GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איתי גוהר: ובנוסף, אנחנו גם פועלים גם באופן וולונטרי להסרת תכנים, כלומר אנחנו ממתינים גם למסקנות וועדת דוידי שתבחן את הדברים ותראה את הכלים החקיקתיים המתאימים, אבל כבר מסוף 2015, המחלקה שלנו פועלת באופן וולונטרי, עם כל החברות, בשביל להסיר תכנים, במקרים המתאימים, גם תכנים של קטינים מגיעים אלינו ומקבלים סעד של הסרה, בדרך כלל, במקרים שבהם הגורם המפרסם הוא אנונימי ואי אפשר להגיע אל כל הפרסומים שיושבים ברשת ואין דרך להגיע אליהם באופן אחר.
איתי גוהר: ראש תחום נוער בפרקליטות נמצאת בזום ולא יכולה לדבר, היא רק ביקשה להעביר את תוכן הדברים, שהטיפול הפרקליטותי בעבירות מין, שמבצעים קטינים, אז הוא לא פשוט, בדרך כלל הפוגעים הם גם ילדים והכלי הפלילי הוא כלי מאוד מאוד דרמטי, שמייצר אדוות גם להמשך החיים ולכן עיקר הזרקור צריך להיות במניעה ובחינוך בתחומים האלה.
מיכל שיר סגמן: משרד הרווחה.
מיכל שיר סגמן: בזום, יש לנו זום?
מיכל שיר סגמן: אילן אביטן.
מיכל שיר סגמן: צוהריים טובים, אני מתנצלת אתה ממש אחרון הדוברים.
אילן אביטן: ממש קצר, אילן אביטן, אני עו"ס ארצי לחוק נוער, מנהל תחום משרד הרווחה במטה הלאומי.
אילן אביטן: אני מאוד שמח על היום הזה, דיון מאוד מאוד חשוב.
אילן אביטן: אני רק אוסיף את החלק שלי.
אילן אביטן: אנחנו מתעסקים הרבה בצוות של הרווחה במטה הלאומי, עם נושא של חובת דיווח והגנה על קטינים, במקרה אלימות שונים בכל התחומים, באלימות פיזית ומינית ואני חושב שהשותפות שנעשית בתוך 105, יחד עם המשרדים הנוספים יחד עם חברינו במשטרה, נעשית באירועים שמגיעים אלינו, נעשית עבודה מקצועית מאוד מאוד טובה.
אילן אביטן: אנחנו יוצרים רצפים טיפוליים בתוך הקהילה, כדי להגיע לאותם ילדים ולבנות תוכניות טיפול, שאחר כך ייושמו בטיפול בקהילה, במרכזים לטיפול בנפגעים ואני מסכים אני חושב שאמירה פה שאומרת שצריך להגביר ככל שאפשר את הפרסום, כדי שזה יגיע ליותר קהלים, ליותר ילדים, ליותר הורים.
מיכל שיר סגמן: בהחלט, אנחנו דנו בזה המון, בשעתיים האחרונות, ללא ספק, זה אחד הדברים שיותר חשוב לעשות.
מיכל שיר סגמן: להגביר את המודעות ל-105.
מיכל שיר סגמן: מילה אחרונה, אני חייבת למישל ווינר, ממש מילה אחרונה.
מיכל שיר סגמן: בזום.
מיכל שיר סגמן: היא המתינה באמת, מישל אני מתנצלת מעומק הלב, שאני נאלצת לקצר אותך, אני מבטיחה לך שאנחנו עושים דיון המשך ובדיון ההמשך, אנחנו נשמח, או שאת תגיעי לכאן גם פיזית, לא רק את הסיפור שלך, אלא גם תציגי את המיזם שלך בנושא הזה.
מיכל שיר סגמן: אז בבקשה.
מישל וינר: אני אשמח, אז אני אגיד את עיקרי הדברים בקצרה.
מישל וינר: כיום אני תלמידת יב', המקרה שאני עברתי, היה ממש לפני שנה בחנוכה האחרון.
מישל וינר: לקחו תמונה שלי כשאני נערה בת 16, פרסמו אותה ברשתות החברתיות ומעליו דירוג, שמדרג את המראה החיצוני שלי, אני לא חושבת שצריך להתחיל לפרט על מה זה עושה לנערה בת 16, בשלב הזה כשהיא בתקופת התיכון ובגרויות והכול ביחד.
מישל וינר: אני הייתי גם באותה תקופה שגרירה בארגון ליד, כיום אני שגרירה שנה ב', אז הייתי שגרירה שנה א', והחלטתי שמהמקום הזה של הפגיעות אני מנתבת את זה למקום של הקמת פרויקט, שיספק מענה, לבני ובנות נוער, שממש עכשיו חווים את מה שאני חוויתי אז, כי אני חושבת שעד כמה שאנחנו נדבר על להעלות את המודעות ולמנוע, עדיין יש כמו שאמרת את המצוי ואת הרצוי וכמובן שהרצוי, זה שיהיו אפס מקרים, אבל כיום זה לא המצב וצריך גם לדעת להנגיש ולטפל באלה שחוו את זה ונפגעו בזה, מהבחינה הנפשית וזה בדיוק מה שאני חיפשתי ובפרויקט שאני הקמתי, פרויקט שנקרא: "להזיז הרים", לוקחים בני נוער שנפגעו ומתמודדים עם התופעה הזאת כרגע, אז הוא כרגע מצוותים אותם לבני נוער בוגרים יותר, שבעברם בעצמם חוו פגיעה ברשת, זאת אומרת, יש פה איזושהי קבוצת שייכות ויש פה משהו שהיא שפה משותפת וממש נוער מוביל נוער, שמדברים בגובה העיניים זה עם זה.
מיכל שיר סגמן: זה מהממם.
מיכל שיר סגמן: באמת כל הכבוד.
מישל וינר: תודה.
מיכל שיר סגמן: דרך נפלאה להתמודד עם הדברים ובאמת לא רק להעביר את זה הלאה, אלא גם לטפל, יישר כוח.
מישל וינר: תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה לכל המשתתפים, אני מתנצלת שלא כולם הספיקו לדבר, אנחנו נעשה על זה דיוניי מעקב, מאחר והנושא הזה רק הולך ותופס, לצערנו, תאוצה ואני אשמח, גם מי שלא שמענו בדיון הזה, שכן נשמע אותו בדיון הבא ואני מסכמת את החלטות הוועדה.
מיכל שיר סגמן: למשרדים השותפים במטה הלאומי להגנה לילדים ברשת, המשרד לביטחון פנים, משרד החינוך, משרד הרווחה והביטחון החברתי, משרד הבריאות, משרד המשפטים.
מיכל שיר סגמן: הוועדה מברכת על פעילותו של המטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת, מוקד 105 ואת שיתוף הפעולה של משרדי הממשלה ופעילותו וקוראת לפעול להעלאת המודעות לקיומו, בקרב ילדים והורים במסע פרסום, בפעולות יח"צ ודרך הרשתות החברתיות עצמן.
מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת לקדם קבלת פניות מקוונות, הוועדה מבקשת עדכון בנושא, כלומר, 105 אנחנו ממש מחכים לראות את ההתקדמות שלכם ולבחון את כל הנושא של פניות אנונימיות אל המוקד.
מיכל שיר סגמן: למשרד החינוך הוועדה קובעת, שיש למנות מדריכי מוגנות, בכל מוסד חינוכי.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לפעול בקרב התלמידים למודעות בנושא המותר והאסור ברשת.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת להכשיר מורים לזיהוי, לא רק לזיהוי ומתן מענה לתלמידים שנפגעו ברשת, אלא לזיהוי פגיעות באופן כללי ברשת, הזנחה, אלימות, אלימות מינית, זה מסט.
מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת לקבל עדכון לגבי פעולות המשרד ליישום הוראות חוזר המנכ"ל בנושא אקלים חינוכי, מיטבי והתמודדות מוסדות חינוך עם אירועי אלימות וסיכון.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לפרסם את נתוני סקר ניתור אלימות במערכת החינוך, שנערך בשנת 2019.
מיכל שיר סגמן: משרד החינוך זאת הייתה אחת ההערות הראשונות של הדיון הזה.
מיכל שיר סגמן: למשרד המשפטים, הוועדה מבקשת לקבל עדכון בנוגע לעבודת ועדת דווידי והצוות, לצמצום הסכנות וקידום ההגנה לילדים ונוער ברשתות החברתיות, ברשות מנכ"ל משרד המשפטים שפועל ליישום המלצות הוועדה הציבורית לגיבוש אמצעים להגנה על הציבור, מפני פרסומים פוגעניים, ברשות השופטת בדימוס, עדנה ארבל.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה למשתתפים, תודה רבה על ההיענות, שנדע בשורות טובות.
מיכל שיר סגמן: בוקר טוב, אני רוצה להתחיל את ישיבת הוועדה, היום ה- 20 בדצמבר 2021, ט"ז בטבת התשפ"ב.
מיכל שיר סגמן: הנושא היום מחדל התחבורה שפוגע בזכות ילדים לחינוך.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה להגיד שאני קראתי באמת את כל המסמכים ואת ניירות העמדה בנושא, ויהיו כאן שאלות מאוד, מאוד נוקבות למשרדי הממשלה, אז אלה שמאזינים לנו, אנא מכם תשובות מלאות ולא אני כן יודע, אני לא יודע, צריך לבדוק, הנה הזמן שלכם לבדוק ולהגיע לוועדה מראש עם תשובות ופתרונות שאולי כבר הגיתם מאחר וזו לא בעיה חדשה.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לפתוח בבקשה עם קובי כהן, הנהגת הורים יישובית יוקנעם, דב וייסמן.
תמי ברנע: אני רק אגיד משהו, כולם צריכים להיות עם מסכות, מי שמדבר יכול להיות בלי מסכה, ולהציג את השם ואת התפקיד לטובת הפרוטוקול מי שבזום.
דב ויסמן: דב ויסמן, נציג הנהגת הורים יישובית ביוקנעם עילית, סגן היו"ר בחטיבה ונציג הנהגה ארצית.
דב ויסמן: יש לקונה קשה מאוד בהתייחסות של המשרדים והם גוררים לעניין גם את השלטון המקומי, הנושא של הסעות התלמידים, שהם נאחזים בפסק דין של בית המשפט העליון משנת 2012.
דב ויסמן: פסק הדין של בית המשפט העליון, התייחס לחובה לממן, הוא לא התייחס לחובה לקיים, זאת אומרת הוא לא ניתן כעתירה לחובה לקיים.
דב ויסמן: יחד עם זאת בית המשפט בהחלטה שלו ציין במפורש כי חלה חובה לקיים, להנגשה של מוסדות החינוך, והיה ומוסדות החינוך לא מונגשים במסגרת אזורי הרישום על פי תקנות לימוד חובה סעיף 7, הרי שעל הרשות לדאוג להנגיש אותם באמצעות תחבורה.
דב ויסמן: אבל, כולם מתעלמים מתקנות התעבורה ומפקודת התעבורה, תקנות התעבורה קובעות במפורש ומצוות כיצד יש להסיע תלמידים לבתי הספר, בין היתר צריך להיות מושב לכל תלמיד עם חגורת בטיחות, האוטובוס צריך להיות מאובזר בפנסי איתות כשהוא עוצר על מנת שנהגים שעוברים לידו ידעו שהוא מוריד ומעלה תלמידים.
דב ויסמן: ועוד כהנה וכהנה כללים שמחויבים בתקנות ובפקודה.
דב ויסמן: התחבורה הציבורית לא מותאמת בשום צורה שהיא לדברים האלה, בתחבורה הציבורית העירונית, התלמידים מוסעים באוטובוסים מונמכי רצפה, האוטובוסים האלה צריכים להיות מונגשים לנכים ולכן אין בהם בכלל מספיק מקומות ישיבה, יש בהם אם אני לא טועה, 34 או 35 מקומות ישיבה, באף אחד ממקומות הישיבה האלה אין חגורות בטיחות.
דב ויסמן: ואז נוצר מצב שמגיע אוטובוס, למשל בחטיבה אצלנו - - -
מיכל שיר סגמן: מה זה אצלנו?
דב ויסמן: ביוקנעם.
דב ויסמן: 300, 400 ילד יוצאים, לפעמים יותר, מגיע לפעמים ל-600 ילד, מגיע קו אוטובוס לאסוף את הילדים האלה, אתה רואה מלא ילדים צובאים על דלתות האוטובוס, נאבקים כדי לנסות לעלות על האוטובוס, נדחסים לאוטובוס סדר גודל של 100 ילדים, כשמותר במקסימום על פי רישיון ההפעלה של חברת התחבורה להעלות 65 ילד.
דב ויסמן: הנהג מעלה יותר ילדים כי הוא מרחם על הילדים שנמצאים שמה והוא לא רוצה להשאיר אותם ללא תחבורה הביתה, ואז הנהג מתחיל בנסיעה ופתאום שלא באשמתו רכב חותך אותו והוא נאלץ לבלום.
דב ויסמן: שוו בנפשכם מה קורה לילדים בתוך האוטובוס, עפים כמו חפצים.
דב ויסמן: לדבר הזה צריכים לשים סוף, ילדים צריכים לנסוע בהתאם לפקודה שחלה על הסעת ילדים והתקנה שחלה על הסעת ילדים.
מיכל שיר סגמן: איך מתאפשר שאוטובוס שלא מותאם לילדים, כלומר גם בלי חגורות בטיחות, חלק מהחוק זה שיהיו חגורות בטיחות, איך מאפשרים לכזה רכב בכלל לאסוף?
דב ויסמן: כי שולחים את הילדים לנסוע בתחבורה הציבורית, לא מקיימים הסעות תלמידים יעודיות.
מיכל שיר סגמן: לא, יש הסעות ילדים יעודיות עד גיל מסוים ומגיל מסוים.
מיכל שיר סגמן: .
דב ויסמן: אין.
דב ויסמן: רק במועצות האזוריות.
דב ויסמן: במועצות המקומיות ובערים אין הסעות תלמידים יעודיות.
דב ויסמן: אלא אם כן יש דוגמא יוצאת דופן וזאת רמת גן, ששמה העירייה מממנת מכיסה בחינם לכל תלמידי העיר ולצוותי ההוראה הסעות כאלה, רמת גן היא לא דוגמא, היא עיר עשירה, לא כל עיר יכולה להרשות לעצמה הוצאה תקציבית כזאת.
דב ויסמן: משרדי הממשלה מתעלמים מהדבר הזה, ומשרד החינוך באופן עקבי מתנער מהחובה שלו, לדאוג לכך שחוק חינוך חובה ותקנות חינוך חובה ייושמו הלכה למעשה.
דב ויסמן: הוא מטיל את האשמה פעם אחת על משרד התחבורה, פעם אחת על הרשות המקומית.
דב ויסמן: בואו חבר'ה, הם לא אשמים, אתם הגוף במדינה, אתם המשרד שאחראי על החינוך, לא משרד התחבורה, אז הלקונה הזאת חייבת לבוא ליידי סיום.
דב ויסמן: אנחנו בהנהגת ההורים ניסחנו מסמך עמדה, הוא מפרט, אנחנו סקרנו את התקנות, סקרנו את החוקים, סקרנו את המצב בשטח, סקרנו אחר כך מסקנות שעולות מהדברים ואת העמדות שלנו.
דב ויסמן: כשאנחנו אומרים פעם אחת חייבים לחדול מהדבר הזה שמסיעים את הילדים שלא כחוק, פעם שנייה צריך לתקן את התקנות ואת הפקודה, כך שיתאפשר מימון של המדינה.
דב ויסמן: המדינה צריכה לדעת שהיא לא יכולה להשיט את הדבר הזה רק על הרשויות המקומיות.
דב ויסמן: כן הרשות המקומית צריכה לשאת בנטל.
מיכל שיר סגמן: אתה מדבר בעצם על חוזר המנכ"ל אני מבינה, כשאתה מדבר על תקנות, אתה מדבר בעצם על חוזר המנכ"ל של משרד החינוך שלא עודכן משנת 2012?
דב ויסמן: כן, אבל חוזר מנכ"ל, הבעיה היא, גם בית המשפט התייחס לזה, חוזר מנכ"ל הוא בגדר נוהל פנימי של המשרד, הוא לא דבר חוק, הוא לא דבר דין.
תמי ברנע: אז על איזה תקנות?
דב ויסמן: אני מדבר על תקנות לימוד חובה שמגדירות את אזורי הרישום ושמהן נגזר חובת ההנגשה.
מופיד מרעי: של משרד החינוך?
דב ויסמן: כן, תקנות לימוד חובה זה בתחום האחריות של משרד החינוך.
דב ויסמן: צריך לבצע שם תיקון של אזורי הרישום, אני לא אומר שילדים לא צריכים ללכת ברגל, ילדים צריכים ללכת ברגל לבתי הספר אבל בגדר הסביר.
דב ויסמן: התקנות האלו לא לוקחות בחשבון דיפרנציאציה בין ישובים שונים, מתאר גיאוגרפי שונה בין היישובים, תנאי אקלים שונים בין יישובים.
דב ויסמן: צריך לעשות רביזיה, התקנות האלו הן משנת 1948 חברים.
מיכל שיר סגמן: יש לי שאלה, בפועל לדבריך 34 ילדים להיכנס לכזה אוטובוס?
דב ויסמן: לא יהיה להם חגורות בטיחות.
מיכל שיר סגמן: בפועל כמה נכנסים?
דב ויסמן: מגיע ל- 100, 90.
מיכל שיר סגמן: 100?
מיכל שיר סגמן: 100 באוטובוס שמותר ל- 34 וגם הוא בלי חגורות בטיחות?
דב ויסמן: כן, שהוא כל כך עמוס, שהילדים נשענים על הדלתות שלו.
דב ויסמן: עכשיו זה לא קורה רק ביוקנעם, שלא תבינו אותי לא נכון, זה קורה בגבעתיים, זה קורה ברמת השרון, זה קורה ברעננה, זה קורה באשדוד, זה קורה בתל אביב.
מופיד מרעי: איפה זה לא קורה?
דב ויסמן: במועצות האזוריות זה לא קיים, במועצות האזוריות יש להם.
מיכל שיר סגמן: במהלך הקורונה כשצמצמו את התחבורה הציבורית, משהו שם השתפר או צומצם בעקבות תקנות קורונה לפחות?
דב ויסמן: אנחנו השבתנו פעם אחת את החטיבה, בקורונה.
קובי כהן: בגלל הריחוק החברתי, שלא אפשר מספר גבוה של ילדים באוטובוס.
דב ויסמן: ולא היה להם איך לנסוע, פשוט מאוד לא היה איך לנסוע, הילדים עמדו בתחנות ולא היה להם איך לנסוע.
דב ויסמן: העירייה אז באה ופתרה, עזרה לנו לפתור את הבעיה הנקודתית הזאת בזמן הקורונה, יאמר לזכות ראש העיר, אבל זה פתרון נקודתי לאותה נקודת זמן, הוא לא פתרון רוחבי.
דב ויסמן: צריך פה פתרון רוחבי, אי אפשר כל פעם לבוא, להתקשר לראש העיר אני צריך פה עכשיו אוטובוס, זה לא עובד ככה, הפתרון צריך להיות פתרון רוחבי שהמדינה מייצרת אותו, ולא יכול כל רשות להמציא את הדרגה מחדש אצלו ברשות.
דב ויסמן: צריכה להיות פה חשיבה שתייצר פתרון מערכתי כולל לכלל הרשויות, כי הבעיה היא לא נקודתית, היא לא רק יוקנעם.
מיכל שיר סגמן: קובי.
מיכל שיר סגמן: יוליה את רוצה גם לדבר?
מוניק קונפינו: אני מוניק, אני מנכ"לית העירייה.
קובי כהן: צהרים טובים, שמי קובי כהן, אני יו"ר בהנהגת ההורים בחטיבה באורט יוקנעם.
קובי כהן: אצלנו בחטיבה יש כ- 1000 תלמידים, 650 בבית ספר אחד ועוד 350 בבית ספר אחר.
קובי כהן: אני אתן לכם דוגמא ללקונה שאני לא בטוח שמשרד החינוך נתן עליה את הדעת, שרת החינוך, ד"ר יפעת שאשא ביטון, קיצרה את ימי הלימוד בשבוע לחמישה ימים בעל יסודיים, בעבר התלמידים האלו למדו בימי שישי, עכשיו מה עשו?
קובי כהן: צעד מבורך, נתנו לתלמידים ללמוד חמישה ימים בשבוע, אבל ביום חמישי, בעצם בכל מהלך השבוע הם מסיימים בשעה 15:30.
קובי כהן: ואז נוצר מצב שיש פקק.
קובי כהן: דמיינים בנפשך בערך 1,000 תלמידים, מתוכם 600 או 500 תלמידים יוצאים ב- 15:30 יחד, איזה כוח של אוטובוסים צריך כדי להסיע אותם הביתה.
קובי כהן: עכשיו מה קורה?
קובי כהן: יש בסך הכל ביוקנעם שלושה אוטובוסים שעוברים בשעה, כלומר בפעימה בן שלוש לארבע ונניח שהם מגיעים ריקים, 65 מקומות ישיבה כפול 3 אנחנו מגיעים ל- 200 נוסעים.
קובי כהן: בפועל אני יכול להגיד לכם שהונצח מצב שהורים, אני כהורה לוקח את הילדים שלי בבוקר לבית הספר, אני מגיע לעבודה, מדברים על פריון, שרת התחבורה מתראיינת ומדברת על פריון, בואו נעודד נסיעה באוטובוסים, בואו נשחרר את הפקקים, בכדי שהורים יוכלו להגיע לעבודה, יהיה לנו פריון יותר גבוה.
קובי כהן: עכשיו בתוכנית החומש כמו שאתם מכירים, השקיעו הרבה מאוד כסף, נדמה לי מיליארדים של שקלים בכדי לתגבר באוטובוסים, בפועל אין גם שום פריון, אנחנו מגיעים לעבודה בשעה 09:00 בגלל המצב הזה, וגם בתחילת היום לילדים אין איך להגיע לבית הספר.
קובי כהן: אני רוצה להגיד לך, שבתור השופר של ההורים, ההורים יש לנו בין 4,000 ל- 4,500 תלמידים ביוקנעם, אני יכול להגיד לך שאנחנו בהנהגה, גם של החטיבה אבל גם בהנהגה היישובית, מקבלים מאות אם לא יותר תלונות, ההורים אומרים דחילאק, תעשו משהו.
קובי כהן: איך יכול להיות שהמדינה כותבת חוק על איך להסיע תלמידים מצד אחד ובצד השני רומסת אותו בעצמה ולא מקיימת אותו.
מיכל שיר סגמן: כל מה שקשור לילדים במדינת ישראל, זה לא דבר חדש וגם לא הדבר היחיד.
קובי כהן: דב כרגע סקר את תקנות התעבורה שמגדירות איך להסיע תלמידים, המדינה רשמה את החוק הזה, היא חוקקה אותו, בא משרד החינוך.
קובי כהן: .
מיכל שיר סגמן: אני אגיד לך את מה שאני אומרת בכל אחת מהוועדות, אגב בלי קשר לנושא, זה לא אישי.
מיכל שיר סגמן: ילדי ישראל מופקרים.
קובי כהן: את צודקת, לא רציתי להתבטא במילה הגסה הזאת אבל ככה אנחנו מרגישים.
קובי כהן: פנינו לד"ר אורנה שמחון, מנהלת מחוז צפון, אולי חמש או שש מכתבים, התשובה הלקונית, ואני אומר לך אני לפעמים קורא את התשובה ואני כולי מתגרד.
קובי כהן: התשובה הלקונית שאנחנו מקבלים, היא מפנה אותנו לתקנות ב- 2012 שנכתבו, האחריות על ביצוע ההסעות וארגונן, חלה על הרשות המקומית, אנא פנה לראש העיר או אנא פנה לרשות המקומית.
קובי כהן: תגידי לי את, הרשות המקומית יכולה להתמודד עם 4,500 תלמידים להסיע אותם הביתה כשאין אוטובוסים, כשאין לה כלים?
קובי כהן: אין אפשרות.
קובי כהן: מי שצריך לאכוף את זה, זה משרד החינוך.
קובי כהן: הוא יישם את חוק חינוך חובה, הוא צריך לדאוג שהתלמידים יגיעו ב- 08:00 לכיתות ויבצעו מבחנים, ויגיעו בזמן, וילמדו ויחזרו בזמן סביר הביתה, היום אין את זה.
מיכל שיר סגמן: בוא אני אגיד לך מה לא קרה, בטח שלא בשנים האחרונות, ואני מאוד מקווה שכשנגיע לתשובת משרדי הממשלה יפתיעו אותי לטובה, אני מאוד מקווה, אבל מה שקרה זה דבר כזה, משרד התחבורה לא ישב עם משרד החינוך, שלא ישבו עם המרכז לשלטון מקומי, הם לא עשו איזה שולחן עגול, הם לא פתחו את הנושא, כדי לדבר כולם ביחד, כדי להציף את הנושא ולמצוא לו אגב פתרון.
מיכל שיר סגמן: אני די בטוחה שהיגיון בריא יוכל למצוא פתרון, כזה או אחר או אפילו פתרון גשר, זה משהו והלוואי שאני אופתע לטובה, אני מסתכלת על הזום כי אני יודעת שעוד מעט הם יעלו שם, סביר להניח שלא קרה.
קובי כהן: יש פתרון מידי, כמו שאתם יודעים עכשיו השמים סגורים, אין תיירות פנים בישראל, יש מאות אוטובוסים של תיירים, אוטובוסים בין עירוניים, שעומדים כמו רוחות רפאים.
קובי כהן: יש נהגים שאין להם עבודה, אתם מכירים מה קורה בעולם התעופה ועולם התיירות.
קובי כהן: אוטובוסים עומדים, תקשיבו את האבסורד, אוטובוסים עומדים, נהגים מקבלים חל"ת, כי אין להם עבודה להסיע תיירים, אבל הילדים סובלים, נחבלים בתחבורה הציבורית כי אין מענה, המשרדים לא יושבים ביניהם ופותרים את הבעיה.
קובי כהן: עכשיו אני חייב להגיד שיש שרת תחבורה לדעתי טובה מאוד, היא כן קשובה, היא כרגע, דב לא הזכיר את זה.
מיכל שיר סגמן: היא יכולה להיות קשובה, אם היא לא יושבת עם המרכז לשלטון מקומי ויחד עם משרד החינוך, הקשב לא עוזר במקרה הזה.
קובי כהן: אחת הבעיות כשישבנו עם ראש העיר, נדמה לי בשבוע שעבר ישבנו עם ראש העיר, שבאמת עושה עבודה נהדרת, והוא קשוב לנו והדלת אצלו פתוחה, אנחנו לפחות אחת לשבוע נפגשים עם ראש העיר בעניין הזה, ומנסים כל פעם להעלות מהאוב איזה שהוא פתרון יצירתי, פעם זה לדבר עם המנהלות שיוציאו את התלמידים לפני.
מיכל שיר סגמן: כמה תלמידים אושפזו בעקבות פגיעה?
קובי כהן: ברוך השם לא, אבל נחבלו.
קובי כהן: אני יכול לספר לך על סיפור למשל, מה שדב ציין, הנהג סטה ממסלולו כי מישהו חתך אותו, הילדה עפה ונחבלה ברגל, האמא בגלל שהיא לא ידעה שהיא צריכה ללכת לביטוחים וכו' פשוט הילדה ישבה בבית, עם רגל חבולה.
קובי כהן: עוד הורה שדיבר על איזה שהוא ילד שנקע את הרגל, ילדים חוטפים ילקוטים בפנים, כמו שדב אמר לך, כמו שדב אמר לך, תדחסי עכשיו 100 ילדים בעמידה, הילקוט אחד של השני כמעט בפנים.
מיכל שיר סגמן: איזה גילאים הילדים שעומדים באוטובוס?
קובי כהן: תראי אני הולך איתך בכל הרמות, בכל הגילאים, מכיתה א' עד כיתה יב', כאשר הילדים הרכים סובלים.
מיכל שיר סגמן: כיתה א' נוסעים יחד עם חטיבה ו-י"ב?
קובי כהן: לא, לא, ביוקנעם, תיכף מוניק מנכ"לית העיר תסקור מה יש, ביוקנעם יש לנו קווים ייעודיים שגם איתם יש בעיה, יש קווים ייעודיים שממתינים לתלמידים, לפחות בבית ספר אחד או שניים שממתינים לתלמידים בשעה אחת.
מוניק קונפינו: שזה ייחודי ביוקנעם, אנחנו נלחמנו על זה כדי לשמור על זה, בדיוק באותה סוגייה שאת אמרת, ילדים עד גיל מסוים כן לתת להם את ההסעות הייעודיות.
קובי כהן: איפה הלקונה כאן?
קובי כהן: שהילדים האלה בכיתה א', ב', ג' שעולים לאוטובוס, אין שמה מלווה, דמייני בנפשך שעולה פדופיל, לא בתחנה של בית הספר, זה אוטובוס שבסוף עושה קו בכל העיר.
קובי כהן: יכול לעלות איזה שהוא פדופיל בתחנה כלשהי ולחכות לילד, ובהסעות של כיתות א', ב', ג' צריך להיות מלווה, זה בדיוק מה שדב דיבר, הסעות תלמידים.
קובי כהן: הסעת תלמידים מדברת על 55 מקומות ישיבה.
מיכל שיר סגמן: הסעת תלמידים עוברת בכל העיר ואוספת נוסעים רגילים?
דב ויסמן: זה לא הסעת תלמידים, זה קווי תלמידים.
מיכל שיר סגמן: כן, רגע שנייה, בבקשה ניתן למנכ"לית העיר רגע לדבר והיא תענה על זה, יש לנו עוד דוברים.
מופיד מרעי: לא בלבלת פה במשהו מה רצית להגיד?
דב ויסמן: זאת לא הסעת תלמידים, אלו קווי תלמידים של תחבורה ציבורית, זה אוטובוסים ציבוריים.
דב ויסמן: כל נוסע שרוצה לעלות על האוטובוס הזה, רשאי לשלם ולעלות.
מופיד מרעי: אתה מוכן לענות לי לשאלה?
מופיד מרעי: שאלתי אם זה הסעה של העירייה או קו אוטובוס רגיל, כי אם זה קו אוטובוס רגיל זה כבר לא באחריות בכלל.
דב ויסמן: זה קו אוטובוס רגיל שיוצא מבית הספר היסודי.
מופיד מרעי: ואתה אומר שהילדים עולים עליו כדי להגיע לבית ספר?
דב ויסמן: הוא יוצא מבית הספר, התחנה הראשונה שלו היא בבתי הספר היסודיים, הוא יוצא שמה, הוא מוגדר על ידי משרד התחבורה כקווי תלמידים, במכרזים שהמכרז מפרסם זה מוגדר כקווי תלמידים.
דב ויסמן: יחד עם זאת, כל אזרח שרוצה לעלות על האוטובוס הזה, הוא רשאי לעלות.
מיכל שיר סגמן: זו בעיה בפני עצמה.
מופיד מרעי: אני ממש לא הבנתי עכשיו, אתה אומר שמשרד התחבורה מפרסם קו הסעות לתלמידים בתוך העיר?
דב ויסמן: לא.
מופיד מרעי: מה לא, זה מה שאתה אמרת.
דב ויסמן: עוד פעם, זה לא הסעת תלמידים.
מופיד מרעי: אולי אני אגיד כמה מילים לפני?
מופיד מרעי: קודם כל אני ראש רשות לשעבר וגם ראש פורום ראשי רשויות של הדרוזים והצ'רקסיים, ועסקתי עם הסוגייה הזאת.
מופיד מרעי: ואני מסכים אתכם שראש העיר מתעסק עם זה או ראש הראשות מתעסק עם זה כל הזמן, והבעיה היא בעיה כואבת, והבעיה היא בעיה מערכתית.
מופיד מרעי: ה- יו"ר אמרה, כל עוד ואנחנו לא יושבים, לא רוצה להגיד שולחן עגול, אם לא יהיה צוות שיקבל אחריות על מה שקשור, בכל משימה אגב, לא יכול להיות שמכרז החינוך להסעת הילדים.
מופיד מרעי: מי שמוציא את המכרז להסעת הילדים זה הרשות המקומית, והרשות המקומית היא זאת שצריכה לפקח ולא בטוח שיש לה גם את היכולת לפקח, ואז נותנים בסופו של דבר לאחראי על הבטיחות בדרך כלל, בוא אתה תפקח עכשיו על ההסעות של הילדים.
מופיד מרעי: גם לא לוקחים בתקנות את הטופוגרפיה, דין יוקנעם זה לא כדין נהריה ודין נהריה זה לא כדין חורפיש.
מוניק קונפינו: זו נקודה חשובה מאוד.
מופיד מרעי: כשעומר שמחון בא לבקר אצלי בחורפיש, אמרתי לו אוקי, מה זה שני ק"מ?
מופיד מרעי: אצלך זה מישור, עכשיו מה קורה גברתי היו"ר?
מופיד מרעי: זה לא רק מרחק, היום אנחנו מכבידים על התלמיד בכיתה א', בכיתה ב', בכיתה ג', בתיק ענק של ספרים, התיק שוקל יותר מהילד, ואם הוא עולה בעליה בכלל הוא יכול להתהפך לאחור.
מופיד מרעי: הנושא מאוד מאוד מורכב, היו הרבה צעקות או טענות, העלנו בזמנו את הנושא.
מיכל שיר סגמן: עדיין יש, יש ראשי רשויות שמפגינים להם מתחת לבית עד היום, אתם פה יוקנעם, אבל יש עוד ערים חוץ מיוקנעם שיתכן שהרשויות פחות חשובות עם פחות כלים.
תמי ברנע: אנחנו הזמנו את כפר סבא, חיפה, תל אביב.
מופיד מרעי: אנחנו מדברים מערכתי על כל הארץ, לא רק על יוקנעם, כרגע יוקנעם מציגים את זה.
מופיד מרעי: באמת כמו שנאמר כאן, אולי במועצות האזוריות הנושא הוא קצת יותר מאורגן, קצת יותר מסודר, ואני מכיר ויודע ששם באמת קצת יותר מסודר.
מופיד מרעי: גברתי היו"ר, אם לא יהיה גוף שיידע לקבל את ההחלטות תחת קורת גג אחת, בסוף ההסעות של כל התלמידים, גם בתיכון יוצאים מאיפה?
מופיד מרעי: מהרשות המקומית.
מופיד מרעי: משרד החינוך מוציא את התקנות שלו, הרשות המקומית מוציאה את המכרזים להסעות, משרד החינוך לא יכול להוציא מכרז לכל הארץ להסעות?
מופיד מרעי: זה בלתי אפשרי, הוא לא יכול לשלוט, למרות שאני אישית בתפיסה אזורית, אני גם הייתי שייך לאשכול גליל מערבי, חשבתי בכלל שלכל ההסעות ייצא מכרז של האשכול, של האזור ואז יוכל לשאת את התלמידים, דין מועצה אזורית כדין מועצה מקומית כדין עירייה, כי יש את כולם באותו אשכול.
מופיד מרעי: אני לא יודע אם נצליח להגיע לשם, בגוף הזה חייב להיות גם פיקוח, לא יכול להיות שילדים, כמו שנאמר כאן בכיתה א', ב' ג', אני מדבר על ילדים באמת בגיל צעיר עולים לאוטובוס בלי פיקוח.
מיכל שיר סגמן: בפיקוח, 36 מקומות על 100 ילדים שנדחסים בעמידה.
מופיד מרעי: באחד הדיונים פה אמרתי מקרה שהיה אצלנו, דווקא עם חינוך מיוחד במקרה הזה שצריך מלווה, ויש מלווה בחינוך מיוחד כל הזמן, אז גם לגילאים כאלה צריך להיות מלווה.
מופיד מרעי: לכן אני אומר, בואו גם אתם לא לערבב, אני לא הייתי מקבל בכלל את הטיעון שיש תחבורה ציבורית, משרד התחבורה, אני לא יודע מי הוציא את המכרז, ויש הסעה של ילדים שהיא לא בשליטה, לא בשליטה של הרשות ולא בשליטה של משרד החינוך, ולא בשליטה של הקב"ט.
מופיד מרעי: זה ציבורי, לכן הייתי ממליץ ואומר, דבר כזה, אני לא הייתי מאשר לילדים שלי כראש עיר שיסעו בהסעות כאלה כי הן לא מפוקחות על ידי, והפיקוח פה הוא מאוד, מאוד חשוב.
מיכל שיר סגמן: רגע, היא עוד לא קיבלה את רשות הדיבור, זה לא דיון אישי ויש כאן עוד דוברים שמחכים יפה לתורם אז בבקשה.
מוניק קונפינו: מוניק קונפינו, מנכ"לית עיריית יוקנעם.
מוניק קונפינו: אני רוצה להתייחס לשתי סוגיות, ואני חושבת שהדיון הזה בוועדה לזכויות הילד יש לו משמעות, את גם פתחת ונגעת בכמה נושאים.
מוניק קונפינו: עד שלא יתייחסו להסעות ילדים בדיוק כמו שהוא דיבר.
מיכל שיר סגמן: עד שלא יתייחסו לילדים.
מוניק קונפינו: לילדים, אני מסכימה, קשה לי האמירה הזו, אבל אני אומרת, עד שלא יתייחסו להסעות תלמידים ואת יודעת מה, בגילאים של א' עד ג', כהסעות יעודיות, הסוגייה הזאת לא תיפתר.
מוניק קונפינו: כמו שאת רואה, יש לי הנהגת הורים מאוד, מאוד דעתנית, ואני באה גם ממקום של הנהגות הורים, אנחנו קשובים ואנחנו נותנים להם מענה 24/7 לא כקלישאה.
מיכל שיר סגמן: אתם.
מיכל שיר סגמן: מצד שני יש כאן רשויות שלא הגיעו לדיון הזה בכלל, למרות שהם הוזמנו.
מוניק קונפינו: כן, אבל מה שחשוב לי כן לציין כי הוא נגע כאן, כל ההסעות שהמכרזים יוצאים על ידינו, וזו סוגייה שהיא מאוד משמעותית, יש פיקוח שלנו, יש מלווה שאנחנו משלמים כרשות, גם אם משרד החינוך לא מאשר לי להעלות מלווה מסיבה כזו או אחרת, בכספי הרשות אנחנו מממנים, אנחנו מממנים חינוך מיוחד גם כשמשרד החינוך לא מאשר, אנחנו מממנים הסעות חוץ למשל לבית ספר ממלכתי דתי, כי אין לנו בתוך הרשות, 50% מתקציב העירייה הולך לחינוך.
מוניק קונפינו: זו סוגייה אחת.
מוניק קונפינו: הסוגייה השנייה זה שהסעות התלמידים בבתי הספר היסודיים, אנחנו ניסינו, אני מסכימה זה לא הסעה פרטית, זה תחבורה ציבורית.
מוניק קונפינו: ניסינו לשמר את זה, כשההסעה מתחילה מפתח בית הספר, זה נותן לנו שבעה בתי ספר יסודיים בסוף הלימודים, אוטובוסים מתייצבים שם לפי כמות הילדים ולפי מערכת השעות, שם אין בעיה, הנהגת ההורים יכולה להגיד כך או אחרת, שם אין את הבעיה.
מוניק קונפינו: איפה הבעיה התחילה להתעורר?
מוניק קונפינו: כשפתחנו שתי חטיבות, חטיבה אחת צומחת ועוד חטיבה, שבסה"כ יש לנו ביישוב, סה"כ 5,500 תלמידים, בחטיבות יש כ- 2,000 תלמידים, כ- 40% זה המסה העיקרית.
מוניק קונפינו: עשינו רה ארגון לפני שנתיים עם משרד התחבורה, אנחנו ממתינים לפעימה, זאת אומרת ברגע שתקציב המדינה יעבור ואנחנו נקבל את הפעימה השנייה, יתווספו לנו כמות של אוטובוסים, עוד לא קיבלנו ואני קוראת כאן אולי בעזרתך אם תוכלי לקדם את הנושא הזה.
מוניק קונפינו: אנחנו הראשונים לקבל מספר אוטובוסים גדול ולהכפיל.
מיכל שיר סגמן: יכול להיות שהקצו להם את זה ל- 2022.
מוניק קונפינו: הבטיחו לנו שזה ייכנס לתוקפו בספטמבר, עם פתיחת הלימודים בספטמבר תשפ"ב, ועד אז עשינו מספר דברים, יש לנו ראש רשות 32 שנה, מצחיק שאני באה לכנסת כדי לבוא ולדבר על איזו שהיא בעיה שיש ביוקנעם, תמיד אנחנו מסבירים איך אנחנו התפתחנו מעיירת פיתוח לעיר מובילה.
מוניק קונפינו: יש לנו ראש רשות, עשינו מהלכים, לקחנו קווים, לקחנו איזו שהיא אחריות והסטנו קווים, הסטנו קווים בין השעות 13:00 ל- 16:00 ועמדנו אל מול התושבים שלנו ואמרנו להם אפרופו, קודם כל הילדים.
מופיד מרעי: אתם מצליחים לעשות את זה?
מוניק קונפינו: עמדנו ועמדנו בגבורה, הנהגת ההורים אמרו איך תעמדו.