת, בדרך כלל רק בשעת משבר או אחרי שההורים הולכים לעולמם האח או האחות השכולים באים ואומרים 'קרה לי משהו', נופל האסימון.
פרידה שניידרמן: נכון.
פרידה שניידרמן: יפה, אז עם זה הגעתי.
פרידה שניידרמן: האמירה שלי הייתה בתוך הארגון, ואני לא אדם אגואיסט, 'עכשיו תורי, לא מעניין אותי, תתחילו להסתכל עלי.
פרידה שניידרמן: גם לי יש אמירה, גם לי יש כאב'.
פרידה שניידרמן: וכך הגעתי לארגון יד לבנים.
פרידה שניידרמן: אלה היו הימים הקשים.
פרידה שניידרמן: גם בארגון לא קל, ואלי כבר סיפר את זה, כי כשאומרים לי ש'את רק אחות' ובאים להשוות לי את השכול, שממש אני לא רוצה מאף אחד כלום, אני רוצה רק לתת.
פרידה שניידרמן: אני רוצה להיות בשביל ההורה, אני רוצה לשמוע ולעזור לו, אני רוצה גם להיות בשביל האח.
פרידה שניידרמן: באמת, כל הסיפורים, אם תראו את הטלפון אתם לא תאמינו באיזה מצוקות אנשים נמצאים.
פרידה שניידרמן: זה הצד של החושך.
פרידה שניידרמן: אני אבוא לאור.
פרידה שניידרמן: הגעתי לארגון יד לבנים, שבאמת טוב שהיה לי את אלי, עזר.
פרידה שניידרמן: אלי בן שם דחף את הנושא של האחים השכולים בתוך הארגון.
פרידה שניידרמן: באנו למקום שלא היה כלום, ולא הכירו והיינו רק אחים שכולים כאילו איזה גלגל אחרון, ואנחנו בכלל לא אחים, אנחנו ילדים של ההורים.
פרידה שניידרמן: ופתאום ההורים הלכו, אז ילד של מי אני?
פרידה שניידרמן: אני צריכה גם להיות, אני פרידה, אחות שכולה, אחות של מאירק'ה.
פרידה שניידרמן: ואני היום נמצאת בארגון יד לבנים כיו"ר ועדת אחים, והאמינו לי, כל האלפים של האחים האלה, כל אחד הוא אח פרטי שלי, כי אני מרגישה מה שהוא מרגיש אלי.
פרידה שניידרמן: כי כואב לו בדיוק כמו שכואב לי, ואני מוכנה להקשיב, והיום גם בתוך הארגון יש הרבה מאוד פעילות שעושים לטובת האחים.
פרידה שניידרמן: קצת מזניחים את האחים המבוגרים כי תמיד הצעירים, שלא ירגישו.
פרידה שניידרמן: כשהייתי צעירה אף אחד לא ראה אותי, אז למה עכשיו כשאני בוגרת, ויש אנשים שאין להם כסף לכפתור מצוקה, ואין להם כסף לגמור את החודש, איפה אנחנו?
פרידה שניידרמן: איפה המדינה בשבילם?
פרידה שניידרמן: אבל יחד עם זה, עושים פעילות, יש לנו את הנושא של קבוצות תמיכה ויש לנו את הנושא של פסיכולוג, ויש לנו הרבה דברים שהארגון נותן, משתדל לאחד את ההורים ואת האחים ביחד כקבוצה אחת.
פרידה שניידרמן: אבל אם אתה רוצה להיות בקבוצה של שווים בין שווים, מול מי אני אדבר?
פרידה שניידרמן: מול ההורה או מול האח שלי?
פרידה שניידרמן: לי חשוב, ואני יכולה להסתכל עליו בעיניים בלי לדבר איתו.
פרידה שניידרמן: אז יש סמינרים באולגה שנועדים אך ורק לאחים, ושמישהו יעמוד, זבוב על הקיר, ויראה.
פרידה שניידרמן: גם לא צריכים לדבר.
פרידה שניידרמן: אתה יושב סביב שולחן עגול, אתה רואה את האח שלך בעיניים ואתה קורא את הבעיות שלו.
פרידה שניידרמן: אני אקצר.
פרידה שניידרמן: אני חושבת שאנחנו הגענו לתקופה יותר טובה ממה שהייתה.
פרידה שניידרמן: אנחנו זקוקים לשלושה דברים.
פרידה שניידרמן: דבר ראשון, את הרשימה של האחים השכולים.
פרידה שניידרמן: אני לא יכולה לחיות בזה שאני פוגעת באחים שלי שאני לא יודעת מי הם.
פרידה שניידרמן: ואם יש הטבות לאחים שכולים, אני לא יודעת מי הם.
פרידה שניידרמן: אני פוגעת בציבור שמגיע לו ואני לא יודעת להגיע אליו.
פרידה שניידרמן: דבר שני, אני חושבת שהגיע הזמן שהאחים השכולים יקבלו גם פנים.
פרידה שניידרמן: לא רק לב דופק, גם פנים.
פרידה שניידרמן: שיהיה להם פנים ושלא ישכחו לכתוב אותם לא ביום הזיכרון, שהם לא כותבים לי 'הורים שכולים, אלמנות יתומים עד גיל 18' ואחים כאילו לא נמצאים במשבצת.
פרידה שניידרמן: כשמגיע שי משר הבטחון, למה הוא לא מגיע גם לאח שכול הביתה?
פרידה שניידרמן: אני כבר מספיק גדולה.
פרידה שניידרמן: למה הוא לא יגיע אלי הביתה?
פרידה שניידרמן: למה אני הולכת ללמוד ואני מחליטה שאני רוצה להיות מהנדסת וההורים שלי רצו אותי לעריכת דין - - -
מיכל שיר סגמן: גם יום חופש מהעבודה כדי לעלות ביום הפטירה לקבר, הוא לא יום חופשי.
מיכל שיר סגמן: ליתומים ואלמנות כן לדעתי, לאחים לו.
קריאה: עכשיו זה מוכר.
אלי בן-שם: הוא צודק.
אלי בן-שם: שינינו את זה.
קריאה: זה לא אוטומטי.
אלי בן-שם: זה אוטומטי.
אלי בן-שם: זה חוק.
אלי בן-שם: יש חוק עכשיו, מה שהוא אומר הוא צודק.
אלי בן-שם: עשינו חקיקה שהורים ואחים שכולים, גם ביום הזיכרון וגם ביום הפטירה.
קריאה: יום הזיכרון האישי.
קריאה: אבל אני לא מוכר במערכות שלהם בכלל כאח שכול.
פרידה שניידרמן: תכבדו אותי בבקשה כפי שכיבדתי אתכם.
פרידה שניידרמן: מה שאני רוצה לומר עוד שני דברים, האחד מהם זה לתת את ההטבה שמגיעה לאח, הוא בן 20 והוא בן 18 והוא לומד, אם הוא טוב לצבא, הוא גם טוב לקבל את זה ולהחליט מה הוא רוצה ללמוד, לא מה לרצות ההורים שלו.
פרידה שניידרמן: הדבר האחרון, זה האחים מתבגרים, והדבר היחידי שאולי קצת נותן להם את האור של הבוקר, זה אולי לבוא ולראות איך אח שהולך לאוניברסיטה, לא מקבלים אותו, הוא בחמש שנים של השכול אז הוא לא גמר את הבגרות טוב.
פרידה שניידרמן: תעזרו לו לפחות בפרק זמן מסוים של חמש שנים, של שש שנים, תעזרו לו בתקופת השכול שהוא יוכל לסיים את הבגרויות.
פרידה שניידרמן: איזו עדיפות מסוימת.
פרידה שניידרמן: זה דבר אחד.
פרידה שניידרמן: הדבר האחרון זה גם בנושא העבודה, גם בעבודה יש בעיה.
פרידה שניידרמן: אנשים מגיעים לגיל הזה ורוצים עוד להמשיך קצת.
פרידה שניידרמן: ואם הוא בסדר, למה לא לתת לו את הזכות הזאת?
מיכל שיר סגמן: זה פחות בוועדה הזו אבל זו נקודה חשובה.
פרידה שניידרמן: תודה רבה על הזכות.
פרידה שניידרמן: תודה שמישהו מקשיב לי.
מיכל שיר סגמן: תודה פרידה.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור לזום, למיטל איטקיס, אחות שכולה.
מיכל שיר סגמן: ולאחר מכן ח"כ מרעי, ונעבור למשרדי הממשלה.
מיכל שיר סגמן: בבקשה מיטל שלום, תודה שהצטרפת אלינו.
מיטל איטקיס: שלום לכולם.
מיטל איטקיס: תודה על הזכות הזאת לדבר בוועדה החשובה הזאת.
מיטל איטקיס: יש לי ידידים רבים שיושבים סביב השולחן, אז תודה לכם שאתם נמצאים כאן ועושים למעננו ומדברים.
מיטל איטקיס: אני רוצה להתייחס ולספר רקע עלי, אני מיטל איטקיס, אני אחותם של סג"מ ברק איטקיס שנהרג כאשר הייתי בת 9.5 ושל רס"ן עמיחי איטקיס טייס בחיל האויר שנהרג כאשר הייתי בת 23, אני אחות שכולה לשני אחים ונותרתי בת יחידה.
מיטל איטקיס: אני רוצה לדבר על השלב הראשון שהייתי אחות שכולה בתור ילדה קטנה, אני לשמחתי יש לי הורים שמאוד מעורבים וכן דאגו להזכיר בפניי את הזכויות שלי ומה אני יכולה לעשות, אבל אם לי לא היה את ההורים שלי שדואגים לי ושולחים אותי לטיפול פסיכולוגי ומשתמשים בזכויות עבורי, לא הייתי יודעת שזה קיים.
מיטל איטקיס: אני הייתי כל השנים ילדה מאוד מאוד טובה, ופרידה אני מאוד מתחברת למה שאת אומרת, עשיתי המון כדי לעשות כמה שיותר טוב ולתת נחת להורים שלי.
מיטל איטקיס: אף אחד מעולם לא פנה אלי מהרגע שברק נהרג, לא במכתבים רשמיים, לא בא אלי והציג לי את הזכויות שלי, אני זאת ששאלתי את ההורים שלי אם אני יכולה ללכת לטיפול פסיכולוגי והבנתי שמקבלים על זה החזר ממשרד הבטחון.
מיטל איטקיס: כשהתבגרתי וגדלתי, כל הנושא של הבגרויות שהיה לי מאוד מאוד קשה לעבור אותו, עם שיעורים פרטיים ועניינים והחזרים, זה משהו שהתגלגלתי יחד איתו עם ההורים.
מיטל איטקיס: אבל אני כן רוצה לתת מה קורה רגע אחרי כאשר אני נהיית בגירה, ילדה בת 18 שהולכת לצבא, שלא מקבלת ליווי ראוי בכל הנושא שקשור לגיוס לצבא, ובכלל אין מישהו שמסתכל עלי ובודק האם הגיוס שלי לצבא, שזה המקום אולי הכי רגיש לאחים השכולים שהם פוגשים שם את השכול בצורה כל כך עוצמתית, אני בחרתי ללכת ליחידה של אח שלי הגדול, של ברק, שיש הרבה מאוד אחים כמו שאתם מכירים שהולכים בעקבות האחים הגדולים שלהם ליחידות ולשרת ששם הם מוצאים את המשמעות, והיחידה פשוט התייחסה אלי בתור אחות שכולה בצורה הכי מחפירה שיכולה להיות, היו לי עניינים מאוד קשים בכל מה שקשור להחזקת נשק, אחי ברק נהרג מתאונת נשק והיחידה רצתה לחשל אותי ולתת לי עוד יותר לירות בנשק על מנת שאני אוכל להתחזק ולהתחשל, ואין על זה שום פיקוח, ואף אחד לא יודע איזה בית ספר אחים שכולים עוברים ואף אחד גם לא בודק האם האחות השכולה שמגיעה לצבא, הצבא, זה שלקח לי את אח שלי שנתן את כל כולו למדינה, מה קורה במצב כזה.
מיטל איטקיס: אני רוצה מעבר לזה גם להגיד עוד משהו לגבי הנושא שקודם ח"כ מיכל הזכירה בכל הנושא שקשור לחוק החופשה השנתית.
מיטל איטקיס: חוק החופשה השנתית היום זה משהו שנתקלתי בו בתור אחות שכולה בגירה, כשאני התחלתי לעבוד, כשאני כבר מתחילה לכלכל את עצמי, להיפרד מההורים, אגב, בתור אחות שכולה של שני אחים הבנתי שכרגע החוק אומר כזה דבר, יש את יום הזיכרון הכללי שבו מותר לקחת חופש, כל בן למשפחה שכולה, לפי מה שרשום שמוגדר לפי החוק הורים, הורי הורים, בן זוג, ילדים אחים ואחיות, ובנוסף ב-2014 הוסף תיקון לחוק החופשה השנתית שמכניס בתוכו גם את יום האזכרה הפרטי.
מיטל איטקיס: מה זה אומר?
מיטל איטקיס: זה אומר בעצם שאני יום אחד, יום הזיכרון, אני יכולה לקחת חופש בלי לבקש אישור בנוסף גם על יום האזכרה הפרטי, אבל זה הולך על חשבוני.
מיטל איטקיס: ובתור אחות שכולה של שני אחים, כשיש לי 12 ימי חופש בשנה, שניים מהם על חשבוני.
מיטל איטקיס: כאילו אני צריכה לשלם את המחיר בעבודה שלי על החופש שלי, כשמן הסתם זה מוגדר לא כחופש.
מיטל איטקיס: ואותי זה הכעיס מאוד ובעיני זה משהו שחייבים חייבים לשנות אותו, ואני נתקלתי בו פעם ראשונה שאני צריכה ללכת ולחתום על יום חופש?
מיטל איטקיס: איזה מן דבר זה בכלל?
מיטל איטקיס: לחתום על יום חופש?
מיטל איטקיס: אני באמת גם הולכת להיות בחופש, הולכת לתפעל את כל הנושא של האזכרה בבית, של האזכרה בבית העלמין, של המפגש אחרי זה עם המשפחה והחברים שנמצאים אצלנו בבית.
מיטל איטקיס: אלה דברים שאותי הם מרתיחים.