GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל שיר סגמן: אנחנו יודעים שגם פגיעה ווירטואלית יכולה גם להגיע שוב גם לפגיעה פיזית, ראינו וחזינו אגב, לא רק מהיום, אני זוכרת עוד מלפני כמה שנים, פרשיות שלמות שהתפוצצו, תחקירים שניסו לעשות, בערוצים כאלה ואחרים ואנחנו יודעים שזה עלול להסתכם באמת בעניין של בסוף פגיעה זה איך הבנאדם חווה את הפגיעה וצריך אני חושבת להסביר בעיקר לבני נוער, שאם אתה מרגיש לא נוח, אם את, או אתה, מרגישים לא נוח, סימן שמשהו לא בסדר.
מיקה נטוביץ מנצור: הם הרבה פעמים לא יודעים בכלל להגיד ולהבין, מה הם עוברים.
מיכל שיר סגמן: חלק מהכלים שצריך לתת.
מיכל שיר סגמן: יש לנו את הזום?
מיכל שיר סגמן: עוד לא.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נעבור לאיתמר.
מיכל שיר סגמן: שלום איתמר, שלום רחל, בבקשה שבו.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נשמח לשמוע אותך איתמר, קודם כל תודה רבה, הגעת עד לירושלים ושהגעת אלינו לכנסת ושאתה מסכים לחשוף את הסיפור שלך ושאתה עושה את זה, באמת, כדי לעזור לילדים אחרים ואנחנו מאוד נשמח, אתה גיבור גדול שאתה כאן.
איתמר ג'ינו: אני איתמר, עברתי חרם קשה, עם אלימות מאוד קשה, כל יום בבית ספר התחננתי שלא יעשו לי דבר רע, כי כל יום הוא היה יום יותר קשה בחיים שלי.
איתמר ג'ינו: הרגשתי שאני לא קשור לעולם הזה, הרגשתי שאין לי מקום בעולם הזה, הרגשתי כאילו שגם אני לפעמים כועס על אמא שלי, שיש לי צמרמורת להגיד את זה, כי היא שולחת אותי לבית ספר יום יום, אבל אני עכשיו ממש לא כועס עליה, כי אני יודע שהיא לא עשתה את זה בכוונה, כי היא לא ידעה את מה שאני עובר בהתחלה, אז עכשיו אני מבקש סליחה שכעסתי עליה ועכשיו אני הרבה יותר טוב.
איתמר ג'ינו: אני עברתי לבית ספר חדש, ועכשיו אני מתעסק בדברים הטובים, אבל עדיין יש לי המון המון דברים רעים, יש לי התקפי חרדה, יש לי המון דברים שלדעתי הם לא צריכים להיות לילדים, לא משנה באיזה גיל הם, הם לא צריכים להיות לילדים וגם לא לשום בנאדם, אז אני רוצה לשנות את זה, זה מה שאני רוצה, אם אני לא אצליח לשנות את זה בעולם, אז לפחות בישראל טיפונת, אני רוצה כמה שיותר להפיץ את זה, בשביל שזה ייגמר, אם זה ייקח לי זמן, אני יודע שזה ייקח לי זמן, אבל אני עדיין לא מוותר ואני מאוד רוצה שכל הילדים בבתי הספר, ילמדו הרבה על זה ושזה לא נעים ושפשוט שהנושא הזה, באמת יעבור כבר, עם החרם הזה, כי יש ילדים שבאמת, הם בגילאים קטנים ויש ילדים שפשוט החליטו ללכת, אז זה לא דבר שילדים צריכים לעשות, ממש לא.
איתמר ג'ינו: ילדים הגיעו למצב שהם זהו, לא פה, אז אני לא רוצה שזה ייקרה יותר, כי אני שמעתי הרבה סיפורים שילדים הלכו והיה לי צמרמורת ואני כעסתי גם ואני לא רוצה שזה יחזור.
איתמר ג'ינו: זהו.
מיכל שיר סגמן: תודה, איתמר, בן כמה אתה?
איתמר ג'ינו: אני בן עשר וחצי.
מיכל שיר סגמן: וכשבעצם חווית את זה בבית הספר הקודם, קודם כל, איך המעבר לבית ספר חדש?
מיכל שיר סגמן: איך זה עובר בכיתה חדשה?
מיכל שיר סגמן: איך זה מרגיש לעבור בית ספר?
מיכל שיר סגמן: האם מדובר בילדים שהם אלה שפגעו בך, או עשו את החרם?
איתמר ג'ינו: את האמת, שהמעבר לבית ספר חדש, אני בפעם הראשונה, קצת פחדתי, כי אני פחדתי שזה יחזור אליי עוד פעם, אבל עכשיו באתי ביום הראשון, לא הייתי בכלל לא הייתי, ממש הייתי שלילי ביום הזה, הייתי ממש שלילי, אמרתי יעשו עליי, יעשו עליי עוד פעם אני יודע ובאתי באמת לבית הספר הזה וכולם קיבלו אותי בצורה שלא חלמתי שיקבלו אותי, באמת, אני הייתי בשוק, אני גם פחדתי מההתנהגות, אף פעם לא היה לי התנהגות כזו מילדים, אז אני מאוד שמח שהיה לי את ההזדמנות הזאת לעבור לבית הספר הזה.
מיכל שיר סגמן: כמה זמן אתה בבית הספר החדש?
איתמר ג'ינו: עוד מעט שנה.
מיכל שיר סגמן: ויותר טוב שם?
איתמר ג'ינו: הרבה יותר טוב.
מיכל שיר סגמן: קודם כל זה נהדר לשמוע.
מיכל שיר סגמן: הילדים שפגעו בך, עדיין בבית הספר הקודם?
איתמר ג'ינו: את האמת שכן, גם הם פעם בחרם הם היו מוסיפים אותי לקבוצות ווטסאפ, מקללים אותי ומסירים אותי וזה בדיוק.
רחל ג'ינו: זה עדיין.
איתמר ג'ינו: זה עדיין, כן.
מיכל שיר סגמן: מבית הספר הקודם?
איתמר ג'ינו: כן, הם מוסיפים אותי לקבוצות ווטסאפ, מקללים, מסירים, אני ישר אומר לאמא, היא מטפלת בזה.
איתמר ג'ינו: פעם אחת, ממש, מחוץ לבית הספר, בשעות הצהריים, הלכנו הכיתה שלנו נפגשת בגן שעשועים, ליד הבית הספר ואנחנו משחקים וראיתי שם שתי תלמידות מבית הספר הישן, מהכיתה שלי ואני לא הייתי מעוניין לדבר איתן, כי אני לא מעוניין לדבר עם אף אחד ואני לא מעוניין לראות שם אף אחד והן פשוט, כאילו התחילו לומר לי, כל הכיתה מקללת אותך, קורה שם בעיות, לאחד מהילדים בכיתה יש סכין והוא איים על ילדים ויש שם הטרדות ואני אומר מה זה קשור אליי, מה אני יכול לעשות עם זה וחוץ מזה, כאילו, הם אומרים לי, שאם אתה תריב אתו, אז הוא יכול לאיים עלייך עם סכין.
איתמר ג'ינו: ואני ביום הזה, אמא שלי הייתה עם סבתא שלי זכרונה לברכה, בכלל, אצל דודה שלי וביום הזה אמרו לי שיש לו סכין, למישהו שמה, אני התחלתי להילחץ, אני באתי לגן שעשועים שמח, אמרו לי זה, אני ישר התקשרתי לאמא ולא גיליתי לה, אחרי זה אמרתי לה והתחלתי לומר, אני לא הולך לגן שעשועים ובאמת, עד היום אני לא הולך לגן שעשועים, אבל היום אני מבין שעשיתי שטות שלא הלכתי לגן שעשועים, כי אף אחד לא יכול לעבור אותי ואף אחד לא יכול להוציא עליי סכין, גם אם הוא רוצה, אם הוא יוציא עליי סכין, יש אני, יש לי את הזכות גם להרחיק אותו ממני וגם לא לאיים, אבל כן, אני יכול להשתמש בהגנה עצמית וגם יש לי טלפון עליי, אז אני תמיד יכול להתקשר למשטרה ולאמא שלי ואם אני רואה מישהו שם אני יכול להתרחק, אז למדתי היום שהכול בסדר ואני יכול ללכת לגן שעשועים בטוח.
מיכל שיר סגמן: איתמר, קודם כל, אתה מאוד אמיץ.
איתמר ג'ינו: תודה.
מיכל שיר סגמן: ואתה גיבור גדול ואתה גיבור בסיפור הזה.
מיכל שיר סגמן: לא הילדים האחרים, זה מאוד מאוד חשוב שיהיה לך ברור מי הבסדר כאן.
איתמר ג'ינו: כן.
מיכל שיר סגמן: לפעמים זה עלול להיטשטש.
מיכל שיר סגמן: יש לי שאלה, לאמא רחל.
מיכל שיר סגמן: את ידעת על 105?
מיכל שיר סגמן: פניתם ל-105?
רחל ג'ינו: לא.
רחל ג'ינו: לא ידעתי שיש דבר כזה, אבל ברשותכם, אני רוצה קודם כל לעשות משהו, אתה אמרת שאתה כעסת על אמא ואני מבינה את זה ואני רוצה לבקש ממך סליחה, סליחה על כל אותם ימים שהערתי אותך ולקחתי אותך לבית הספר, בידיעה מוחלטת שאתה דחוי ואתה שקוף, אבל הייתי צריכה להתפרנס, כדי שלך יהיו חיים יותר טובים, אז אני ממש מבקשת ממך סליחה.
רחל ג'ינו: אני רוצה שתבינו, אני יודעת שאתם אנשים עם השפעה, אני מבקשת ממכם, תנסו לתאר, לא בתור בעלי השפעה, בתור הורים לילדים, איך זה לחיות עם רגשות אשם, של רק יום אחד, של להעיר ילד ולקחת אותו למקום, שהוא צריך להילחם וגם להיות, שתבינו שזה מצלק משפחה שלמה, זה הורס משפחות, כי שומעים תמיד את הסיפור של הילד, אני באופן אישי, פוטרתי ממקום עבודתי, בצדק, כי הייתי צריכה להיות זמינה לו.
רחל ג'ינו: זהו.
רחל ג'ינו: סליחה.
רחל ג'ינו: הייתי צריכה לבקש ממך סליחה ואתה הילד הכי גיבור שאני מכירה, אני מקנא בך, הלוואי והייתי גיבורה שהייתי ילדה.
מיכל שיר סגמן: רחל, מרגע שבעצם זיהיתם ואיתמר חלק איתך, מה היה סדר הפעולות?
מיכל שיר סגמן: מה עשיתם?
מיכל שיר סגמן: למי דיווחתם?
מיכל שיר סגמן: מה הייתה הענות?
מיכל שיר סגמן: מה הייתה הענות המערכות, איך טיפלו?
מיכל שיר סגמן: מה היה שם?
רחל ג'ינו: אז ניסינו כל דרך אפשרית.
מיכל שיר סגמן: פנית למנהלת?
מיכל שיר סגמן: למורה?
רחל ג'ינו: פניתי למנהלת, פניתי למחנכת, פניתי להורים, פניתי בדרך יפה, פניתי בדרך לא כל-כך יפה, פניתי בדרך שקטה ופניתי בדרך פרובוקטיבית, כי כבר כלו כל הקיצים ושהיה איזשהו אירוע מכונן, אירוע קצת קשה, מאוד קשה, אני לא אפרט אותו כאן.
רחל ג'ינו: פה החלטתי שאני מעדיפה ילד חיי בבית ומצידי שלא ייקרא ולא יכתוב, אבל שיהיה לי בבית, במיוחד אחרי שעברתי שבע שנים של הפריות, כדי שיהיה לי דבר כזה מוצלח, כן, לגמרי והחלטתי שאני משאירה אותו בבית.
רחל ג'ינו: המענה שקיבלתי זה, שאני אמא פרובוקטיבית, שאני - - -
מיכל שיר סגמן: מבית הספר?
רחל ג'ינו: גם ואז את יודעת, כול העניין הוא הרשתות החברתיות, אז זה מתחיל שם וזה נוצר איזשהו, זה כמו כדור שלג, זה לא קל להתמודד עם הילד שמציקים לו, כי לא רוצים להתמודד עם משהו שהוא קשה, אז מעדיפים לברוח ולהטיח את האשמה לכיוון שלנו, אז שזה כבר הגיע למצבים, שהם ראו את זה פיזית, של התקפי חרדה ו - - -
מיכל שיר סגמן: צילומי מסך.
רחל ג'ינו: יש צילומי מסך, יש גם יותר, אני לא אפרט כאן, יש יותר, אני בשמחה אשב איתכם ואז כאילו, את כבר מגיעה למצבים שאת לא יכולה, הוכחתי אותם מול כל מיני וועדות, מהפיקוח בעירייה, שם כן שינסו מותניים ומייד, כן, ניסו לעזור לי ועזרו לי, האמת, רק משם באה הישועה.
רחל ג'ינו: מהעירייה כן, מי שהתערב - - -
מיכל שיר סגמן: וגם מהעירייה אף אחד לא הפנה אותכם ל-105?
רחל ג'ינו: יכול להיות שנאמר, אבל לא, אף אחד, אני לא יודעת מה זה.
מיכל שיר סגמן: 105, זה בדיוק פגיעה ברשתות, בדיוק הגורם שמטפל בפגיעה ברשתות ובקבוצות, זה הגורם.
מיכל שיר סגמן: זה המקום לפנות אליו.
נאוה כהן-אביגדור: קודם כל, חשוב שתדעי, גם להבא, ש-105 אפשר לצלצל 24/7 ותקבלו מענה ותקבלו טיפול ותקבלו תמיכה, ככול שצריך, זה גוף שבאמת, כמו שנאמר פה, זאת המטרה שלנו, להגן על ילדים שנפגעים ברשת וכל אחד יכול להתקשר, גם אם לא הוא הנפגע, אלא הוא ראה פגיעה במישהו אחר, אפילו מישהו שהוא לא מכיר אותו ויש מעטפת של טיפול ועזרה ומשרד החינוך הוא חלק מהמטה הלאומי, אז גם לך וגם לכל מי שתוכלי להעביר הלאה וגם דרך הוועדה הזאת, אנחנו עושים הכול, כדי שכולם יידעו עלינו ויש עוד הרבה מה לעשות ובהמשך לדברים, קודם כל, כל הכבוד לך.
נאוה כהן-אביגדור: באמת, אני חושבת שפה אתה כבשת את כולנו ואני מאחלת לך שיהיה לך תמיד רק טוב, בכל מקום שתהיה בו ותדע שיש כתובת לפנייה אם צריך, אבל אני רוצה להגיד שמהנתונים שעולים מ-105 ועד היום מהקמת המוקד ב-6.2.
נאוה כהן-אביגדור: 2018 ועד היום, טיפלנו ב-למעלה מ- 33 אלף אירועי פגיעה בקטינים ברשת.
נאוה כהן-אביגדור: 70 אחוז מהפוגעים בקטינים, הם קטינים בעצמם וגיל 13 הוא גיל משמעותי, שבו יש הרבה מאוד נפגעים והרבה מאוד פוגעים, אתה אפילו צעיר הרבה יותר וזאת העבודה האמיתית שצריך לעשות, בכל ההיבטים, בהסברה בחינוך, במניעה, שימו בצד ובסוף את האכיפה, יש גם אירועים שהם אירועים אזרחיים, הם לא עוברים את הרף הפלילי וגם בזה אנחנו וכל מי שנמצא פה בארגונים שנמצאים כולם מטפלים, אבל 70 אחוז מהפוגעים בקטינים, הם החברים שלהם.
מיכל שיר סגמן: איתמר, אתה רצית להוסיף משהו.
איתמר ג'ינו: כן, רציתי להוסיף שבאמת, עשינו, ניסינו להגיד לכל מי שיכלנו, הגענו כבר עד למנהל מבית הספר, לכולם הגענו ובוודאי שהם אמרו שהם יטפלו בזה ואני באופן אישי הרגשתי שהם לא טיפלו בזה, יכול להיות שהם עשו משהו, אבל אני באופן אישי, לא הרגשתי שהם עשו משהו, כן, הרגשתי פעם אחת שהם עשו משהו באחד הזומים, הם עשו פעילות והם כיוונו את התלמידים, להגיד עליי, פעילות להגיד דברים טובים על הכיתה, לא אמרו עליי משהו אחד טוב.
איתמר ג'ינו: אחרי זה אמא שלי, כמו שהיא אמרה, החליטה לא לשלוח אותי לבית הספר, הלכתי לישון, ממש היה לי קשה לישון בלילה, הייתי חולם על הרבה הרבה דברים רעים, יש לי עדיין את החלומות האלה, אני סובל מהתקפי חרדה וזהו.
רחל ג'ינו: מי שכן עזר לנו, זה משפחת סיירת החרם, הצינור עם גיא לרר, ועם הצינור שנכנסנו והוא היה הכי חשוך, וכמה אור קיבלנו וזה באמת באמת משפחה, אני חייבת לציין את זה, זה לא איזשהו פרומו, זה קבוצת ילדים אמיצים שאין לתאר, אופק ראשון, אתם בטח כולכם נחשפת לסיפור שלה, ביחד עם איתמר וכל סיירת החרם, מספרים על המאבק שלהם.
איתמר ג'ינו: המאבק שלי אישית, זה להפסיק את זה וזהו, זה מה שאני רוצה שילדים ילמדו שזה דבר הכי נורא שיש בחיים האלה ובאמת אחרי החרם, מה שנשאר, שלושה האנשים הכי חשובים שיש לי בחיים, זה אבא שלי, אמא שלי וסבתא שלי זיכרונה לברכה ואני טיפלתי בה במשך שלושה חודשים, בחופש הגדול, עברתי לבית ספר בסוף כיתה ד', אז היה לנו חופש גדול והיא הייתה חולה מאוד, היה לה מחלה מאוד קשה והיה לי זכות לטפל בה והיה לי זכות, באמת, לעשות את כל מה שצריך ובאמת, אני הרגשתי, זה היה חופש גדול מאוד מעייף ומאוד מתיש, אבל אני אחרי זה אמרתי, שזה החופש הגדול הכי כיף שהיה לי, כי אני הספקתי לטפל בסבתא שלי ואני, באמת, על כל מה שהיא עשתה לי, כי שהיא הייתה חייה, אז היא עשתה רק, היא התעסקה בלהביא דברים טובים רק לאחרים, לא לעצמה, היא לא הייתה מתעסקת בעצמה, היא רק הייתה מתעסקת באחרים.
רחל ג'ינו: פעם היא הגיעה לבית הספר של איתמר.
איתמר ג'ינו: בדיוק, פעם היא הגיעה לבית הספר עם מגש של סופגניות.
רחל ג'ינו: ומתנות ושכנעה ילדים.
איתמר ג'ינו: ומתנות ואמרה מי שיהיה חבר של הנכד שלי, אני אתן לו מתנה, באמת, היא הייתה בנאדם מיוחד, שלא הרבה זוכים להכיר בחיים, יש הרבה בני אדם מיוחדים ושגם לא כל אחד זוכה להכיר, אבל באמת, אני זכיתי להכיר את הבנאדם הזה ואני הרגשתי שהיא החיים שלי בעצם, הנשמה שלי ועכשיו אני מרגיש שהוא נותן לי רק טוב בבית הספר כמובן.
רחל ג'ינו: יש אור בקצה המנהרה, הבית ספר החדש של איתמר, לא חשבתי שיש כזה דבר.
רחל ג'ינו: אני יכולה להגיד את השם שלו?
מיכל שיר סגמן: של בית הספר?
רחל ג'ינו: קיבלו אותנו בזרועות פתוחות, מורה - - -
מיכל שיר סגמן: הם ידעו?
מיכל שיר סגמן: כלומר, הם עודכנו, על המצב ידעו, איך לטפל בזה משם?
רחל ג'ינו: הסיפור של איתמר נחשף בצינור, אמרתי במסגרת "סיירת החרם", אבל זה לא משנה, כי הכיתה, ההורים, הרגשתי שזה אותנטי, הרגשתי שזה אמיתי, המורה, שפתאום איתמר לא שקוף, קוראים לה חגית מורדוך והיא פשוט אישה, אם יש קסמים ואם יש מלאכים, אז היא אחת מהן, המנהלת אלכסנדרה, בבית ספר מצפה ברנע, באשקלון, באמת גאווה, לאיתמר ישן בשקט ללילה שלם ואיתמר קם לבית הספר בשמחה ומבקש ללכת לבית הספר.
מיכל שיר סגמן: תראו כמה אנשי חינוך זה דבר, שיודעים להכיל את האירוע ולטפל בו כראוי, תראו את ההבדל שזה עושה.
איתמר ג'ינו: וגם בחרם, אמא שלי לא קשור אליי, לא ישנה בשקט, בגלל שההורים גם, ההורים גם התנהגו אליה לא יפה ואני הרגשתי שההורים החרימו אותה, החרימו אותה, שלחו לה הודעות.
רחל ג'ינו: אתם רוצים שאני אספר לכם סיטואציה?
מיכל שיר סגמן: תודה, אבל רחל, יש לנו עוד אנשים שצריכים לדבר וזמננו מאוד מאוד מוגבל, לצערנו הרב.
מיכל שיר סגמן: אני חייבת להודות, איתמר, דיברת על סבתא שלך, אין לי ספק שהיא גאה בך, כי אתה ילד מדהים וחשוב לי באופן אישי, להגיד לך שהעולם הוא מקום טוב ויש אנשים טובים.
איתמר ג'ינו: ויש אנשים רעים.
מיכל שיר סגמן: ויש אנשים רעים, צריך לאט לאט ועם החיים לומדים, לברוח מהרעים ולצמד אל הטובים, אתה ילד מדהים ואתה ילד חכם ואני יודעת שאתה, אמא שלך זכתה בך, סבתא שלך זכתה בך וגם הוועדה הזו זכתה בך שבאת והצגת את הסיפור הזה באומץ.
איתמר ג'ינו: תודה שנתתם לי זכות.
מיכל שיר סגמן: זה הוועדה שלך, זה זכויות הילד פה.
מיכל שיר סגמן: תודה, תודה רבה, רחל תודה רבה על החשיפה והסיפור, יש גם נציגי משרד החינוך השם שמעו גם את הלא טוב מבית הספר הקודם וגם את הטוב מבית הספר החדש.
רחל ג'ינו: תודה, תעשו דברים טובים למען הילדים.
מיכל שיר סגמן: תודה, דאשה, כן בבקשה.
דאשה שאולוב: קודם כל תודה, הכול התחיל שהייתי בת שמונה, לאחותי היה חבר, כעבור שש שנים הם נפרדו וברגע שהם נפרדו, הייתי קטינה וחבר הזה, האקס הזה שלה התחיל לקחת תמונות שלי מגיל 14 ומגיל 15 ולהדביק את זה לתכנים פורנוגרפיים ולהפיץ את זה ברשת, לעלות את זה ולתייג את זה לפייסבוק שלי, כשהייתי בתיכון.
דאשה שאולוב: מילדה מלאת שמחת חיים ומלאה ב - - - (השיחה נותקה)
מיכל שיר סגמן: איילת יש אפשרות להתקשר לדאשה ולהסביר לה שאנחנו מתנצלים מעומק הלב.
מיכל שיר סגמן: מישל וינר גם נמצאת בזום?
מיכל שיר סגמן: אני מבינה שיש לנו בעיה בזום, אצלנו באופן כללי.
בית אור: הכול נפל, כל הזום, אבל מה שאני רוצה לעשות, זה לשים אותך על הרמקול, אז אני פשוט אשים אותה על רמקול ונשמע אותה ביחד.
בית אור: דאשה, אני שמה אותך ליד הרמקול, כולם מקשיבים לך, זה נקטע כשאמרת שבן הזוג של אחותך הפיץ תמונות ומה קרה לך בעקבות זה.
דאשה שאולוב: אוקי, אז הוא התחיל להפיץ את התמונות האלה, כשהייתי קטינה והייתי צריכה, הוא היה מעלה את זה לפייסבוק, הוא היה מעלה את זה ומתייג אותי ואת אחותי והייתי צריכה להישאר ערה כל הלילה בעצם ולשמור על זה שאנשים שאני מכירה, ילדים מהשכבה שלי, מהכיתה שלי, לא יראו את זה ולא יחשבו עליי דברים נוראיים, שאני באמת עשיתי דבר שכזה והצטלמתי בצורה כזאת.
דאשה שאולוב: זה ממש ממש קשה, אני הפסקתי לצאת מהחדר, ניתקתי קשר מכל האנשים, מבית הספר ומכל החברים שלי, פשוט רציתי להתמקד רק בזה ואני עד היום חווה חרדות, אני עד היום עוד מנסה לבנות את עצמי מחדש אחרי זה, כי זה מאוד מאוד קשה לסמוך על אנשים, אחרי שבנאדם שהוא היה כמו אח גדול בשבילי ושאני מכירה אותו מגיל שמונה, עושה לי דבר כזה, זה פגיעה קשה מאוד באמון ועד היום אני יוצאת לא יוצאת מזה, לא סיימתי בגרויות, בגלל זה, הפסקתי ללמוד.
דאשה שאולוב: כן.
מיכל שיר סגמן: איך המשפחה הגיבה?
מיכל שיר סגמן: איך הסביבה הגיבה?
דאשה שאולוב: אז המשפחה שלי לא ידעה, אני ואחותי התמודדנו עם זה בסוד, כי התביישנו, התביישנו מאוד וזו הייתה חוויה מאוד לא נעימה והמשפחה עכשיו גילתה, האקס של אחותי בעצם, שלח בקבוצת צ'ט לכל הדודים ולאבא שלי, לכל קרובי המשפחה, את התכנים הפרובוקטיביים האלה והלא אמיתיים האלה וברגע שהוא עשה את זה, בעצם, הוא נתן לנו את הפוש הזה להיחשף וללכת עם זה הלאה ולחשוף את הסיפור שלנו החוצה, בלי בושה.
מיכל שיר סגמן: לפני כמה שנים זה קרה?
דאשה שאולוב: זה קרה לפני שהייתי בת 17, היום אני בת 26, אז אני מתמודדת עם זה כבר כמה שנים.
מיכל שיר סגמן: הבנתי, 105 לא היה קיים אז.
נאוה כהן-אביגדור: 17, לא, את הפעילות שלנו, ההחלטות ממשלה עברו בינואר ובספטמבר 16 והתחלנו לעבוד בפברואר 18, גם בעצימות נמוכה, ההשקה לציבור הייתה בנובמבר 2018.
מיכל שיר סגמן: דאשה, מתי החלטת שאת בעצם פונה, או מתחילה לפעול בנושא הזה?
מיכל שיר סגמן: מתי חל השינוי הזה, של לפרוץ את מחסום הבושה?
דאשה שאולוב: ברגע שזה קרה, כשהייתי פחות מגיל 17, הלכתי ישר למשטרה ורציתי לעשות עם זה משהו, רציתי להכניס אותו לכלא ואת מי שעשה את זה, אבל הייתי אז ילדה וזה מאוד השפיע עליי ונסגרתי בעצמי והדחקתי את זה, ופשוט אפילו ברחתי לחו"ל אחרי שסיימתי בית ספר.
דאשה שאולוב: ועכשיו בגלל שהוא בעצם, שלח את הסרטונים האלה לאבא שלי ולכל קרובי המשפחה בפייסבוק, ממש לאחרונה, אז לקחתי את עצמי בידיים ואמרתי, די מספיק, אני הולכת לקחת את זה ברצינות ולתת לו לשלם על מעשיו, מה שנקרא, לתת לקארמה לעשות את שלה וזהו, עכשיו אני אפעל בכל הכוח ואני אעשה כל דבר, בשביל להוציא את האמת החוצה ובשביל לגרום לאנשים אחרים, לא להיות עם זה לבד, כי הרבה מאוד ילדים שעוברים את זה, לא מספרים להורים ולא מספרים לחברים וזה לא בושה, תספרו, תצאו עם זה החוצה, אתם הקורבן פה.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה דאשה, תודה רבה שהסכמת להיחשף מולנו ותודה שאת מספרת את הסיפור שלך, כדי שאנחנו פה בוועדה נוכל גם להפיק לקחים וגם לייצר מציאות שהיא אחרת.
מיכל שיר סגמן: הרבה מאוד פעמים הצפה של נושאים, היא כבר חלק מפתרון הבעיה.
מיכל שיר סגמן: אז תודה רבה לך.
דאשה שאולוב: תודה רבה, אני מאוד מעריכה את זה.
מיכל שיר סגמן: תודה וסליחה על כל התקלות בדרך.
דאשה שאולוב: זה מכבד את המטרה.
מיכל שיר סגמן: אני חייבת לומר משהו בנימה אישית.
מיכל שיר סגמן: כשמדובר על נשים, על בנות, על כל אדם, אבל יש איזשהו מיתוג שאני חושבת שרוב הנשים פה הזדהו איתי, מיתוג נשי, אף אחת לא לגמרי נהנית ממיתוג נשי, יש משהו בפגיעה מינית פיזית, או ברשת, הם אומרים רגע, רגע, רגע, מה זה אומר, שאני קורבן, מה זה אומר עליי, עשו לי את זה, מה המשמעות של זה והרבה מאוד נשים ובנות וילדות בוחרות לא להציף, כי זה אומר משהו עליהם, בעיקר ברשת, כי אם אני מציפה, אז אולי היום רק חלק קטן רואה את זה, אבל אם אני אציף את זה, אז כל בית הספר יידבר על זה, גם מי שלא ראה, אז כל מי שפגש אותי, פתאום ייחשף לזה, או גם המשפחה שלי, שלא נחשפה לזה עד היום ואם אני מציפה את זה, אז אולי כולם יידעו ואני לא רוצה.
מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, יש כאן איזשהו סוג של מעגל קסמים, שאני חושבת שהוא מאוד חריף והרשתות החברתיות, הן אלה שמייצרות אותו וזה סוג של איזשהו מעגל שאנחנו חייבים גם בחקיקה, לשבור את הראש ולראות איך אנחנו וגם בחברה, גם ברמה החברתית, איך אנחנו מפסיקים את מעגל הקסמים הזה.
נאוה כהן-אביגדור: אם אני יכולה להתייחס לנקודה הזאת, אחד הדברים היפים שאנחנו רואים ברשת, זה שיש גם אזורים, פורומים באזורים שאפשר להיחשף שם, זאת אומרת, שמאפשרים אנונימיות ואנחנו רואים שילדים ובני נוער מדברים שם על המצוקות שלהם ועל הפגיעות שלהם, בלי להזדהות והם מקבלים תמיכה, הם מקבלים תמיכה מבני נוער אחרים שמחזקים אותם, שמעודדים אותם, אם זה בעניינים של – דיברנו על מצוקה נפשית עד כדי אובדנות –בני נוער וילדים מעלים תכנים, של אני רוצה לסיים את החיים ותתנו לי עצות איך לסיים את החיים ואז אומרים לו, או לה, לפנות לעזרה.
נאוה כהן-אביגדור: אותו דבר בקטע של פגיעות מיניות, זאת אומרת, קודם כל צריך לזכור שאנשים פוגעים באנשים, ילדים פוגעים בילדים ואנשים פוגעים באנשים וברשת יש, כמו שהיא מאפשרת, בגלל הסגולות הייחודיות שלה, שהוצגו כאן במחקר, בסקירה של הממ"מ, את החשיפה ואת התאוצה ואת ההיקף, היא גם מאפשרת לפרוק, גם באופן אנונימי וגם לקבל הרבה מאוד תמיכה ואנחנו תמיד צריכים לזכור – דיברת על האור בקצה המנהרה – שברשת יש גם את הדארק-נט, אבל גם את האזורים המוארים.
מיכל שיר סגמן: אני חייבת להודות ולציין, כי אני גיליתי על זה – אמנם אני מכירה היטב את משרד המשפטים – אבל באמת נחשפתי לזה, יחסית רק לאחרונה, שבעצם קמה הוועדה הציבורית הראשונה הייתה משר המשפטים, שמי שאחראי עליה הוא מנכ"ל משרד המשפטים, ערן דוידי, וועדה ציבורית שבאה לבחון ממש את כל הסכנות ברשת, כדי שנוכל לדעת איזה חוקים אפשר לחוקק, כי כמו שאמרנו, זה נורא מורכב, זה לא כזה פשוט כמו שזה נראה, תיקון עוולות הרבה יותר בעיתיות.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, רק שם ותפקיד לפרוטוקול.
אורנה היילינגר: צוהריים טובים, שמי אורנה היילינגר, אני מאגוד נטיקה הישראלי ואני אבקש להגיד כמה דברים.
אורנה היילינגר: ראשית, אחד הדברים שבעיניי חסרים וזה עלה מאיתמר הגיבור, זה שמערכת החינוך - אני טוענת את זה, למרות חברותיי ממערכת החינוך – לא מטפלת בסוגייה הזו, אם פרח הוראה יוצא היום ב-2021-22 הוכשר ומקבל תעודת הוראה, בלי לקבל קורס לזהות השפעה של חרם על ילד, עכשיו אני חושבת ש -105 עושים - - -
מיכל שיר סגמן: זיהוי פגיעה על כל גווניה.
אורנה היילינגר: קורס חובה, בעיניי נתחיל עם משרד החינוך, אבל זה העובדים סוציאליים, זה פסיכולוגים, זה כל אלה חייבים לקבל את הקורס הזה, כמנדטורי שבלעדיו לא מוסמכים, זה אחד.
אורנה היילינגר: שתיים, 105 עושה עבודת קודש 24/7 יחד עם זה הוא לא חזות הכול, קורים הרבה מאד דברים שצריכים להיפתר במעמד שזה קורה, לא להתגלגל לפתחו של 105, זה צריך להיות באמת מה שנקרא דרג ב'.
מיכל שיר סגמן: מניעה, זיהוי וטיפול.
מיכל שיר סגמן: זה אותו צינור.
אורנה היילינגר: לגמרי, לחלוטין.
מיכל שיר סגמן: להיפגע מפגיעה כלשהי הרבה יותר גבוהה מאשר מחנק, לצורך העניין, למרות שזה גם חשוב, אנחנו לא מזלזלים בעזרה ראשונה.
אורנה היילינגר: דבר נוסף שחשוב לומר, הפרסומים, בכלל ואני חושבת שגם של מערכת החינוך בפרט, הם מדברים על מניעה ברמה של, אל תצטלמי, אל תעשי, אל - - -
מיכל שיר סגמן: אל תלבשי מיני.
אורנה היילינגר: תודה.
אורנה היילינגר: זה בדיוק זה ולא מדבר אל הפוגע, תדע לך – אתה פוגע, תדע זו עבריינות, עכשיו, נדבך נוסף, איתמר הגיבור ואני אגיד את זה עוד הפעם, זה ילד בן 10, זה קרה שהוא היה בן 8 בן 9, זה לא הילדים, זה ההורים, הוא אמר את זה, אנחנו לא יכולים לסלוח למבוגרים האחראיים באירוע כזה, זאת אומרת, אנחנו כל הזמן טוחנים את הראש לילדים והמבוגרים האחראיים לא באים לידי ביטוי בהיבט הזה.
קריאה: הם לפעמים מעצימים את הפגיעה.
אורנה היילינגר: לגמרי.
אורנה היילינגר: כן.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, אני מבינה שעדיין אין לנו זום, אז אני פונה, גם זמננו הולך וקצר, איזה נציגי ממשלה יש לנו כאן בחדר?
מיכל שיר סגמן: משרד החינוך.
מיכל שיר סגמן: משרד החינוך במטה הלאומי ב-105.
מיכל שיר סגמן: רציתי גם לשמוע את מועצת התלמידים, ברגע שיהיה לנו זום, שוב אני אומרת, זמננו קצר.
קריאה: מועצת התלמידים פה.
מיכל שיר סגמן: אהה אז רגע, משרדי הממשלה תמתינו, מועצת התלמידים, בבקשה.
מיכל שיר סגמן: נקודת המבט שלכם.
מרטין אלבצ'אן: תודה רבה, אני מרטין, נציג מועצת התלמידים והנוער הארצי ובעצם אנחנו עובדים כל השנה על הנושא הזה, של אלימות מקוונת, לכן גם יזמנו את האירוע שיתקיים מאוחר יותר היום, בשיתוף חבר הכנסת מאיר יצחק הלוי.
מרטין אלבצ'אן: יש לנו שבוע הבא וועדת נוער וקהילה שלנו, מובילה כנס לבני ובנות הנוער בנושא, כנס ארצי.
מרטין אלבצ'אן: הובלנו קבוצת ביקורת עם מבקר המדינה ויש לנו את פורום הנוער מ- 105, אנחנו בעצם עובדים הרבה על הנושא הזה ואנחנו רואים בזמן האחרון איזושהי עלייה נורא מדאיגה, בשיעור הפניות למוקד 105, עלייה של 65 אחוזים בתקופת הקורונה.
מרטין אלבצ'אן: יש לנו קרוב לשליש מבני הנוער, שנחשפו להשפלה, או חרם ושיעור דומה שנחשפו לאלימות בעלת אופי מיני.
מרטין אלבצ'אן: שמענו פה גם קודם את העדויות, באמת המצמררות ותמונה העל שקיבלנו, היא שהבעיה העיקרית היא שאין לבני הנוער, בעצם, את המוקד הזה, הם לא יודעים למי לפנות, הם מרגישים לבד.
מיכל שיר סגמן: מפרסמים לכם את זה, אני אתן לך דוגמא, כשאני הייתי ילדה אני לא יודעת אם זה קיים היום, בתאי שירותים היו מדביקים לנו על פגיעה מינית, ער"ן בדיוק.
מיכל שיר סגמן: היה שניים והיה ערן.
מיכל שיר סגמן: תמיד איזה מדבקה, או שתיים שהיו בתאי שירותים, אבל אני לא יודעת, אם זה עדיין קיים.
נאוה כהן-אביגדור: אנחנו הפקנו מדבקות כאלה על פגיעה ברשת, בדיוק באותה אוריינטציה של הפגיעות המיניות, "נפגעת ברשת" ולחייג ל-105.
מיכל שיר סגמן: יש איזה משהו שמבהיר לבני הנוער שהם יכולים לייצר פנייה אנונימית?
מיכל שיר סגמן: אני חושבת שזה מה שהכי מפחיד לנוער, להיחשף.
נאוה כהן-אביגדור: אז הפנייה היא לא אנונימית, אבל חייבים להבין וקובי, אם אתה תרצה להתייחס לזה, רוצה רגע להתייחס לנושא של פנייה אנונימית?
נאוה כהן-אביגדור: אוקי, כשמתקשרים ל-105, גם אם הילד שמתקשר, לא רוצה להזדהות, אנחנו מקבלים את הפנייה, מדברים אתו, מסבירים לו, בסופו של דבר, כדי לטפל באירוע הוא לא יכול להישאר אנונימי וגם בגלל שמגיעים למשטרה, בסופו של דבר, אם זה מקרה חירום, אז המשטרה יכולה וצריכה לעשות מה שהיא צריכה לעשות על פי חוק ולכן, אנחנו לא מפרסמים ולא יכולים לפרסם, שניתן לפנות אנונימית ל-105.
מיכל שיר סגמן: נאוה, יש לי שאלה, כמה ניתוקים אתם מקבלים?
נאוה כהן-אביגדור: אני לא יודעת להגיד לך.
מיכל שיר סגמן: אני כבר אומרת לך המון, אני אסביר לך גם למה.
מיכל שיר סגמן: כל נפגע, כל נפגע, או נפגעת, עוד בדור הקודם של טלפונים הציבוריים, עוד בדור שלא היה ווטסאפים שאפשר להעביר, ילד, בן נוער, שחווה פגיעה, כל פגיעה, ברשת, פיזית, אלימות, אלימות מינית, סף הלחצים שהוא מרגיש שעוטף אותו, הוא בלתי נסבל, אין לו את הכלים, או את היכולת לבוא ולפנות לאיזשהו גורם לעזרה.
מיכל שיר סגמן: וכשהוא כבר אוזר את האומץ, וזה לאזור אומץ, זה לא פשוט, והוא מרים את היד ככה רועדת - ואז הוא מבין שהפנייה שלו לא אנונימית והוא כבר עשה את הצעד הזה, את יודעת מה קורה ברגע הזה, לרוב, לכן אמרתי לך תבדקי את הניתוקים, בום, הוא מנתק, אין לו אומץ, הוא לא מסוגל.
מיכל שיר סגמן: חייבים לייצר פלטפורמה אנונימית, לא לטיפול, ברור שכדי שתוכלו לטפל בפועל, אותו נער, נערה, ילד, ילדה, יהיו חייבים בהמשך הדרך להיחשף, אבל כדי לייצר את הפלטפורמה הראשונית, את הכר הרך הזה, קודם כל תגיע, קודם כל בוא נפתח לך את הדלת, אחר כך כל השאר.
מיקה נטוביץ מנצור: אני רוצה נורא לחזק מיכל את מה שאת אומרת, הפנייה האנונימית שאנחנו מאפשרות ברשת, למי שעברו פגיעה, בהחלט היא עוזרת לעזור את הסף הראשוני של הסוד, אני לא יכולה לספור את כמות המקרים שאנחנו אומרים, זה מקרה ל-105, תפנו ל-105 והשאלה הראשונה זה: זה אנונימי?
מיקה נטוביץ מנצור: אנחנו יודעות שזה לא, אנחנו אומרות תצטרכו להזדהות.
מיכל שיר סגמן: יש בינכם שיתוף פעולה גם?
מיקה נטוביץ מנצור: אנחנו מעבירות את הפניות, אבל אני לא יכולה להעביר פנייה אנונימית, כי לא אין פרטים.
מיקה נטוביץ מנצור: אני יכולה לייעץ, או להציע לנער, או לנערה, לפנות למקום שאני יודעת שעושה פלאים, אבל יש מחסום שם, זה נכון, הם נעצרים בדרך כלל.