GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל שיר סגמן: אתם מגיעים אליהם לבד אוטומטית, או שהם צריכים לפנות.
אילן שריף: במקרים של רצח, אנחנו מגיעים למשפחות באופן יזום.
אילן שריף: יוצרים קשר, שיתוף פעולה עם המשטרה, איך להגיע למשפחה, ומגיעים למשפחה עצמה באופן יזום.
מיכל שיר סגמן: איפה אתה רואה מהמקום שלך, מקום לשפר ולייעל את המערכת שבה אתה עובד?
: מיכל, הוא מרוכז באחוז מסוים תחת הכותרות הללו.
מיכל שיר סגמן: מה שהוא צריך, זה גם הרבה מאוד פעמים מה שאחרים צריכים.
מיכל שיר סגמן: מה הוא צריך כדי להצליח בעבודה שלו.
מיכל שיר סגמן: אגב, זאת שאלה שאני מפנה באופן כללי למשרדי הממשלה.
מיכל שיר סגמן: מה אתם צריכים מאיתנו כדי שאנחנו נעזור לכם להצליח?
מיכל שיר סגמן: הם חשופים לזה, הם רואים מה חסר להם.
אילן שריף: קודם כל, אני חושב שמה שאנחנו עדים לו, זה למודעות הולכת וגוברת לשכול האזרחי, שכול שהיה נחבא אל הכלים – אנשים פשוט היו מאחורי סוגים אחרים של שכול שבהם אפשר היה להכיר, וקמים וצועקים את צעקתם, ולאט לאט מקבלים מענים.
אילן שריף: אנחנו רואים את החסרים, הם היו גם קיימים פעם, ולא הגיעו לשולחנות האלה.
אילן שריף: קורה פה איזשהו תהליך שבעיניי הוא טוב.
אילן שריף: מה שחסר הוא במקרים כאלה איזשהו תכלול של הנושא.
אילן שריף: יש פה נושא שכולנו ראינו הרבה מאוד משרדי ממשלה, הרבה מאוד ארגונים, אבל אף אחד לא לוקח על זה אחריות מלאה, ומישהו צריך להחליט מי מרכז את זה הן מבחינת נתונים, והן מבחינת תכלול המענים עצמם של מה עושים, ולמי פונים וכו'.
אילן שריף: יש פה משאבים שצריך להשקיע בנושא הזה.
אילן שריף: אף אחד לא יתאים גוף כזה, או ועדה כזאת שתעשה מיפוי.
אילן שריף: היו פה פניות למשרד הרווחה, בלי שיושקעו בזה משאבים מתאימים.
מיכל שיר סגמן: אגיד לך מה.
מיכל שיר סגמן: כשחבר כנסת מגיש הצעת חוק שהיא טיפה תקציבית - משרד האוצר מיד קופץ וצועק.
מיכל שיר סגמן: מה פתאום, זה המון כסף.
מיכל שיר סגמן: אני מציעה, אני גם מציעה לחבריי להצטרף אליי להצעת החוק הזאת.
מיכל שיר סגמן: בואו נשים את הקיצבה שמקבלים, פשוט נעלה את המחירים שהמדינה תבין, כמובן, שהאוצר יתחיל לצעוק, אגב, יתחילו לצעוק כשזה יהיה 20 אלף שקלים לחודש עבור כל אלמן, אלמנה ויתום ויתומה.
מיכל שיר סגמן: המדינה תתחיל לצעוק - מה פתאום, זה מאוד יקר.
מיכל שיר סגמן: אז באים ואומרים, או שאתם משקיעים את הכסף הזה אתם בחלוקת משאבים.
מיכל שיר סגמן: או שאנחנו, חבר הכנסת אשר, פשוט נבוא עם השוט, ואנחנו פשוט נטיל את זה עליכם, אחת מהשתיים.
: השאלה היא אצל מי השוט יותר חזק – משרד האוצר או משרד אחר זו השאלה.
: פה נבחן את זה אח-כך.
: שאלה אחת, האם חשבתם, משרד הרווחה שבעצם אם יהיה גורם מתכלל, לדעתי, זה צריך להיות אתם.
הדס דיסין גליק: - - - האלמנים והאלמנות מי מייצג את ה-12,000.
מיכל שיר סגמן: בצדק אמרו, וגם הדס, אמרו זה עלול לגרום לחשש לאלמנות ולאלמנים שזה יהיה משרד הרווחה.
הדס דיסין גליק: אנחנו מבקשים את משרד המשפטים.
: אני מכיר את זה.
: אני מכיר את זה שמשפחות לא אוהבות לפתוח תיק סוציאלי וכו'.
: ובצדק.
הדס דיסין גליק: ולכן הם מתחת לרדאר.
: מאחר והייתי ראש עיר, אני גם מכיר את זה ממש.
: לא פעם הייתי משכנע משפחות שזה לא כתם לחיים ולא שום דבר.
: אגב, גם פה יש אפשרות לעשות את זה בכל מיני דרגות.
: אפשר לקרוא לזה תיק סוציאלי, אפשר לקרוא לזה סתם.
: אבל אני שואל שאלה, מה יקרה אם יהיה סיסטם, בסיסטם שלכם כל רשות מקומית שדרכם אתם מפעילים את העובדים הסוציאליים, יהיו חייבים במקרה של אובדן ושכול שיש ילדים - - -
הדס דיסין גליק: אובדן מגן, יתמות בלבד.
הדס דיסין גליק: למה שכול?
יהודה גליק: למה שכול?
יהודה גליק: אף ילד לא מפרנס את ההורים שלו - - -
: אתה לא חבר כנסת, אתה לא יכול להתפרץ לדברים שלו.
יהודה גליק: דיברו פה על שכול.
: אל תיקח אותי לפינה.
: טעות.
: טעיתי.
: אתם דיברתם פה בעצם על רציחות, תאונות, דברים מהסוג הזה, שזו בעצם החובה שלכם ליידע, וגם פה אתם מחכים שיבואו או לא יבואו, או אתם מנסים ליזום.
: אני שואל שאלה, גברתי, יכול להיות שמפה יכול להתחיל הכול.
: ברגע שיש יתמות אזרחית, נקרא לזה כך, חייב מטעם הרשות ביקור של עובד סוציאלי, או איש של הרווחה שבא ומסביר להם את הזכויות שלהם.
: פותח להם איזשהו תיק.
יהודה גליק: הם ינעלו את הדלת - - -
: אני לא מסכים איתך.
: לא מסכים איתך.
: גליק.
: אני בא ואומר, זה לא חייב להיות תיק סוציאלי שמגיע – הפוך, ברגע שזה הופך להיות נורמה, זה אומר כולם, גם לעשיר ההוא מסביון הגיעו אליו הביתה.
: רק אותה אחת הגיעה וראתה שלא צריך לעזור לו, כי הוא מסודר מפה ועד אמריקה, ורק צריך לעזור לילד בפסיכולוגיה, או בשיעורי עזר, לא יודע מה, בנפשי, או רכיבה טיפולית.
: מפה אפשר להתחיל את הרישום.
: זאת אומרת, הביטוח הלאומי מצד אחד.
: אתם דרך הרשויות מצד שני.
מיכל שיר סגמן: רק שלא ישכחו ליידע את משרד החינוך.
: אז מגיע עוד זרוע – שאותה עובדת סוציאלית, או אפילו – יש הרבה שמות עובדות ברווחה, אני כבר שכחתי, כבר הרבה שנים לא ראש עיר, ולא חתמתי הרבה זמן על טופס קבלת עובד.
: עובדות שלא צריך פה את הטיפול של עובד סוציאלי במובן המלא שלו.
: אבל קודם כל, יש זיהוי, מכירים את המשפחה.
: אחת לשנה בודקים לראות האם הם מיצו את זכויותיהם, עשו משהו או לא – על זה נוכל לבנות.
: תקשיבי, האויב של הטוב הוא הטוב ביותר.
: את רוצה להגיע לטוב ביותר – כנראה לא מגיעה.
: אבל בואו נתחיל קודם כל לבנה אחרי לבנה.
הדס דיסין גליק: הכול עניין של תקציב.
אילן שריף: משרד הרווחה, מיועד לטפל במשפחות שעברו משברים שונים.
אילן שריף: כל משפחה.
: אבל אתה מחכה שהם יבואו אליך, והם לא יבואו אליך.
אילן שריף: אנחנו נשמח לנוהל כזה בדיוק כמו שיש אצלנו, צריך רק להשקיע משאבים מתאימים.
הדס דיסין גליק: ואז לא אהיה זכאית בגלל שאני לא עומדת בקריטריונים של משרד הרווחה.
הדס דיסין גליק: וגם דניאל לא תקבל שום דבר.
: לא קשור.
נירה לאמעי: עצם היתמות תפתח איזושהי זכאות.
הדס דיסין גליק: למה הם לא ברווחה האלמנות ויתומי צה"ל.
הדס דיסין גליק: למה הם לא נמצאים ברווחה?
הדס דיסין גליק: למה לא נותנים להם עזרה מהרווחה?
הדס דיסין גליק: גם אנחנו לא צריכים להיות ברווחה.
נירה לאמעי: יש להם חשש שתהיה ביקורת של העובדים הסוציאליים על ההורים שיכול להיות שיש לה מקום.
יהודה גליק: אתם הבאתם פה לוועדה את ראש מחלקת אומנה.
יהודה גליק: כלומר, אם יבוא לפה עובד סוציאלי, אני פוחד שייקחו את הילד שלי לאומנה.
יהודה גליק: לא רוצה.
הדס דיסין גליק: באופן אישי, אני הצלתי כמה כאלה.
יהודה גליק: אם יש לי כלים בכיור, ייקחו את הילד שלי לאומנה.
יהודה גליק: זאת החרדה.
: החרדה הזאת שווה חקיקה אחרת, שבאה ואומרת – בוא נוריד את כל העובדים הסוציאליים.
: כי לפי מה שאתה מדבר, אסון יש פה.
: אתם שוב פעם נתלים על 5% הבעיות.
: אני מדבר כרגע לרוחב.
: אני אומר כרגע, אני מגיע מתחום ניהול.
: אני יודע דבר אחד – איך יהיה אפשר לאגד את הכול – את יודעת איך?
: קודם כל, שיידוע.
: שנית, לוקחים אחריות מסויימת, מפה והלאה אפשר לבנות מסלול – שזה לא עובד סוציאלי רגיל, שזה רק מישהו שבא – אני לא יודע מה.
הדס דיסין גליק: אנחנו פתחנו מסלול כזה.
: אוקיי.
: אז נפנה את כולם אליכם וגמרנו.
: את כל השולחן הזה...
מיכל שיר סגמן: זה יכול להיות בדיוק – נציג של רשות מקומית.
הדס דיסין גליק: בביטחון הקהילתי.
הדר קס: אני אגיד שבסוף קורה מצב שמגיעות גם אלמנות למשרד הרווחה, ושוב פעם, בלי שום נימה של ביקורת, כי אין לכם תקצוב לזה.
הדר קס: האלמנות מגיעות גם למשרד הרווחה, וגם למשרד החינוך, ואומרות - מי מכם לוקח אחריות, מי מכם מטפל בילד שלי?
הדר קס: אחד מכם תטפלו, תעזרו לי.
הדס דיסין גליק: ולא מגיע כלום.
מיכל שיר סגמן: אז התשובה היא שאין אף אחד שמטפל בילדים.
הדר קס: שאין אף אחד, ואין קביעות לא - - - ואין קביעות ברווחה.
: את זה אני מבקש.
: ברגע שיהיה אוטומטית.
: ברגע שקורה אסון, הם אוטומטית מקבלים במחשב איתות, משפחה זו וזו יש יתומים, נא לגשת.
מיכל שיר סגמן: אבל למדינת ישראל אין מושג מה קורה עם הילדים שלה באופן כללי, לא רק יתומים.
מיכל שיר סגמן: אין לה מושג.
מיכל שיר סגמן: אין מושג.
: מה פה באתי – לייאש אותנו לגמרי.
הדס דיסין גליק: אבל למשרד המשפטים יש מושג, והוא סוגר את חשבון הבנק בשנייה שיש מוות במשפחה, ויש ילדים קטנים קטינים, משרד המשפטים סוגר את חשבון הבנק - איך זה קורה אוטומטית?
מיכל שיר סגמן: אנחנו נשאל אותו.
מיכל שיר סגמן: נעבור בבקשה למשרד החינוך.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, יוכי סימן טוב.
יוכי סימן טוב: תודה על הדיון.
יוכי סימן טוב: אני אגיד שאני באה לנושא מתוך מחויבות עמוקה מאוד וגם מחוויה אישית בגיל צעיר של אובדן, ואני יודעת כמה זה כואב.
יוכי סימן טוב: שאלת, חברת הכנסת מיכל, מה אנחנו זקוקים לעזרה.
יוכי סימן טוב: אני מאוד מסכימה לנושא של מודעות של מורים וצוותי חינוך לנושא הזה, ושיידעו איך לטפל בו.
יוכי סימן טוב: זה דורש תעצומות נפש.
יוכי סימן טוב: אני מחויבת לזה בעומק של ליבי, ואני יודעת לעשות את זה, כי אני אשת מקצוע.
יוכי סימן טוב: ואני אומרת שההבדלים גם בין אדם לאדם, וגם פה זה עלה, בצורך, בתגובה.
יוכי סימן טוב: אני אתן דוגמה.
יוכי סימן טוב: אימא אחת שמחנכת קראה לה לשאול אחרי כחודש שהבן שלה נהרג, ויש לה תלמידה שהיא אחותו, מה שלומה, והיא רצתה להתעניין מה נשמע בבית.
יוכי סימן טוב: והיא אמרה לה – לך יש בעיה, למה את קוראת לי?
יוכי סימן טוב: הילדה שלי כמו כל הילדים.
יוכי סימן טוב: בעוד שאימא אחרת תתלונן למה לא קראו לה, כי הילדה כל כך זקוקה.
יוכי סימן טוב: ואני מקבלת את שתיהן.
יוכי סימן טוב: אני כאשת מקצוע מקבלת את התגובה של שתיהן, אבל זה דורש ידע, הכלה, אימון ומשאבים כדי להשקיע בזה, בהבנה מה זה להיות אדם שאיבד מישהו.
מיכל שיר סגמן: זה מחולק לשניים.
מיכל שיר סגמן: קודם כל, האם יש נוהל, למשל, להגיע לשבעה או ללוויה, מה ששמענו שזה כיום נתון לרצון הטוב של המנהלים והמורים.
מיכל שיר סגמן: ועוד שאלה.
מיכל שיר סגמן: את מדברת על ההבנה, אבל שוב, מי שנמצא בפועל, בשטח עם הילדים, המורים, המנהלים – את מדברת על הכלה ועל הבנה.
מיכל שיר סגמן: האם משרד החינוך מוודא, קודם כול בודק, יודע לבקש את הנתונים האלה בכלל על ילדי ישראל שנמצאים תחתיו, תחת משמרתו בחלק משעות היממה?
מיכל שיר סגמן: והאם יש נוהל למורים, למנהלים, להדרכה, הכשרה, איזשהו משהו כדי שלמורה יהיה את הכלים?
יוכי סימן טוב: הייתי באופן אישי, בארבעה ימי עיון עם מיטב המומחים בארץ לכל צוות המדריכים שלי בכל המחוזות ובכל המגזרים על הנושא הזה של אובדן אצל ילדים.
יוכי סימן טוב: אנחנו פתחנו השנה מיזם משותף עם עמותת "חמניות" לנושא של חונכות.
יוכי סימן טוב: אני מאוד מאמינה בנושא של חונכות.
יוכי סימן טוב: אני יודעת שיש כאלה שיגידו צריך דברים אחרים, זה בסדר.
יוכי סימן טוב: אבל יש הנחיות ברורות.
יוכי סימן טוב: יש לנו עקרונות לאיש טיפול המלווה תלמיד שחווה אובדן, כבר לפני מספר שנים הוצאנו אותם לאור.
יוכי סימן טוב: אז יגידו לי – לא מכירים את זה.
יוכי סימן טוב: נכון, אנחנו לקראת סיום חוזר מנכ"ל שעוסק בנושא של התמודדות עם אסון, וכולל את הליווי הארוך טווח.
יוכי סימן טוב: אבל אני רוצה להגיד שאני חושבת שנדרשים כן משאבים ייחודיים.
יוכי סימן טוב: כי אם נסמוך רק על המורה בכיתה שמטפל גם בילדים ה-ADHD וגם עם הילדים על רצף האוטיסטי, וגם על ילדים שיש להם בעיות בבית, וגם על הילדים עם דיכאון – אני באמת חושבת שזה יהיה אות מתה בחוזר מנכ"ל, וזה לא התאפשר באמת בפועל.
מיכל שיר סגמן: את צודקת שבאמת מוטל על משרד החינוך, ועל המורים, ועל אנשי מערכת החינוך הרבה מאוד עומס, כי באמת הילדים נמצאים אצלם רוב שעות היממה, אבל עדיין.
מיכל שיר סגמן: האם כשילד מאבד הורה בגיל גן ששייך למערכת החינוך, ואחר כך הוא עולה לכיתה א' – האם המורה שמקבלת אותו יודעת שהוא ילד שעבר שכול, זו פעם אחת.
מיכל שיר סגמן: אחר-כך, הוא עבר לחטיבת הביניים – האם בית הספר יודע?
מיכל שיר סגמן: האם מורה מחויב להגיע ללוויה או לשבעה?
מיכל שיר סגמן: האם יש איזשהו נוהל כן של מעקב גם אם האימא לא רוצה, לבוא ולהסביר לה לא באמצע היום במקרה כדי שהיא תתהה למה פונים לבת שלה.
מיכל שיר סגמן: אלא מההתחלה – אנחנו כאן.
מיכל שיר סגמן: אני כאן.
מיכל שיר סגמן: אפשר לפנות אליי אם אתם רוצים, אם לא אז לא.
מיכל שיר סגמן: יש גם דרך לעשות דברים.
יוכי סימן טוב: אני מוכנה לשלוח לך את מה שכתבנו.
יוכי סימן טוב: וכתבנו את זה גם עם ד"ר תמר אשכנזי ממשרד הבריאות שכתבה ספר על נושא של אובדן ושכול.
יוכי סימן טוב: אני חושבת שההנחיות הן מאוד טובות.
יוכי סימן טוב: העניין הוא שבאמת כדי ליישם אותן צריכים פניות נפשית, וצריכים משאב.
יוכי סימן טוב: אני לא אומרת שזה לא מיושם.
יוכי סימן טוב: אגב, אני לא אומרת שזה לא מיושם.
יוכי סימן טוב: אגב, אני לא חושבת שרק נוהל.
יוכי סימן טוב: את יודעת שבתקופת הקורונה, היו מורים שהייתי צריכה להגיד – אסור לכם, יש סגר, אתם לא תלכו ללוויה.
יוכי סימן טוב: הם רצו ללכת ללוויה למרות שיש סגר.
יוכי סימן טוב: ברוב רובם של המקרים, המורים הולכים בלי שיש, גם אם לא יגידו להם.
יוכי סימן טוב: הם מרגישים צורך ומרגישים חובה.
יוכי סימן טוב: אני ראיתי במו עיניי מורים.
מיכל שיר סגמן: אני לא מזלזלת בהם, לא בנכונות ולא באיכפתיות של אנשי החינוך אפילו לא עוד רגע.
מיכל שיר סגמן: אבל ברגע שזה לא חובה, הילדים נתונים לרצון הטוב.
מיכל שיר סגמן: פה לא מדובר על רצון טוב, מדובר פה על חובה.
מיכל שיר סגמן: אז האם משרד החינוך מייצר חובה בפעם ראשונה, ובפעם השנייה, האם יש איזושהי מערכת שמלווה את הילד מהרגע שהוא נכנס אליכם למערכת החינוך ועד שהוא יוצא ממנה?
: אחרי השבעה, אחרי השנה.
יוכי סימן טוב: התשובה היא שמעבר ליועצת ולפסיכולוגית שאתם מכירים את העומסים שיש עליהם, אין, וההבדלים הם מאוד גדולים.
יוכי סימן טוב: בוודאי יחד עם כל הדוברים פה, אני הייתי רוצה שיהיה יותר.
יוכי סימן טוב: באמת, אני חושבת שמגיע לילדים האלה יותר.
יוכי סימן טוב: בסוף השבוע נפגשנו אילן שריף ואני ממשרד הרווחה, עם אבא של דסי רבינוביץ, שהוא מקדם את הנושא של מודעות לאחים שכולים.
יוכי סימן טוב: זה כול כאב ענק שצריך לטפל בו.
יוכי סימן טוב: יש כל כך הרבה ילדים שזקוקים.
יוכי סימן טוב: כאחת שמכירה מה קורה במשרד הביטחון, אני חושבת שזה צריך להיות המודל.
יוכי סימן טוב: צריך להבין, ואני חושבת שאני לא צריכה להסביר את זה, לא לאנשי העמותות שמלווים את הילדים היתומים.
יוכי סימן טוב: אבל בכל גיל, זה פוגש את האדם מחדש.
יוכי סימן טוב: הוא צריך להתמודד עם האובדן בכל שלב בחיים שלו מחדש.
יוכי סימן טוב: כשיש לו אפשרות לבוא לאותו מקום, ולהגיד – כרגע אני נמצא בשלב – למשל, אם זה מישהו שאיבד מישהו בצבא, אני הולך לגייס ילד, ועכשיו אני מטולטל לגמרי.
יוכי סימן טוב: אני צריך עזרה כרגע, יתנו לו את העזרה, אני אומרת את זה מידיעה.
יוכי סימן טוב: אם אנחנו רוצים באמת לעשות מהלך רציני, אנחנו צריכים לאפשר סיוע משמעותי הן ברמה טיפולית, והן ברמות אחרות.
יוכי סימן טוב: חונכות, למשל, בעיניי היא דבר מדהים.
יוכי סימן טוב: ולכן אני מאוד תמכתי במיזם המשותף עם עמותת "חמניות" כרגע.
יוכי סימן טוב: וכל זה מעלה כל הזמן מודעות - - -
מיכל שיר סגמן: חונכות זה ילד.
מיכל שיר סגמן: זה תיכוניסטים שמלווים ילדים.
מיכל שיר סגמן: זה ילדים שמלווים ילדים.
יוכי סימן טוב: אגב, החונכות של ליווי של נוער לא צריך לזלזל בה, במיוחד אם באה עם הדרכה מקצועית.
יוכי סימן טוב: זה דבר מדהים.
יוכי סימן טוב: יש ילד שזה הציל אותו.
מיכל שיר סגמן: אבל משפחה - - - האבא, או האימא, או אח, או אחות או מישהו, אני בתור בחורה נלהבת, הכול טוב ויפה, שמאוד אהבה את הילד שליוויתי, גם הכוחות שלי, בוודאי הנפשי, בוודאי הידע והניסיון שלי על החיים הוא מאוד מצומצם ומאוד ספציפי.
מיכל שיר סגמן: אי אפשר לזרוק את האחריות של עולם המבוגרים לילדים.
הדס דיסין גליק: זה הפתרון של מדינת ישראל – לקחת את התיכוניסטים.
יוכי סימן טוב: אני חושבת שזה לא מספיק.
יוכי סימן טוב: אני חושבת שצריך גם טיפול מקצועי למי שצריך טיפולי צוות.
יוכי סימן טוב: כבר אמרו פה הילדות הכול כך מקסימות, שהן לא רצו להיות מתויגות.
יוכי סימן טוב: הרבה פעמים ילדים מסרבים לטיפול.
יוכי סימן טוב: ומי שצריך הדרכה כמו שאמרה הדס, או הנחיה, או הדרכה מקצועית, זה דווקא ההורה הנותר.
דניאל טייב: כמישהי שחונכת והיה לה חונך, חשוב לי להבהיר את זה.
דניאל טייב: חונך זה מדהים.
דניאל טייב: באמת, בין הדברים שהכי עזרו לי, שהיה לי את האח הגדול הזה, אבל זה לא תחליף.
דניאל טייב: אי-אפשר להגיד, אוקיי.
דניאל טייב: החונך פה, אז המורה לא צריך.
דניאל טייב: זה לא תחליף.
דניאל טייב: סליחה, פשוט כואב לי לשמוע.
דניאל טייב: אוקיי.
דניאל טייב: המורים לא מסוגלים אז יש את החונך.
יוכי סימן טוב: זה לא מה שאמרתי.
יוכי סימן טוב: סליחה.
יוכי סימן טוב: המורים, אני מאוד רוצה שבהכשרה שלהם ובמהלך ההשתלמויות שלהם תהיה עבודה על הנושאים האלה.
יוכי סימן טוב: אני מאוד תומכת בזה, בשביל זה אני פה.
יוכי סימן טוב: אני רק אומרת שאם לא יהיה לזה תכלול, ולא יהיה משאב ספציפי, כנראה שזה יהיה מאוד מוגבל, זה לא יהיה מספיק לצורך שעלה פה.
נירה לאמעי: נוכל לקבל את הנוהל הזה בבקשה, הנוהל שאת מדברת עליו.
נירה לאמעי: שישלחו לוועדה פשוט.
יוכי סימן טוב: ההדרכה המקצועית, והתדריך המקצועי קיים כבר כמה שנים.
יוכי סימן טוב: חוזר מנכ"ל עוד לא יצא כחוזר, הוא עדיין בשלבים אחרונים של הכנה.
יוכי סימן טוב: הוא צריך לעבור לייעוץ המשפטי כרגע, אנחנו יכולים לשלוח אותו.
מיכל שיר סגמן: נוכל לקבל את לוחות הזמנים שלכם, עד להוצאת אותו חוזר מנכ"ל.
מיכל שיר סגמן: בנימה זו, אנחנו נעבור למשרד האוצר.
מיכל שיר סגמן: אפרופו סיבסוד, מימון ותקציבים.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, משרד האוצר.
מיכל שיר סגמן: עכשיו אנחנו נשמע כמה משרד האוצר בתקציב האחרון נתן עבור הנושא הזה.
דניאל בלנגה: אני אתייחס לכמה דברים, וגם לתקציב האחרון.
דניאל בלנגה: חשוב להזכיר, ולא נראה לי שזה דובר פה בוועדה – אלמנות ויתומים שזכאים לקצבת שאירים מהביטוח הלאומי, ויש להם הכנסות נמוכות, הם בעצם חוסים תחת השלמת הכנסה לקשישים, ולא לאנשים בגיל העבודה.
דניאל בלנגה: במסגרת התקציב האחרון, הבאנו 1.5 מיליארד שקל, לטובת העלאת השלמת הכנסה לקשישים, ולכן, גם הקיצבה עבור האלמנות והילדים גדלה באופן משמעותי.
דניאל בלנגה: אלמנה עם ילד אחד, עברה מקצבה של 5,445 ל-6,190 שקלים, ועם שני ילדים – מ-6,396 עד ל-7,141.
מיכל שיר סגמן: אלא לא סכומים שאנחנו ראינו כאן קודם.
דניאל בלנגה: יש את קצבת השאירים הרגילה שזה מה שדיברנו בהתחלה.
דניאל בלנגה: אבל אלמנה עם הכנסות נמוכות, היא זכאית גם להשלמת הכנסה.
דניאל בלנגה: זה אומר שאלמנה בעצם למעשה לא יכולה להרוויח ולקבל קצבה של פחות מ-6,190 שקל היום.
דניאל בלנגה: אם יש לה הכנסות גדולות היא תקבל - - -
מיכל שיר סגמן: אם היא החליטה שחלק מהשיקום הנפשי שלה זה לצאת לעבודה?
דניאל בלנגה: זה תלוי בהכנסות שלה.
דניאל בלנגה: היא מקבלת קצבת שאירים, או שתקבל רק חצי מהסכום, זה תלוי בגובה ההכנסות ובקיזוזים.
דניאל בלנגה: זה לגבי השלמת הכנסה.
מיכל שיר סגמן: כלומר, אם היא תעז לשבור את תקרת הזכוכית, אנחנו נוריד אותה למטה כדי שהיא לעולם לא - -
דניאל בלנגה: היא לא יכולה להרוויח פחות מזה.
דניאל בלנגה: זה לא בגלל שהיא תעבוד, היא תרוויח פחות, ההכנסה שלה תעלה.
דניאל בלנגה: אבל היא לא תקבל את מלוא קצבת השלמת הכנסה.
מיכל שיר סגמן: כלומר, לא שווה לה לצאת לעבודה.
דניאל בלנגה: אבל ההכנסות שלה יגדלו אם היא תצא לעבודה.
הדס דיסין גליק: וגם איזה עבודה.
מיכל שיר סגמן: אתה לוקח לה מהצד השני.
דניאל בלנגה: קודם כל, יש סכום שאני לא מקזז.
דניאל בלנגה: זה תלוי אם זה הכנסות מעבודה, או הכנסות מהפנסיה של המנוח.
דניאל בלנגה: אבל בגדול, יש סכום שאני מתעלם ממנו.
דניאל בלנגה: אם היא מרוויחה בערך 2,500 שקלים, אני לא מקזז לה שום דבר מהקיצבה.
דניאל בלנגה: אם היא מרוויחה אחרי זה, אני מקזז לה כ-60% מהקיצבה.
מיכל שיר סגמן: כמו שאמרתי.
מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, אם אלמנה מעיזה לעמוד על הרגליים, ולהיות מסוגלת לכלכל את עצמה ואת המשפחה שלה, המדינה תעשה הכול כדי להוריד אותה חזרה על הברכיים, ולספר עד כמה היא תורמת לאלמנות והיתומים בישראל.
מיכל שיר סגמן: אני כבר אמרתי - זה לא חלם, זו מדינת ישראל, אפשר לשנות את הקונספט.
דניאל בלנגה: חוץ מזה, במהלך דיוני התקציב בוועדות, אז הגיעה בקשה משר הרווחה והמוסד לביטוח לאומי להגדיל את הקיצבה ליתומי אלימות במשפחה.
דניאל בלנגה: בעצם, מה שראינו עכשיו שהמ.מ.מ.
דניאל בלנגה: הציג שזה היה – 4,748 שקלים, זה הפך ל-6,331.
דניאל בלנגה: משני ילדים – 6,331 ל-8,441 שקלים, וגם לשלושה וארבעה ילדים.
דניאל בלנגה: זה גידול שני שנעשה בתקציב עכשיו, שזה גם בנוסף לקצבת השאירים הרגילה, זה לא במקום.
דניאל בלנגה: חשוב להדגיש את זה.
דניאל בלנגה: חוץ מזה, יש את עניין הפנסיה, שבעצם כל בן-אדם שמפריש לפנסיה, חלק מהחיסכון הפנסיוני שלו זה גם ביטוח שארים שלא מתקזז מהקצבה, זה תלוי במסלול הפנסיוני, וזה תלוי בשכר שלו.
דניאל בלנגה: בגדול, זה סכום כסף שמגיע לאלמנה וליתום בנוסף לקצבת השאירים, וחשוב לזכור את זה.
מיכל שיר סגמן: אלא אם כן הוא היה עצמאי, ואז כל המשפחה אכלה אותה.
דניאל בלנגה: יש ביטוחי חיים גם.
מיכל שיר סגמן: אני מזמינה אותך לבדוק את העצמאים והעצמאיות בישראל באופן כללי, ואז, בוא ניכנס למשפחות שלהם במידה וקורה להם משהו – מצב לא מזהיר.
דניאל בלנגה: אני לא מכיר את נושא העצמאים יותר מדיי.
דניאל בלנגה: מצטער שאני לא יכול להגיב לזה.
דניאל בלנגה: כרגע, ככל שתוצג לנו תוכנית עם אחד המשרדים שעכשיו פה בדיון המאוד חשוב והראוי הזה, אנחנו נשמח לבחון אותה ואת המקורות התקציביים.
דניאל בלנגה: נשמח לענות לכל שאלות.
הדר קס: הדר רק לציין.
הדר קס: כל הסיפור של רצח במשפחה הוא מזעזע והוא צריך טיפול מיוחד, וצריך להקדיש לו את מירב תשומת הלב באמת ובתמים.
הדר קס: אבל בסוף אנחנו חייבים להסתכל על המאסות.
הדר קס: זה סרטן, זה מחלות, אין פה הסתכלות של המאסות.
הדס דיסין גליק: אובדנות – מקום שלישי במדינת ישראל.
הדר קס: על זה אין תוכנית, ואין הסתכלות, וזה מייתר בדיוק את רוב המורכבות שילדים יתומים, ממתינים גם לסניפים של "חמניות", הם מחכים לסיוע מהרווחה או מהחינוך כי אין להם, והם המאסה בסוף הקריטי.
הדס דיסין גליק: ואנחנו גם צריכים לזכור, מה שאמרת מיכל לדניאל, בסופו של דבר, גם אישה שעובדת ומקבלת קיצבת שאירים, לא יכולה לממן לבדה את ההוצאות הנורמליות של משפחה, כי זה לא מספיק.
מיכל שיר סגמן: אני כן מבקשת שתבחנו איך אתם לא עושים לאלמנות ולאלמנים תקרת זכוכית מיותרת.
מיכל שיר סגמן: איך מסירים את תקרת הזכוכית הזו, כי ברגע שהם יוצאים לעבודה, והם מתחילים להרוויח קצת יותר, ובינינו כשיש לך ילדים קטנים – אני אימא לשני קטנטנים.
מיכל שיר סגמן: אני עם בן זוגי מג'נגלים מפה עד הודעה חדשה.
מיכל שיר סגמן: להיות הורה יחידני, אלמן או אלמנה לילדים קטנים ולהצליח לצאת לעבודה איכשהו, ולנסות להתפרנס בכבוד אם איכשהו שיחק המזל ואותו אדם באמת מצליח להתגבר על זה, יש לו תמיכה משפחתית, והוא יוצא לעבודה – תסירו את תקרת הזכוכית הכול כך מיותרת וקטנונית הזאת.
מיכל שיר סגמן: היא קטנונית.
מיכל שיר סגמן: ברמת מדינה, לא מדובר בכזאת מאסה גדולה של אנשים.
מיכל שיר סגמן: זה כזה קטנוני, אין לי מילה אחרת.
מיכל שיר סגמן: זה סתם.
מיכל שיר סגמן: זה כאילו אני מנסה להשתקם ודווקא.
מיכל שיר סגמן: זה מיותר.
מיכל שיר סגמן: אני מבינה את המדינה שבאה ואומרת – רגע, בן אדם עומד על רגליים, אני כבר לא צריכה לממן.
מיכל שיר סגמן: כבר קיבלתם את ההחלטה.
מיכל שיר סגמן: כבר הייתם שם.
מיכל שיר סגמן: אתם כבר מבינים את הצורך, לפחות תעלו אותה למעלה קצת שהאדם יצליח לנשום, להרים ראש.
מיכל שיר סגמן: ולא לפחד שלא ייקחו לו מהצדדים.
מיכל שיר סגמן: ויותר מזה, מאחר ולא הרווחה ולא האוצר יודעים מהי סביבת התמיכה המשפחתית, כלומר, יכול להיות שיש סבא, סבתא, דודים, דודות, אחים, אחיות שנמצאים ברקע ויכולים לסייע לאותו אדם לצאת לעבודה, ואז הוא גם פחות מוציא על שמירה על ילדים, על חוגים.
מיכל שיר סגמן: יש לו סביבה תומכת, ובאותה מידה, אין לכם תשובה על זה, כי אף אחד לא בודק את זה.
מיכל שיר סגמן: זה יכול להיות בן-אדם שחייב לשלם למטפלת, ואגב, מטפלות עולות המון כסף היום.
מיכל שיר סגמן: מראש ההוצאות של אותה אלמנה או אלמן הן גבוהות בהרבה מאשר אלמן או אלמנה אחרת.
מיכל שיר סגמן: רמת ההוצאות היא לא אותה רמת הוצאות, ואתם בוחנים את רמת ההכנסות.
מיכל שיר סגמן: לכן יש בזה משהו שהוא לא הוגן.
מיכל שיר סגמן: מאחר ואין לכם את הדרך לוודא את זה, את רמת ההוצאות המשפחתיות, אני חושבת שהמדינה יכולה להרשות לעצמה להעלות את תקרת הזכוכית הזאת ולתת לאדם לנשום.
הדס דיסין גליק: מיכל, אלמנים ואלמנות צעירים, למה שלא יקבלו נקודות זיכוי על העזרה הזאת של הבייבי-סיטר, של המעונות, של כל הדברים האלה שאין להם מישהו אחר.
מיכל שיר סגמן: זה בחלק מהבחינה שאנחנו ביקשנו שהם יעשו, הכול זה תכלול של זה.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לחזור למשרד המשפטים, כי העליתם כאן שאלה שהיא מאוד חשובה.
ליאת יעקובוביץ: אני מייעוץ וחקיקה, ציבורי חוקתי.
ליאת יעקובוביץ: אני רק רוצה לציין שהשאלה מה עושים.
ליאת יעקובוביץ: אנחנו צריכים קצת שיכוון אותנו חבר הכנסת לשעבר יהודה גליק על מה מדובר, כי אנחנו לא מכירים את הנושא.
ליאת יעקובוביץ: אם אפשר.
ליאת יעקובוביץ: וברשותכם, אני רוצה להתייחס אחר כך למה שחברת הכנסת שטרית אמרה על היחס להמלצות דוח הצוות הבין-משרדי.
יהודה גליק: האפוטרופוס הכללי, הוא הגוף במדינת ישראל שבהגדרתו, תפקידו לשמש לאביהם של יתומים.
יהודה גליק: התפקיד הזה מתחיל, ובמקום לקחת אחריות כמשרד משפטים להוביל ולרכז את כל הנושא הזה, התפקיד הזה מתחיל בדבר אחד – קודם כל אימא שהתאלמנה ורוצה לעבור דירה.
יהודה גליק: הנכס היחיד שיש לה זו הדירה שבו היא גרה, היא לא יכולה לעבור, היא לא יכולה למכור דירה, כי האפוטרופוס הכללי במקום להיות זה שבא ומגן על אותם יתומים, הוא שם מקלות בגלגלים.
יהודה גליק: אבל באופן עקרוני, האפוטרופוס הכללי, היה צריך להיות הגורם שמרכז את כל הנושא של היתומים בישראל.
ליאת יעקובוביץ: אני לא מהאפוטרופוס הכללי, אני לא נציגתם.
ליאת יעקובוביץ: אני מציעה שפשוט יושב ראש הוועדה בסיכום שלך, תכתבי את הדברים בכתב, ונפנה את זה לאפוטרופוס הכללי, והם יתנו התייחסות ויבחנו את הדברים.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נקיים דיון ספציפי על כל הנושא הזה של האפוטרופוס הכללי, אני חושבת שזה יהיה הדבר הנכון ביותר.
ליאת יעקובוביץ: אם אפשר להשלים נקודה אחת ביחס להמלצות, כי מאוד עניין את חברת הכנסת שטרית מה נעשה איתם.
ליאת יעקובוביץ: אז נמסר לי מהאפוטרופוס הכללי שבשנת 2020, ו-2021, המדינה מימנה את האפוטרופסות המקצועית לכלל הקטינים שיש להם אפוטרופוס מקצועי.
ליאת יעקובוביץ: בשלב הזה, הם יושבים על מודל עם משרד הרווחה להגדיר בעצם מה תכלול אפוטרופסות מקצועית לקטינים.
ליאת יעקובוביץ: ואחר כך יהיה כמובן שלב של תמחור המודל.
ליאת יעקובוביץ: בעצם היום אין איזשהו סטנדרט לגבי האפוטרופסות המקצועי בהיבט הזה.
ליאת יעקובוביץ: כמו שאמרתי, ביחס לשאלות שקשורות לאפוטרופוס הכללי, נעביר והם יבחנו והתייחסו.
יהודה גליק: לכן יש בעיה שיוגדר מעמד בחוק לילד יתום.
יהודה גליק: אתם מוכנים להוביל את החקיקה בתחום הזה?
יהודה גליק: שילד יתום יהיה לו מעמד.
יהודה גליק: המשפחה היא משפחת יתומים - - -
ליאת יעקובוביץ: אני לא יכולה לענות כרגע על שאלה כזאת.
ליאת יעקובוביץ: אני מציעה שכול ההצעות וההמלצות השונות שיש, יעברו אלינו בכתב ונבחן את הדברים.
עדי חן: בין אם נישואין חד-מיניים, הצטרכו להגדיר אותו, לגבי האפוטרופסות, מגישים בקשה לבית המשפט ומאשרים, אין שום בעיה.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, לשכת עורכי הדין.
עדי חן: ראשית, הוועדה לזכויות הילד ולשכת עורכי הדין, מברכת על היוזמה ועל הוועדה החשובה הזו.
עדי חן: באנו לכאן מתוך מחויבות, ואנחנו באים לכאן ביראת כבוד ובהערכה רבה.
עדי חן: בגלל שהזמן קצר, אני רוצה להתחיל דווקא ממה שדניאל דיברה.
עדי חן: אי אפשר להישאר אדישה למה שדניאל אמרה.
עדי חן: רק רציתי לחבק אותה.
עדי חן: אבל חייבים ללמוד משהו ממה שהיא אמרה.
עדי חן: תובנה – זה עכשיו.
עדי חן: כאן ומיד לאלתר הנחיה כללית של משרד החינוך, זה היה צריך לצאת אתמול לכל בתי הספר.
עדי חן: המנהלת צריכה לבצע רישום והנחיה לכל המורים בכל מוסד שאיפה שיש ילד יתום בכיתה מסוימת, צריך שיהיה מידע עליו.
עדי חן: לא צריך שיהיה מצב שהמורה תגיד לדניאל – את עוזרת לאימא שלך, תישאלו שאלה כזו.
עדי חן: אסור שזה יהיה.
עדי חן: זו טעות חסרת רגישות, אסור שזה יהיה, האחריות היא עלינו.
עדי חן: דבר נוסף.
עדי חן: בכל מה שקשור ליתומים, אנחנו באים כאן עם הרבה מאוד רגישות לנושא והרבה מאוד אחריות.