GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיקה נטוביץ מנצור: מה שאנחנו עושות זה שאנחנו מנסות, כן לייצר אצלנו איזשהו קשר של אמון לטווח קצת יותר ארוך מרק שיחה חד-פעמית, שבמהלכו אולי זה שהארגון הלא ממסדי, שהוא אנחנו, יאפשר להם לבטוח ואז ביחד איתם להגיע אליכם ואת זה כבר עשינו, שזה פשוט שיחות טלפון יחד איתם, או דרך הליווי המשפטי שלנו.
מיכל שיר סגמן: יש בינכם אולי איזשהו שיתוף פעולה שאפשר לייצר?
נאוה כהן-אביגדור: אז יש שיתופי פעולה עם כולם, כולם מכירים אותנו, אנחנו משתפים פעולה עם ארגונים רבים מאוד, כולם יודעים עלינו, מגיעים לביקורים ב-105.
נאוה כהן-אביגדור: אנחנו מבינים שלא יעזור כלום, אמרתי 33 אלף אירועים, אנחנו בתא הדיווח, ברור לי שמה שקורה בחוץ ובמספרים הרבה יותר גדולים, אנחנו יודעים שנושא של פגיעות מיניות הוא בתא הדיווח בכלל.
נאוה כהן-אביגדור: אני רוצה להגיד שהנושא של פניות אנונימיות עלה, זה לא משהו שלא עלה, שלא דנו בו ואתם יודעים, אנחנו גוף ממשלתי ואנחנו לא יכולים להגיד שזה אנונימי, כשזה למעשה, בפועל, לא אנונימי, אבל, כן, אם מישהו מתקשר ולא מזדהה ורוצה לדבר, ידברו אתו ויעשו את כל מה שצריך, כדי לעזור לו להיפתח ולהבין שאנחנו שם בשבילו.
נאוה כהן-אביגדור: ודרך אגב, בהסברה, אנחנו מאוד מנסים לחזק גם את הפן האזרחי, כי 105 זה לא רק משטרה, 105 זה גם עוד ארבעה משרדי ממשלה אחרים ויחד עם זאת, היכולת של 105 לעשות את מה שהיא עושה, זה הרבה מאוד גם בגלל המשטרה ואי אפשר ולא צריך להסתיר את זה, אז כן, זה מורכב, אבל יושבים באמת נציגות בכירות ממערכת החינוך והרווחה, עו"סיות לחוק הנוער, נציגות בכירות מהשירות הפסיכולוגי הייעוצי, ממשרד הבריאות, אנחנו מקבלים אירוע במעטפת מאוד מאוד תומכת ואזרחית, אבל במוצהר זה לא יכול להיות אנונימי.
מיקה נטוביץ מנצור: נאוה אני ממש מציעה לשקול לאפשר לנוער לפנות בכתב אליכם, אם זה אפילו בווטסאפ, שווטסאפ זה פלטפורמה לא אנונימית, אבל היא הרבה יותר נגישה.
מיקה נטוביץ מנצור: להגיד לנוער, תתקשרו 105, גם אני, אני ממש מרגישה שכשאני מפנה אותם אליכם, הם אומרים, אפשר לכתוב להם, יש להם ווטסאפ, יש להם באתר?
נאוה כהן-אביגדור: אז אנחנו כבר בתהליך של בחינת יישום של פניות מקוונות.
מיכל שיר סגמן: בהחלט, אני מבינה את הקשיים, אגב - - -
נאוה כהן-אביגדור: אמרתי שאנחנו בתהליך של בחינת פניות מקוונות.
מיכל שיר סגמן: אז אנחנו נשמח לקבל מכם דיווח בהמשך על העניין הזה, של איך זה מתקדם.
מיכל שיר סגמן: שאלה אחרונה, מועצת התלמידים, עד כמה אתה מרגיש שבני הנוער מכירים את 105?
מיכל שיר סגמן: מעבר לנוחות ופנייה, עכשיו, אגב, אני שוב אומרת, להבדיל מדיונים אחרים שאני מקבלת אולקוס ממשרדי הממשלה, 105 אתם מבורכים, אתם טובים, אני רוצה לדעת פה בוועדה, איך להעצים אתכם ואיך להפוך אותכם ליותר טובים, איך להפוך אותכם ליותר משמעותיים, כי לא יעזור העולם הולך לכיוון שלכם.
מרטין אלבצ'אן: אז התשובה היא פשוטה, בני הנוער לא מכירים את מוקד 105, או לפחות לא מספיק.
מרטין אלבצ'אן: אותם מדבקות שדיברנו עליהם קודם בתאי השירותים, זה לא של תקופתנו, כלומר, זה קיים בחלק מהמרכזים העירוניים.
מרטין אלבצ'אן: בבתי ספר זה לא קיים, אבל דברים כמו ער"ן לא מוקד 105.
מרטין אלבצ'אן: אנחנו יודעים שבני נוער אין להם למי לפנות, הם לא מרגישים בנוח לפנות להורים, למורים, לחברים שלהם, הם לא יודעים ש- 105 קיים, וזאת אחת הסיבות שאנחנו תומכים בהצעה של חבר הכנסת מאיר יצחק הלוי, באמת ליצור איזשהו תפקיד של רכז מוגנות, בכל בית ספר, שהוא יהיה כתובת לתלמידים, שהם יכולים לפנות אליו בכל עת.
מיכל שיר סגמן: כן, בהחלט, של חבר הכנסת מאיר יצחק הלוי, של מרכז נפגעי ונפגעות סיוע.
נאוה כהן-אביגדור: דרך אגב, יש מדריכי מוגנות של רשות לביטחון קהילתי, של המשרד לביטחון פנים בבתי הספר.
מיכל שיר סגמן: כן, אבל כמו שאנחנו יודעים הגופים האלה פועלים בחוסר, זה כמו שאומרים לי שיש יועצת בבתי הספר, זה נחמד, רק מי שמכיר את המציאות יודע שזה לא נכון, את יודעת, יש רצוי ויש מצוי, אנחנו רוצים גם את הרצוי לא רק את המצוי.
נויה בלזר: שלום, אני נויה מכרמיאל.
מיכל שיר סגמן: תודה שהגעת אלינו מכרמיאל.
נויה בלזר: תודה לכם על הזכות.
נויה בלזר: אני מתנדבת בפרויקט שנקרא "שומרי מסך", שהוא משותף לרשת אורט ולגוגל.
נויה בלזר: אני רק רוצה לספר בקצרה על הפרויקט ועל 105, ככה, איך זה קשור.
נויה בלזר: הפרויקט בעצם פועל בכל מיני בתי ספר בארץ, ברשת אורט בעיקר.
נויה בלזר: פרויקט שנועד למגר את הבריונות ברשת והוא מנוהל על ידי בני נוער.
מיכל שיר סגמן: בדיוק רציתי להגיד, תשתמשו בהם הם מכירים את הרשתות יותר טוב מכולנו.
נויה בלזר: אני ככה מתנדבת בפרויקט כבר כמה שנים, אנחנו בעצם מעבירים שיעורים לחטיבה התחתונה, לכיתות ז', ח', ט', על כל הרשת, בפרט, על הבריונות.
מיכל שיר סגמן: למה רק ז', ח', ט'?
מיכל שיר סגמן: ישב פה ילד בכיתה ד'.
נויה בלזר: כן, אנחנו פועלים גם בבתי ספר היסודיים, זה מה שבאתי להגיד, זה קיים בתיכון בבית ספר שלנו וגם בבתי ספר היסודיים, אנחנו כבני נוער, הולכים ומעבירים להם שיעורים שאנחנו בונים.
נויה בלזר: אנחנו בעיקר מתעסקים גם במניעה, איך לא להגיע בכלל לבריונות, איך אנחנו מונעים את זה.
נויה בלזר: בשנה האחרונה אנחנו גם פתחנו אתר למורים, שהוא ממש מעוצב כחדר מורים, שיש שם ממש טיפים, איך אפשר לזהות את הבריונות אצל ילדים, מה אפשר לעשות, איך אפשר להתמודד עם ילד שחווה בריונות כזאת ובעצם, בכל שיעור אנחנו גם מציינים את 105 כמוקד שאפשר תמיד לפנות אליו, מעבר לזה שאפשר לפנות אלינו בבית הספר, אבל מה לעשות שזה לא קורה רק בבית הספר שלנו וזה קורה בכל מקום בארץ ובעולם, אז אנחנו תמיד מציינים גם את 105 ומסבירים מה זה 105, כי באמת שאין מודעות בבתי הספר, אז שתדעו שככה, יש מי שמספר עליכם.
מיכל שיר סגמן: יישר כוח והלוואי ותגדלו ותסייעו במאבק הזה, מעבר לקמפיין מסיבי ש-105 צריך לעשות, גם להיכנס לחדשות הערב, זאת אומרת, באמת להתחיל להריץ את זה ועוד שאלה שאני ככה, יושבת וחושבת כהורה, היום הילדים שלי בני שלוש וארבע, אבל זה מרגיש שזה הרכבת דוהרת לעברי, ואני חושבת שאני משקפת הרבה מהתחושות של ההורים.
מיכל שיר סגמן: יודעים שיש בריונות ברשת, יודעים שיש הטרדות ברשת, יודעים שיש קבוצות ווטסאפים.
מיכל שיר סגמן: איפה הפרטיות של הילד מתחילה ואיפה ההתערבות שלי כהורה מתחילה, זאת אומרת, איפה הגבול עובר, מה אני אמורה לעשות כהורה, עכשיו, הורים יקשיבו לדיון הזה, הורים היום ישמעו, מה אנחנו אמורים לעשות ואני לא מדברת כיושבת ראש וועדה, אני מדברת כאמא, מה אנחנו אמורים לעשות.
עדי נעמת: אז אני רוצה להתקשר רגע גם לשאלה שלך ובאופן כללי גם לנייר עמדה שהגשנו ולדברים שעלו מבני ובנות הנוער בהליכי היוועצות שקיימנו איתם, בנושאים בדיוק האלו.
עדי נעמת: אגב, לעניין הזה של ההורים, הם גם באו ואמרו, תראו היום הורים הם פונים הרבה פעמים לשיטות של ניתור, של מעקב, הם בכלל לא מכירים את הסביבה הדיגיטלית שבה אנחנו נמצאים.
עדי נעמת: הם משתמשים בשיטות האלה, כי המחשבה שאלה השיטות שבאמת, או שימנעו פגיעה, או של התמודדות עם פגיעה.
מיכל שיר סגמן: כמה זמן לקח לי להבין, שיש דבר כזה שקוראים לו טיק טוק?
מיכל שיר סגמן: בחיי לא נעים לי להגיד.
עדי נעמת: אז אני אגיד שאני להליך היוועצות אמרתי רגע, אני חייבת גם כמישהי שבתחום להכיר את הזירות האלה ואני הורדתי טיק טוק ופתאום בכלל נחשפתי לאיך דברים עובדים, או איך ההצהרות שם, אני אומרת אז גם, בטח להורים חשוב להכיר את הזירות האלו, מה שבני ובנות הנוער אמרו, זה גם ש - - -
מיכל שיר סגמן: איך?
מיכל שיר סגמן: הורים יודעים שהם צריכים להכיר, איך?
עדי נעמת: אז זה באמת חשוב הכשרות, חשוב הכשרות להורים, ואני רוצה רגע להתחבר גם לדברים החשובים שהם אמרו וגם על בסיס הדברים שהם אמרו, אנחנו ביססנו את ההמלצות שלנו.
עדי נעמת: הם אמרו, הם נולדו למרחב המקוון, זה כבר לא השיח של יתרונות, אל מול חסרונות, אל מול סכנות, הם נולדו לתוך המרחב הזה ולכן החשיבות, בלייצר סביבה שהיא מכבדת ובטוחה, היא קריטית עבורם, ולשם צריך לחתור ולא להגבלה של שימוש.
עדי נעמת: ומה שהם אמרו, זה שבעצם די בחשיפה גבוהה כמעט כל אחד מהם, או שנחשף לפגיעה בפני עצמו, או לחבר שלהם וככתובת ראשונית, בדרך כלל, הם אלו שהם פונים לחברים והם אמרו שהרבה פעמים מרגישים גם שהמורים שמלווים אותם, וגם שההורים, הם בכלל לא מבינים את העולמות, אז בטח שקודם הם פונים לחברים שלהם וגם הם דיברו על עצמם בהיבט הזה וכמו מהנתונים שעולים, שהרבה פעמים גם הנערים עצמם, אלה שפוגעים, הם צריכים את ההכשרות האלו גם עבורם, גם למוגנות ברשת, אבל גם איך לא לפגוע וזה דברים שהם סופר קריטיים שהם העלו וגם הציפו את האפקט הזה, שבסופו של דבר, השימוש ברשת מעלה גם עבורם, התמודדות עם תכנים של דימוי עצמי, של ביטחון עצמי וערך עצמי וממש קראו לאותם הכשרות, אבל לא הכשרות שאחת ל- שנעשות בבית ספר, למשהו שהוא קבוע, למשהו שהוא מתמשך, למשהו שנעשה על ידי גורמים שיש להם, הם נגיד סיפרו שעשו להם על ידי מורים.
מיכל שיר סגמן: אני רק מבקשת לקצר כי אנחנו חייבים לסיים.
עדי נעמת: אוקי, רק אני אגיד, שהביאו לנו הכשרה נגיד של מורים לבית ספר, אבל המורים בעצמם לא ידעו להעביר לנו את ההכשרה הזאת, אז הם גם ביקשו שההכשרות יהיו על ידי אנשי מקצוע, על ידי נערים ונערות, או אלה שנפגעו בעצמם ואני באמת אקצר ואני אגיד.
מיכל שיר סגמן: לא, זהו, זה משפט אחרון.
מיכל שיר סגמן: זהו, אני מתנצלת, תודה.
עדי נעמת: הכול נמצא גם בנייר עמדה שהגשנו.
עדי נעמת: תודה.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, אתם עושים עבודה מבורכת, אני רק אומר ממש במילה.
מיכל שיר סגמן: אני לא יודעת אם מישהו זוכר כאן, את המחיקון ואת האנטי מחיקון, תחשבו מה קרה מהרגע שאמרו, לא להכניס טלוויזיה למדינת ישראל, עד הרגע שאמרו, אוקי, בסדר אז אנחנו נמחק לה את הצבע, כדי, לא מצליחה להבין את ההיגיון וזה ישראליים המציאו את האנטי מחיקון שהחזיר את הצבע, אבל מפה ועד הגבלת צפייה לגילאים מסוימים, תראו את הפער של השנים.
מיכל שיר סגמן: אסור לנו שזה ייקרה במרחב של הרשת.
מיכל שיר סגמן: הפער הזה, בין כניסה של משהו שהוא חדש, שהמדינה לא יודעת להתמודד אתו, כי הוא חדש, לבין סוג של איזשהם, סוג של הגבלות, של אלימות, של מין, של שפה בוטה, כמו שאנחנו רואים היום, את הגבלות הצפייה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו כן מבינים שמדובר פה הרבה על העלאת מודעות, שזה כלי, שעוד לפני שהחקיקה ברשת נכנסת, כי אנחנו מבינים שזה עניין מורכב, כי שוב, אנחנו עדיין במחיקון, אנטי מחיקון ובפער הזה, כי ככה המדינה עובדת, אבל כן, יש צעדים שאפשר לעשות אותם עכשיו, כן הם עולים כסף, הם יעלו כסף למדינה, אין מה לעשות, אבל אם אנחנו לא נייצר את ההסברה הזאת, גם להורים, גם לתלמידים ונתחיל להעלות את המודעות, גם ל-105 ולדברים שהם יכולים לעשות, אנחנו נישאר מאחור והילדים ייפגעו.
מיכל שיר סגמן: עכשיו, זה לא תורה מסיני, זה מאוד מאוד פשוט, היגיון בריא, עכשיו רק צריך לרצות לבצע.
מיכל שיר סגמן: מילה אחרונה אני רוצה לפנות למשרדי הממשלה, משרד החינוך, משרד המשפטים, יש לנו את מיכל וינר שאני רוצה לשמוע אותה ואנחנו מסיימים.
נאוה כהן-אביגדור: אני רק רוצה להגיד, שברשתות החברתיות עצמן, יש הגבלת גיל צפייה.
נאוה כהן-אביגדור: טיק טוק, פייסבוק וכל שאר האפליקציות, יש מבחינת הרשת הגבלת גיל צפייה.
נאוה כהן-אביגדור: טיק טוק זה לגיל 13 ומעלה.
נאוה כהן-אביגדור: פייסבוק זה לגיל 13 ומעלה, מה שקורה זה אחד, שהורים שיודעים שזאת ההגבלה, עדיין נותנים לילדים - - -
מיכל שיר סגמן: הורים לא יודעים שיש טיק טוק.
נאוה כהן-אביגדור: לא, הורים יודעים שיש טיק טוק וגם הורים יודעים שזה מגיל מסוים ויחד עם זאת, נותנים לילדים שלהם להיכנס לזירות האלה, בגילאים צעירים יותר, כשהרשת עצמה מצהירה שהסביבה לא מותאמת לילדים בגילאים צעירים יותר ואני יודעת דרך אגב, מטיק טוק.
מיכל שיר סגמן: נתת לילד מכשיר סלולרי, חשפת אותו.
מיכל שיר סגמן: היכולת של ההורים, שוב אני אומרת, יש הבדל בין הרצוי למצוי.
מיכל שיר סגמן: האם ילדים מתחת לגיל מסוים, צריכים סלולרי?
מיכל שיר סגמן: לא, האם זה קורה?
מיכל שיר סגמן: כן, עכשיו בואו נתמודד עם זה.
מיכל שיר סגמן: יש לילדים מכשיר סלולרי, כשיש לכל הכיתה ויש לכל השכבה, הורה, רוב ההורים, יש כמה בודדים שמצליחים להתמודד עם זה, אבל אי אפשר להפיל את הכול על ההורים, אין להם שום יכולת להגיד לילד, אין לך מכשיר סלולרי.
נאוה כהן-אביגדור: למה, יש להם יכולת לנהל אותו, בתוך המרחב המקוון ולהיות מעורבים 24/7, כמו שהם אחראים עליו כשהוא יוצא מהבית וכמו שהם מנחים אותו לגבי דברים אחרים.
נאוה כהן-אביגדור: המעורבות של ההורים היא קריטית.
מיכל שיר סגמן: היא קריטית, אבל היא מוגבלת, את צודקת, יש אחריות הורית, אל היא מוגבלת.
מיכל שיר סגמן: את יודעת מה, ילד בכיתה ד', אולי יש לך יותר, ילד בכיתה ז', ח', ט'.
נאוה כהן-אביגדור: זה עניין של שיח, זה עניין של שההורה צריך לתת לילד את התחושה, שהוא שם בשבילו ואם הוא נפגע, הוא מבין מה קורה.
נאוה כהן-אביגדור: הוא צריך לדבר אתו ברמה של מעורבות יומיומית, לא שגר ושכח איזה פעם בשבוע, הוא צריך ללמוד איפה הילד נמצא, לא יכול להיות שהורה לא יידע באיזה אפליקציות הילד שלו נמצא, זה כמו שהילד שלך ייצא, לך יש ילדים צעירים, אבל הילד שלך ייצא ולא תדעי איפה הוא נמצא, את רוצה לדעת אם הוא בקולנוע, או אם הוא במגרש המשחקים, את רוצה להכיר את הסביבה שהוא נמצא בה, אותו דבר פה, ההורים צריכים להכיר את האפליקציות שהילדים שלהם נמצאים בהם.
מיכל שיר סגמן: לכן אמרתי, זה חלק מהדרכת הורים.
עומר זווילי: אני רוצה להוסיף לגבי הגבלות גיל.
מיכל שיר סגמן: מי כבודו?
עומר זווילי: עומר, ממועצת התלמידים והנוער הארצית.
מיכל שיר סגמן: עומר במילה אחת.
עומר זווילי: אוקי, אני רוצה להוסיף שחלק מהגבלות הגיל, היא לא באמת מתאימה, לדוגמא בטיק טוק, אומרים שהגבלת גיל, כפי שציינת היא 13 פלוס, אך התכנים שנמצאים בטיק טוק, הם לגילאים הרבה יותר מבוגרים ויכולים אפילו במקומות אחרים להיות על - - -
מיכל שיר סגמן: אני אלך איתך על הרבה יותר פשוטים, תעשה גוגל, תעשה יוטיוב, לא נראה לי שיש שם איזושהי מסננת רצינית.
עומר זווילי: נכון, אבל תכנים - - -
מיכל שיר סגמן: מילת חיפוש מאוד פשוטה.
עומר זווילי: נכון, אבל זה נורא בעניין של ההגבלות, ההגבלה לא באמת מתאימה לתכנים שנמצאים שם והיא נמצאת שם, רק בשביל להגיד שיש הגבלה על הגיל.
מיכל שיר סגמן: זאת גם לא הגבלה של ישראל, אם אני לא טועה, זה הגבלה של אותה מדינה שייצרה את אותה אפליקציה.
נאוה כהן-אביגדור: זה בינלאומי מבחינת האפליקציה.
מיכל שיר סגמן: זאת אחת הבעיות הגדולות, אגב, בחקיקה, אם אנחנו מסתכלים על חקיקה זה חתיכת אתגר, משרד החינוך בבקשה, משרד המשפטים, משרד הרווחה.
מיכל שיר סגמן: מיכל גולד, את רוצה לומר כמה מילים?
מיכל גולד: רק שני משפטים, אני אגיד ממש בקצרה, מיכל גולד, מתאמת בין משרדית למניעת עבריינות נוער, את ציינת את הצוות של המנכ"לים, שר המשפטים באמת מינה את מנכ"ל משרד המשפטים, לעמוד בראש צוות מנכ"לים שיהיו שם, מנכ"לים של משרד הרווחה, חינוך - - -
מיכל שיר סגמן: על דוח עדנה ארבל.
מיכל גולד: בין היתר כן, תקשורת וביטחון פנים, באמת, כדי לקדם את ההגנה ולצמצם את הסכנות לילדים ונוער ברשת ואני פה יושבת ולומדת, ממש, אני חברה בוועדה, מרכזת אותה ואנחנו מודים לך מאוד.
מיכל שיר סגמן: אנחנו מאוד מאוד נשמח לשמוע על ההתקדמות, אגב, של הוועדה, מה אתם מציפים שם ואיזה כלים אתם חושבים שאנחנו יכולים, לא רק אתם משרדי הממשלה, תזרקו גם, מה שנקרא, לכנסת שנוכל גם אנחנו קצת לחוקק חוקים בנושא הזה.
מיכל שיר סגמן: בבקשה משרד החינוך, רק שם מלא בבקשה ותפקיד.
יפעת זץ: יפעת נציגת משרד החינוך.
יפעת זץ: אני אגיד קודם כל שאנחנו מברכים על קיום היום והוועדה ואני רוצה להודות גם לדאשה וגם לאיתמר, הם אמנם לא איתנו אבל, ככה, באמת אמיצים בשיתוף שלהם איתנו.
יפעת זץ: אני אגיד שמשרד החינוך רואה במניעה וצמצום אלימות יעד מרכזי, כמובן.
מיכל שיר סגמן: אנחנו גם רואים את פועלה של השרה שאשא ביטון, שעשתה את שבוע האלימות, אגב, קיבלתי על זה פידבקים מטורפים, דווקא עם משפחה עם ילדים, שככה חלקו איתה ומההורים שלהם שאמרו כמה הילד קיבל באותו היום, דווקא ביום שהם לא למדו ועסקו אך ורק באלימות וזה באמת אינפקט מאוד חיובי.
יפעת זץ: אז אני אגיד שאנחנו עוסקים בנושא של אלימות על גווניה השונים, בין אם זה פנים אל פנים, או במרחב המקוון לאורך כל השנה.
יפעת זץ: שמים דגשים בתחילת שנה, שאנחנו פותחים את שנת הלימודים, בכל מה שקשור לתקנון, נהליי התנהגות.
יפעת זץ: בשבוע הלאומי לגלישה בטוחה ברשת, שמתקיים כל שנה בפברואר וגם לקראת היציאה לחופשת הקיץ.
מיכל שיר סגמן: זה רק פעם בשנה?
יפעת זץ: השבוע הלאומי, הוא בינלאומי, הוא מתקיים בפברואר, כמובן, בשותפות ובהובלה של 105, עם משרדי הממשלה הנוספים.
יפעת זץ: אנחנו כן עוסקים בנושא לאורך כל השנה, זה באמת מתחבר לתוכנית בהובלת השרה, שכרגע, מעבה את כל מה שקשור ללמידה ריגשית, חברתית, מניעת פגיעה, כל מה שקשור לפיתוח חוסן, שייכות, מוגנות, בקרב תלמידים וגם צוותי החינוך וההורים.
יפעת זץ: אנחנו נגיד שיהיה עיבוי לכל מה שקשור לשיעורי כישורי חיים, שבהם אנחנו עוסקים במניעה, הנושא הזה הוזכר כאן, שיעורי כישורי חיים שעוסקים בנושאים רגשיים חברתיים ובתוכם גם הנושא של הרשת, שיעורים ייעודיים שעוסקים במרחב המקוון, בנושאים שונים.
מיכל שיר סגמן: סליחה שאני קוטעת אותך, פשוט זמננו קצר, אנחנו נוכל לקבל פה בוועדה, איזשהו דוח מסודר, מאחר וזאת תוכנית חדשה יחסית, שכרגע רק מעבים אותה, שמה זה אומר, בכמה בתי ספר זה תחול התוכנית הזו, כמה פעמים בשבוע, זאת אומרת באמת, איזשהו משהו, שאנחנו הוועדה לזכויות הילד, נוכל לראות ובאמת, אולי גם להעיר הערות, אנחנו שומעים כאן גם את הנוער המדהים שיש לנו כאן, אנחנו מאוד נשמח לקבל, בכל התקדמות שיש לכם, בדיוק כמו שאמרנו למשרד המשפטים, לקבל על זה דיווח.
יפעת זץ: אנחנו נגיד שאנחנו עוסקים במגוון רחב של נושאים, החל משמירה על הפרטיות, הנושא של תדמית דיגיטלית, צריכה מבוקרת של תכנים, כל מה שקשור לצילום והפצת תמונות בעלות גוון מיני, כמובן, כל מה שקשור להתנהגות מכבדת, פנייה לעזרה, דובר פה הרבה על הצורך לפנות לעזרה, למי פונים, איך פונים, לעודד, כמובן, את הנושא של העומדים מהצד, שעדים לפגיעה, מה התפקיד שלהם ולעודד, כמובן, לעמוד לצד הנפגע ולדווח על הפגיעה.
יפעת זץ: בנוסף לזה, אנחנו מעבירים את צוותי החינוך, לרבות, אנשי המקצוע, יועצים, פסיכולוגים.
יפעת זץ: אנחנו מקנים להם הכשרות.
יפעת זץ: בתשפ"א הועברו כ-3,000 הרצאות למנהלים, תיכף נציגת 105 גם תוכל להרחיב.
מיכל שיר סגמן: אני חייבת לעצור אותך, אני שמחה לשמוע על התוכנית הזאת, היא מאוד נכונה, אני מכירה את השרה ואני יודעת עד כמה הנושא הזה, הוא קרוב וחשוב לה ועד כמה היא שמה על זה דגש, אבל לבוא ולהגיד פסיכולוגים, יועצים, אנחנו יודעים פשוט את המצב הקיים, נכון להיום הם אנשי המקצוע שאמורים לאייש את המשרות האלה, אנחנו מבינים את הבעיות שיש שם, אז שוב, אני שמה שוב את הפער בין הרצוי למצוי, זה אכן הרצוי, לא בטוח שזה יהיה במצוי, לכן אני רוצה לקבל תמונת מצב אמיתית לוועדה ולא שמספרים לי שיש פסיכולוגים שיבואו ויעשו והיועצים והפה והשם, רצוי ומצוי ואנחנו יודעים שיש פער.
יפעת זץ: אלה דברים שקרו, זאת אומרת זה לא רק לגבי התוכנית העתידית.
מיכל שיר סגמן: אני עדינה, שלא תגידי שאני לא עדינה, בדרך כלל אני פחות עדינה.
נירה לאמעי: יש גם את נושא חובות הדיווח של מנהלים.
קריאה: אפרופו איילת, איתמר, כן.
נירה לאמעי: אמביוולנטיות בחשיפה, או בהגעה, בגלל החובה לדווח עוד לפני המשטרה, אני מדברת על אפילו דיווח למשרד החינוך ולמפקח על בית הספר.
יפעת זץ: הזכרת קודם באמת, את חוזר מנכ"ל אקלים, שבאמת מחייב אותנו לפעול, כאשר אירועים מגיעים אלינו, גם אם הם מחוץ לכותלי בית הספר, גם אם מחוץ לשעות בית הספר, אז כמובן שצוותי החינוך מחויבים לדווח.
מיכל שיר סגמן: השאלה אם אנחנו יודעים כמה מחובת הדיווח באמת תקפה?
מיכל שיר סגמן: זאת אומרת האם יש ביקורת על מנהלי בית הספר, על המורים, לראות, למשל, איתמר, הנה דוגמא, יש ילד בן 8, מנהל בית הספר לא טיפל נכון, המורים לא טיפלו נכון, איתמר עבר בית ספר, משרד החינוך יודע, הוא עבר לבית ספר עם מנהל אחר, זאת אומרת, ראינו את הרע, ראינו את הטוב, האם יש איזושהי בדיקה של משרד החינוך, על המנהל שממשיך לנהל שם, על המורים שממשיכים ללמד שם ועל התלמידים שממשיכים להטריד אותו, גם כשהוא עבר בית ספר, כן, אנחנו רואים ילד ישב פה עכשיו, בתי ספר באשקלון.
מיכל שיר סגמן: מה הטיפול של משרד החינוך?
מיכל שיר סגמן: האם זה בפיקוח?
יפעת זץ: אז תראי, אני לא רוצה להיכנס למקרה ספציפי, של איתמר, שהוא באמת מקסים.
מיכל שיר סגמן: איתמרים - ברבים.
קריאה: היה לנו בוועדת חינוך, מקרה של ילד שגם, שמנהל בית הספר סירב ל – גם שם הוא עבר בית ספר.
מיכל שיר סגמן: זה מדהים אותי שהמותקף, או מותקפת הם אלה שעוברים בית ספר ולא התוקפים.
מיכל שיר סגמן: זה שינוי תפיסה בגישה.
קריאה: אבל גם שם זה עלה שבספק מאוד עם בתי הספר, מנהלי בתי הספר מדווחים כחוק ולפי חוזר מנכ"ל.
קריאה: זה נושא שעלה שם בהחלט.
מיכל שיר סגמן: צריך לבדוק את זה ואנחנו נשמח לקבל איזושהי חוות דעת, איזושהי תשובה ממשרד החינוך, לדעת ולהבין, איך אתם מטפלים במקרים שאתם ותמיד זה יהיה פרטני, זאת אומרת פעם אחת זה יהיה איתמר, פעם שנייה זאת תהיה גילה, זה לא משנה, איך משרד החינוך, כמה מקרים כאלה ומה איך אתם מטפלים?
מיכל שיר סגמן: מה הפעולות, אנחנו נשמח לקבל על זה דיווח.
עומר זווילי: סליחה, אני יכול שתי מילים.
מיכל שיר סגמן: חצי מילה.
עומר זווילי: אני רוצה בבקשה לבקש מטעם כל הנוער וכל הילדים, להקפיד בבקשה על המצב הנפשי, דיברתם עכשיו על קודם כל לדעת ולדווח וגם 105, הם מוקד ממשלתי טיפולי, אבל לא מוקד של טיפולי נפשי והתלמידים והילדים והנוער צריכים להתמודד עם המצב הנפשי הנוראי הזה, כמו שאיתמר אמר.
מיכל שיר סגמן: תודה, אני מתנצלת, אתה אומר דברים חשובים, אבל הדיון כאן נגמר.
עומר זווילי: אז רק בקשה להקפיד ולעשות כמיטב יכולת
עומר זווילי: כם במצב הנפשי, זה יעזור מאוד.
מיכל שיר סגמן: אני יכולה להגיד, אני יודעת שהשרה שאשא ביטון, שמה על זה, אגב, דגש, עד כדי כך שאמרה שילמדו פחות, אבל שניתן יותר דגש על זה, שזה חתיכת אמירה משרת חינוך, שבדרך כלל יש מרדף אחרי ציונים והישגים וזה, פה היא אומרת עצרו, הנפש של הילד חשובה יותר.
מיכל שיר סגמן: יש לך מה להוסיף במילה.
אדורה אלעיס: אני אגיד שאני נציגת החינוך במטה הלאומי, מוקד 105, אז ככה אני גם מפה וגם מפה.
מיכל שיר סגמן: הנה הגורם המתאם.
מיכל שיר סגמן: אני נורא אוהבת גורם מטפל.
אדורה אלעיס: אז אנחנו באמת מחברים וכמוני יש עוד גם ממשרד הרווחה והבריאות והפרקליטות, שאנחנו כולנו מחוברים למשרדים שלנו, אבל אנחנו גם עובדי המטה הלאומי 105 ואנחנו עושים את החיבורים.
אדורה אלעיס: כל הידע שנצבר במוקד 105, אנחנו מעבדים אותו, יחד עם משרד החינוך, בונים שיעורים של כישורי חיים, אנחנו מנגישים את הידע, עושים שיעורים על חוק הסרטונים, יחד עם הפרקליטות, יחד עם שוטרים, אנחנו נכנסים במפגשים מקוונים וגם פיזית.
אדורה אלעיס: אנחנו כן מכשירים אנשי חינוך, אם זה יועצות שהן שנה ראשונה בשטח, אנחנו נותנים להם את הידע, מה שאנחנו עושים מנגישים את הידע שלנו וגם לוקחים מהידע של הורות וחינוך וגם מביאים את זה למוקד.
מיכל שיר סגמן: אתם עושים עבודה מבורכת, אני כבר אומרת לך, זה לא מספיק.
אדורה אלעיס: אני יודעת, אבל זה מאמצים - - -
מיכל שיר סגמן: תגידי לי מה אני צריכה לעשות בוועדה לזכויות הילד, כדי שהעבודה שלך תהייה טובה יותר.
אדורה אלעיס: את התחלת ואמרת, אני בתור אמא, אז קודם כל ההורים הם פה חלק אינטגרלי, ההורים הם סמכות בתוך המקום הזה.
מיכל שיר סגמן: לא כל ההורים מודעים, יש לך שכבות שונים באוכלוסייה, יש לך אזורים שונים, יש לך יחסים בתוך המשפחה שהם כאלה ואחרים זה לא –
אדורה אלעיס: זה מאמץ של כולנו, אנחנו צריכים את הרווחה, אנחנו צריכים את השוטרת, את היועצת, את העובד הסוציאלי, זה מאמצים של כולם, אני לא יכולה להגיד לך דבר אחד.
מיכל שיר סגמן: כן, אבל זה יכול להיפתר בפתיחת שנת לימודים, כשיושבים עם ההורים באספת הורים ולהעביר להם את זה, אבל כמו שאת יודעת לא כל ההורים מגיעים.
יפעת זץ: אגב, חלק מהדברים שקורים, ישנן הרצאות להורים, ישנן סדנאות שמעוברות להורים.
מיכל שיר סגמן: השאלה אם זה בכל בתי הספר ובכל השכבות ובכל האזורים בארץ?
אדורה אלעיס: אנחנו מנסים להגיע לכולם, אני יכולה להגיד לך שאני מגיעה - - -
מיכל שיר סגמן: זה משרד החינוך, מה זה מנסים, אתם יכולים להגיע לכולם, אם לא אתם, אז מי כן?
אדורה אלעיס: אנחנו מגיעים, אבל כמו שאת אומרת שיש אזורים, אולי יש מגוון, השטח הוא מגוון, בוא נתחיל מזה, אז במזרח ירושלים, או בהרצליה, או לא יודעת איפה.
מיכל שיר סגמן: לא אמרתי להיכנס למאה שערים עכשיו ולהתחיל להסביר להם על בעיות ברשת, לא שהם לא צריכים לדעת, כי הם כן משתמשים, אבל עדיין.
אדורה אלעיס: אנחנו גם עושים עבודה עם החברה החרדית, אנחנו עושים עם כל החברות, זה חשוב להגיד את זה, אנחנו עושים, מנגישים את הידע מותאם תרבות, מותאם שפה וכמו שאת אומרת, זה עדיין לא מספיק, אבל נעשה, אי אפשר לבטל את הקיים.
מיכל שיר סגמן: חלילה, לכן אמרתי, שאלתי, איך אנחנו, פה בכנסת יכולים לעזור לכם לעשות עבודה הרבה הרבה יותר טובה, האם אתם צריכים רוח גבית?
מיכל שיר סגמן: האם אתם זקוקים לחקיקה?
מיכל שיר סגמן: האם אתם זקוקים לאיזשהו משהו מאיתנו?
מיכל שיר סגמן: הנפת דגל, אנחנו יושבים פה עבורכם, אתן חיות את השטח, אתן נוגעות בהם, אם אתם לא תציפו.
אדורה אלעיס: אני מסכימה עם רוח המפקד, אם זה משהו שמגיע מלמעלה ומחלחל, אם השיח הציבורי הוא באמת, על סובלנות ברשת וכולנו שגרירים של טוב ברשת, זה מתחיל משם.
מיכל שיר סגמן: שגרירים של טוב לא אומר לנערה להיזהר, כשיש מישהו שפוגע בה, עם כל הכבוד, זאת מילה מכובסת, היא נורא נחמדה, עוד שנייה נשים לה גם פפיון כזה, ילדים הם לא זה, תראו אותם, הם חיים את המציאות הזאת ואת השפה הקשה הזאת ברשת, בכל רגע נתון שהם נכנסים ועד שמגיעים אליכם, אז הם שומעים מילים נורא נורא יפות ועדינות ומציירות את הכול ב- תזהרו, דוגרי, הם צריכים דוגרי, הם צריכים שיסתכלו עליהם בעיניים, תגידו להם את האמת, במה להיזהר, בלי הרבה שטויות, כי זה החיים שלהם, ככה והם יבינו אותכם, הם חיים את המציאות הזאת.
מיכל שיר סגמן: משרד המשפטים יש לכם משהו להוסיף?
מיכל שיר סגמן: לרווחה?
מיכל שיר סגמן: אני כבר נותנת לך איילת.
מיכל שיר סגמן: משרד המשפטים.
מיכל שיר סגמן: אתה יודע מה רגע חכה, אני רואה שאיילת מחזיקה את המשפט שלה האחרון.
בית אור: קרה משהו עכשיו עם נער, נערות, משהו שאני לא חושבת שיש מישהו במדינה הזאת שלא הזדעזע מהסיפור הזה בטלוויזיה.
בית אור: חייבים לעצור את שגרת היום, שגרת הלימודים ולדבר עם כולם על, לא על הרזולוציות של מה שקרה, אבל מה עושים עם קורה, לאן פונים, אי אפשר ואני יכולה להגיד, אני לא יודעת אם זה נכון, או לא, שמעתי ביקורת על זה שאפילו בבתי הספר שזה קרה, לא מדברים את הדברים, אני לא יודעת אם זה נכון, אני ממש ממש מקווה שאני טועה, אבל כולם שמעו את זה, נכון?
בית אור: כולם שמעו על החשד של פגיעה בנער, שעבר מבית ספר אחד לשני, צריך לדבר איתם על זה, זה בסדר?
בית אור: זה לא בסדר, זה שאנחנו המבוגרים ממשיכים בשגרת היום אנחנו מעבירים להם מסר, שזה בסדר וזה סבבה, שימשיכו להתעמת להם שם במשטרה ואנחנו ממשיכים בחיים שלנו, אי אפשר לטמון את הראש בחול יותר וזה אחריות שלנו ואני לא באה בטענות לחברותיי פה, שכן עושות, אבל מישהו צריך לתת את הפקודה, עוצרים הכול ומדברים על מה שקרה, אי אפשר להמשיך, הילדים האלה חשופים לעוד הרבה יותר מאיתנו.
מיכל שיר סגמן: בבקשה משרד המשפטים, לאחר מכן אני חייבת להודות שאני כבר חורגת בשתי דקות ואני, אלא אם כן, אנחנו נזעיק לפה את חבר הכנסת סלאלחה, אני לא יכולה להישאר יותר, אז משרד המשפטים, אלא אם כן, אתה לא חוזר על מילים שנאמרו כאן.
איתי גוהר: אני אשתדל לא לחזור, לעשות את זה גם ממש מהיר.
איתי גוהר: אז עורך דין איתי גוהר, ממחלקת הסייבר בפרקליטות המדינה.
איתי גוהר: אני ארצה להעיר על איזושהי פעילות שאנחנו התחלנו לפני שנתיים, בנוגע לחוק הסרטונים.
איתי גוהר: התחלנו לפעול ביחד עם ימ"ר תל אביב, לחשיפה של מפיצים גדולים, ברשת הטלגרם, כתוצאה מהפעילות הזאת, הגשנו מספר כתבי אישום, שכוללים כ-630 נפגעות, סגרנו עשרות קבוצות בטלגרם, הפעילות הזאתי ממשיכה.
איתי גוהר: הפעילות הזאתי, כן הצליחה לייצר, סוף סוף, פסיקה וענישה, גם משמעותית, אנשים היום יושבים בכלא, כשהליבה של הפעילות שהם עשו, זה הפצה חוזרת של תכנים - - -
מיכל שיר סגמן: אם נבחרי הציבור יתחילו לתבוע אתם תקרסו סופית.
מיכל שיר סגמן: סליחה תמשיך, הייתי חייבת.