GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
כמאל מהנא: הורים רוצים לשמור על הילדים ולכן הם יושבים בבית, דבר שמעמיס עליהם עוד יותר את הנטל, כי הם חייבים להיות בבית עם הילדים.
כמאל מהנא: אם אין לילדים מסגרת ואין להם את הכסף לשלם, זו מעמסה כלכלית.
כמאל מהנא: אני אתן לכם דוגמה, יכול להיות שהיא תישמע לא הגיונית – היום יש בפקיעין יום ספורט.
כמאל מהנא: ועד ההורים גייס כ-200 שקלים כדי שילדים יוכלו לנסוע לשם ואין להם לשלם.
כמאל מהנא: זה כולה 30 שקלים שהילד היה צריך לשם.
כמאל מהנא: אנחנו גייסנו לשבעה ילדים 210 שקלים, כדי לקחת גם את הילדים האלה ושהם לא ירגישו שהם חסרים או שהם שונים מהילדים האחרים.
כמאל מהנא: לכן אני בעד כל הצעה שהגיעה לפה, גם של חבר הכנסת, כן לנתק את זה.
מיכל שיר סגמן: רודי סעד, בבקשה.
רודי סעד: בוקר טוב לכולם.
רודי סעד: אני אעשה את זה בקצרה – נמצאים איתנו כאן הורים מדאלית אל-כרמל, עוספייה, פקיעין, יאנוח-ג'ת ועוד חברים וכל השאר נמצאים בזום.
רודי סעד: קודם כול, אני רוצה להודות לראש הרשות שלנו שהגיע, והוא היחיד שהגיע, למרות שכולם קיבלו את הפנייה.
רודי סעד: טוב שיש לנו חברי כנסת דרוזים בירושלים, אני מאוד שמח לשמוע אתכם.
רודי סעד: שאפו על כך, ייצגתם אותנו מאוד יפה.
רודי סעד: המצב הסוציו-אקונומי ברור לכולנו, אני מבין שהוא לא משקף את המציאות.
רודי סעד: עזבנו את כל העיסוקים שלנו – יש לנו גם את הילאל, שהוא סוהר, כולם מכירים את הסיפור שלו.
רודי סעד: הוא נפצע קשה באחד מבתי הכלא, אבל הוא הגיע לכאן עם קביים, כי חשוב לו מאוד לפתור את הסוגיה הזאת.
רודי סעד: דבר שני, הרבה מאוד הורים עוקבים אחר הסיפור הזה.
רודי סעד: כפי שציין ראש הרשות, רק עשרה אנשים נרשמו, אבל כרגע יש משבר ואין איפה לשים את הילדים.
רודי סעד: יש לנו כ-200 ילדים שמחכים לנו וחושבים שנחזור עם פתרון.
רודי סעד: זו הציפייה שלי, שבאמת ראש הרשות, חברי הכנסת, גם השר חמד עמאר שנמצא בתמונה, יביאו פתרון מיידי להורים האלה.
רודי סעד: אני אומר את זה בצורה הכי עדינה, אם עכשיו משפחה שמה את הילד שלה בבית לבד, זו סכנת חיים.
רודי סעד: ילד בן ארבע אי אפשר להשאיר אותו בבית, אלא אם האבא מקבל החלטה שהאימא יורדת לחצי משרה, אבל אז נרד ממצב סוציו-אקונומי 4 ל-1.
רודי סעד: זה אומר שעכשיו 200 משפחות יורדות לחצי משרה.
רודי סעד: אני לא רוצה להרחיב בסיפור הזה, אני רוצה לתת את הבמה לשאר החבר'ה, שכל אחד ישלים את הפאזל.
רודי סעד: אני מקווה לצאת מכאן עם תוצאות ומקווה למעקב גם של מקבלי ההחלטות, ראש הרשות, חברי הכנסת.
רודי סעד: אתם הגב שלנו.
רודי סעד: תודה.
מיכל שיר סגמן: הוועדה תעשה בהחלט מעקב, אנחנו לא משחררים כל כך מהר.
מיכל שיר סגמן: אנס מנסור, בבקשה.
אנס מנסור: אין הרבה מה להרחיב אחרי ששמענו את חברי הכנסת שייצגו אותנו בצורה טובה ואמרו מה שיש בלבנו.
אנס מנסור: המצב שלנו בכפרים הדרוזים הוא מצב לא הכי טוב.
אנס מנסור: אני מכהן כיושב-ראש הפורום של ועדי ההורים ואני מבלה בכל הכפרים הדרוזים.
אנס מנסור: אנחנו רואים מקרוב מה שקורה בבתי הספר ואיך הדברים נעשים.
אנס מנסור: כפי שהציג חברי, יש מצב כלכלי מאוד קשה ואנחנו מצליחים בקושי לשלוח את הילדים לחוגים ולטיולים.
אנס מנסור: אתמול למשל קיבלתי טלפון מיושב-ראש ועד הורים על כך שמנסים לגייס כסף קטן כדי לשלוח ילדים ליום ספורט או ליום גיבוש בבתי הספר, וכאן אנחנו מטילים נטל כזה כבד על ההורים, צעירים שמתחילים את החיים.
אנס מנסור: אתה בא ונותן לו להיות בקושי בתחילת החיים שלו.
אנס מנסור: זה דבר שהמדינה צריכה לעודד ולתת לזוג צעיר להתחיל את החיים בצורה אחרת, אבל פה אנחנו עושים הפוך – נותנים לזוג צעיר להתחיל בקושי.
אנס מנסור: לכן אנחנו מבקשים מאוד שהוועדה וחברי הכנסת וכל מי שיושב מסביב לשולחן לקחת את הדברים האלה בכובד ראש, לעזור ולהוריד את הנטל, כדי שהילדים יוכלו להיות בצהרונים.
אנס מנסור: תודה.
מיכל שיר סגמן: זיאד ברקת, בבקשה.
זיאד ברקת: אין הרבה מה להוסיף, כי כולם דיברו על אותו הדבר – המצב שמתואר לא ממחיש את המצב שיש בפועל.
זיאד ברקת: המצב בשטח ממש קטסטרופלי, אנשים בקושי גומרים את החודש, בקושי קונים לילדים שלהם דברים בסיסיים, אז לשלם 3,500 שקל כדי להשאיר אותם בצהרון – אז עדיף להשאיר אותם בבית, עם כל הכאב בזה.
זיאד ברקת: לכן אנחנו מבקשים לנסות עד כמה שאפשר להוריד את זה, אפילו ללא תשלום.
זיאד ברקת: הרי אומרים חינוך חינם, אז למה לא הולכים לזה?
זיאד ברקת: איפה זה?
זיאד ברקת: אם זה בחינם, אז זה בחינם ואני לא צריך לשלם.
זיאד ברקת: אם זה בחינם, למה צריך לשלם את כל התשלומים הנוספים מסביב?
זיאד ברקת: לא מספיק כל התוכניות שעושים, כמו קרב, טיולים – הכול ביחד זה לא 3,500 שקל, אלא אתה מגיע ל-6,000, 7,000.
זיאד ברקת: המצב לא מאיר פנים לאנשים מבחינה כספית, גם המצב של הקורונה גם לזה שאנשים איבדו את עבודתם, את הבית, אנשים מתגרשים, והמצב רק הולך ומתדרדר, ממש לתהום.
זיאד ברקת: אז מה שאתם יכולים לעזור, תעשו.
זיאד ברקת: תנסו לעזור להחיות את האנשים בחזרה, כי יש אנשים שקשה להם מאוד ולוקחים את זה מאוד קשה.
זיאד ברקת: תודה.
מיכל שיר סגמן: יושב-ראש ועד ההורים יאנוח-ג'ת, בבקשה.
הילאל ביסאן: גברתי היושבת-ראש, אנחנו מחונכים לשרת את המדינה.
הילאל ביסאן: אני בעצמי אח שכול, איבדתי את אחי התאום באסון הכרמל.
הילאל ביסאן: הוא נשלח להציל חיים.
הילאל ביסאן: אצלנו במדינה מקדשים את הערך הזה של חיי אדם, זה ערך עליון.
הילאל ביסאן: אנחנו מחויבים ללכת לצבא, אנחנו משרתים, אני בעצמי נפצעתי באירוע ירי קשה בבית סוהר רימונים.
הילאל ביסאן: קיבלתי על התפקוד שלי ועל הצלת חיים של אחרים קיבלתי צל"ש ועיטור המופת.
הילאל ביסאן: ככה חונכתי, ככה חינכו אותו מהילדות.
הילאל ביסאן: ינקתי את החינוך הזה להגן על המדינה, לשרת, לתת, והגיע הזמן שיתייחסו אלינו, להורים, וישאלו אותנו לפני שיש גזירות.
הילאל ביסאן: זו גזירה מאוד קשה, רוב ההורים שמשלמים עכשיו הם אנשי ביטחון שמשרתים בירושלים ובכל מיני מקומות והגיע הזמן שיתייחסו אלינו לא רק כמספרים או כמספר אישי או אחים בדם, אלא הגיע הזמן שיתייחסו אלינו כאחים לחיים, לבוא לקראתנו ולתת לנו לחיות, להרים את הרמה של הילדים שלנו ולתת לנו להמשיך לחיות ולשרת, שיהיה לנו נחת, כי יש דברים אחרים שצריך להתעסק איתם.
הילאל ביסאן: לבוא עם גזירה כזאת בלי לשאול, על בסיס החלטה מ-2017, זה דבר קשה.
הילאל ביסאן: בואו לכפרים ותוכלו לראות מה הולך שם עכשיו, אחרי כל התקופה הקשה שעברנו.
מיכל שיר סגמן: שוויון בין החובות לזכויות.
הילאל ביסאן: לגמרי.
מיכל שיר סגמן: וואיל אבו מופלח, יושב-ראש ועד ההורים דאלית אל-כרמל, בבקשה.
וואיל אבו מופלח: אני אתייחס בקצרה, כולם כאן דיברו על הכול.
וואיל אבו מופלח: לא נשארו לנו הרבה דברים, ומי שדיבר לפניי ממש ריגש.
וואיל אבו מופלח: זה אנחנו, ממש זה אנחנו.
וואיל אבו מופלח: אני מצטרף למה שאמר חבר הכנסת מופיד מרעי.
וואיל אבו מופלח: בישראל יש חינוך חובה חינם לכולם.
וואיל אבו מופלח: למה שהחינוך יהיה רק לעשירים?
וואיל אבו מופלח: איפה ההיגיון בזה?
מיכל שיר סגמן: המדינה טוענת שהפכתם להיות עשירים.
וואיל אבו מופלח: כולם דיברו על המצב ושזה בא להפלות.
עלי סלאלחה: אנחנו הכי עשירים בערכים, אבל זה לא נותן שום דבר.
וואיל אבו מופלח: ועכשיו מתחילים לגבות כספים עבור ילדים בטרום חובה.
וואיל אבו מופלח: לדעתי זה מתחיל מכאן.
וואיל אבו מופלח: מדובר בילדים של כולנו, הם יקרים לנו מהכול ואנחנו צריכים לדאוג להם.
וואיל אבו מופלח: אנחנו צריכים לדאוג להם, זה העתיד של המדינה, העתיד שלנו.
וואיל אבו מופלח: אני מתפלא.
וואיל אבו מופלח: תקציב החינוך השנה הוא הגדול ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל ולא ייתכן שלא ימצאו את הגרושים, אני לא יודע כמה, כדי לעזור לאנשים.
וואיל אבו מופלח: אני מבקש את עזרתכם.
סקר חבקה: אין הרבה מה להוסיף.
סקר חבקה: בסך הכול כל הדברים הוצפו פה, וזה מראה באמת עד כמה זה חשוב לנו.
סקר חבקה: אני גם מצטרף לחבר הכנסת עלי סלאלחה – אנחנו חונכנו על ערכים, אבל לצערי עם ערכים לא נוכל ללכת למכולת.
סקר חבקה: אני אתן דוגמה מהשטח – אני נשוי, עובד במשרד ציבורי, אשתי מורה בבית ספר.
סקר חבקה: יש לנו ילדה בגן, ילד בכיתה ז' וילד בכיתה י"א.
סקר חבקה: הילד בכיתה י"א יצא היום למסע לאילת.
סקר חבקה: שילמתי על זה כ-900 שקלים, מלבד דמי כיס ואוכל; הילד בחטיבת הביניים – גם כן כל מיני חוגים שאני צריך לשלם.
סקר חבקה: לצערי אנחנו רשות ענייה, כמעט שאין חוגים, ולכן אני נאלץ לקחת אותם לכפר ורדים, לתרשיחא ומקומות אחרים, דבר שעולה הרבה כסף.
סקר חבקה: יש גם את הילדה בגן שעליה צריך לשלם 3,500 שקל עבור התוכנית הזאת.
סקר חבקה: אין לנו בעיה לתת את הכול לילדים שלנו, לחנך אותם, שיובילו ובכייף.
סקר חבקה: צריך לזכור שיש בעיה של סנכרון בזמנים – כדי לקחת אותה בשעה 2 מהגן, אני צריך לצאת מוקדם מהעבודה, כי מנהל בית הספר לא מסכים לאשתי שתצא מוקדם מבית הספר, או שאני צריך לקחת יום חופשה.
סקר חבקה: זה גם מוסיף לכל הסלט הזה.
סקר חבקה: צריך באמת פתרון, ולא פתרון זמני ולא אקמול, אלא לטווח רחוק.
מיכל שיר סגמן: ואני מוסיפה כהורה, כאימא: נכון שגני הילדים והצהרונים מקילים עלינו את החיים, כי אנחנו יכולים לצאת לעבודה ולעבוד כמו שצריך בלי לחתוך פינות ופתאום לצאת יותר מוקדם או לקחת ימי חופשה.
מיכל שיר סגמן: אני מוסיפה על זה, שבנוסף לעובדה שזה פתרון להורים, זכותו של כל ילד להמשיך ולקבל חינוך איכותי גם לאחר שעות הלימודים בכל מה שקשור לצהרונים ולחינוך הבלתי פורמלי בכלל.
מיכל שיר סגמן: מחר אנחנו מציינים את יום הילד ואנחנו מדגישים עד כמה חשוב לשים את הילד במרכז ולהוסיף לו תכנים, בכל גיל, גם מלידה עד 3, כי כבר הוכח מחקרית מה המשמעות של לזרוע בתוך הילדים האלה את התוכן החינוכי והנפשי וההתפתחותי שהסביבה הזאת מסוגלת לייצר, לפעמים טוב יותר מאשר בתוך הבית, גם אם זה הבית הכי טוב בעולם, בסוף מערכת חינוכית היא מערכת חינוכית.
מיכל שיר סגמן: אז מעבר לפתרון להורים, זה גם תוספת מאוד איכותית ונכונה לילד עצמו, ואסור לנו לשכוח את זה.
מיכל שיר סגמן: זה חלק בלתי נפרד מזכותו של הילד לקבל באופן שוטף.
סקר חבקה: אנחנו בעדה תמיד מגייסים את ההורים שלנו שיעזרו לנו, אבל כמה אפשר לתפוס את הסבא והסבתא כדי שייקחו את הילדה.
סקר חבקה: גם להם יש החיים שלהם ואת העיסוקים שלהם.
מיכל שיר סגמן: גם הסבא והסבתא של אז זה לא הסבא וסבתא של היום.
מיכל שיר סגמן: זה גם דור אחר.
רודי סעד: אני ממליץ להפריד את הסוציו-אקונומי מהחינוך.
רודי סעד: בערבית אומרים: ניפרד אל זית מן אל עאכר, כלומר לעשות את ההפרדה בין שמן למים ולכל הדברים האחרים.
רודי סעד: צריך לעשות הפרדה מוחלטת ושלא נהיה צמודים למדד הזה.
רודי סעד: לגבי העניין הסוציו-אקונומי – ראשי הרשויות התעסקו בזה, אבל אנחנו, כהורים, שבאנו מהצפון, נסיעה ארוכה, עזבנו את הכול כדי להגיע לכאן, להגיע לקצה.
רודי סעד: זה לא מובן מאליו שוועדי הורים מגיעים עד לרמה הזאת, אבל זה כל כך קריטי וחשוב כדי לעשות את ההפרדה הזאת ולהחזיר את הרכבת למסילה.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שהיא זו שלמעשה אמונה על העלאת הדירוג.
מיכל שיר סגמן: עד שהם יצטרפו אלינו בזום, אנחנו נעבור למשרד החינוך.
לילך ברקאי: אני ממונה על תוכנית הצהרונים הלאומית של משרד החינוך, תוכנית ניצנים.
לילך ברקאי: תוכנית ניצנים היא תוכנית מסובסדת של משרד החינוך.
לילך ברקאי: משרד החינוך מסבסד את התוכנית לפי מדד סוציו-אקונומי של הרשות, בהתאם לפרסומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
לילך ברקאי: ככול שיש עדכון במדד הלמ"ס של הרשות, משרד החינוך מבצע את העדכון ופועל בנושא בהתאם לעדכון, וזאת על מנת לייצר ודאות ועל מנת לא לפגוע - - -
מופיד מרעי: יש עדכון?
לילך ברקאי: יש עדכון.
לילך ברקאי: בחלק מהרשויות מדד הלמ"ס עלה, וזה העדכון.
מופיד מרעי: באיזו שנה?
לילך ברקאי: בשנה הזאת.
מופיד מרעי: יש עדכון של הלמ"ס ל-2021?
מופיד מרעי: אנחנו יכולים לראות את זה?
מופיד מרעי: אנחנו בדיון בוועדה לזכויות הילד על תשלום מול מצב סוציו-אקונומי ולא מונח לפנינו שום נתון סטטיסטי של הלמ"ס לשנת 2021.
מופיד מרעי: אני חושב שכל עוד שהדיון הוא לא על זה, הדיון הוא עקר.
לילך ברקאי: כמו שאמרתי, הנתונים שאנחנו פועלים על פיהם הם הנתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שנמצאים פה ויוכלו להציג את הנתונים.
מיכל שיר סגמן: אבל ההחלטה על התשלום היא החלטה שלכם.
מיכל שיר סגמן: הם יכולים להעלות את הדירוג, אבל ההחלטה על התשלום היא החלטה שלכם.
לילך ברקאי: נכון.
לילך ברקאי: התשלום בהתאם לאשכולות הלמ"ס מתחלק בין תשלומי ההורים לסבסוד המשרד.
לילך ברקאי: באשכולות למ"ס 3-1 תשלום ההורים הוא בסך הכול 50 שקלים והמדינה משתתפת/מסבסדת ב-600 שקלים.
לילך ברקאי: ברגע שאשכול הלמ"ס עולה, יש איזשהו פער בגובה ההשתתפות בין אשכול 3 לאשכול 4.
לילך ברקאי: אני יכולה לומר שלקראת שנה"ל תשפ"ג המשרד בגיבוש תוכנית למעבר לשיטת שינוי התקציב, תוכנית מורכבת, שהתקצוב ייעשה על פי מדד טיפוח בית ספרי.
מיכל שיר סגמן: מה זה אומר?
לילך ברקאי: הנושא עוד בגיבוש ובהבניה.
שנית פנחסי הראל: אני מהלשכה המשפטית של משרד החינוך, אני מלווה את תוכנית ניצנים בהיבט המשפטי.
שנית פנחסי הראל: אני רוצה לחדד כמה נקודות, בין היתר בהקשר לשאלות שעלו.
שנית פנחסי הראל: קודם כול, צודקת לילך שאנחנו מעדכנים לפי המדד האחרון שאנחנו מקבלים.
שנית פנחסי הראל: זה לא אומר שהמדד הוא מדד און-ליין.
שנית פנחסי הראל: כלומר, יכול להיות שהמדד נעשה על פי נתונים ישנים, אבל מבחינתנו הוא המדד הכי מעודכן.
שנית פנחסי הראל: המודל נבנה כמודל רשותי מתוך איזה תפיסה, שהיא תפיסה רחבה, שהרשות המקומית היא נדבך חשוב בהפעלת התוכנית.
שנית פנחסי הראל: זאת אומרת, התוכנית מושתת גם על השלטון המקומי וגם על השלטון המרכזי.
שנית פנחסי הראל: זו תוכנית שהיא בראייה רשותית, היא לא תוכנית שמופעלת בבית ספר ספציפי, אלא יש כאן מעורבות מאוד-מאוד גדולה של הרשות המקומית.
שנית פנחסי הראל: לכן המודל נבנה כמודל רשותי בהתחשב במדד הסוציו-אקונומי של הרשות המקומית.
שנית פנחסי הראל: אגב, זו לא התוכנית היחידה שפועלת כך, יש תוכניות רבות במשרד החינוך שעובדות כך, כך בתי הספר של החופש הגדול ותוכניות בחינוך הבלתי פורמלי.
שנית פנחסי הראל: זאת אומרת, בהרבה מקרים אנחנו לוקחים את הרשות כפקטור מרכזי בתוך מערך התקצוב.
שנית פנחסי הראל: דבר נוסף, המודל הזה הוא המשך של תוכנית ציל"ה, שהזכיר חבר הכנסת מרעי.
שנית פנחסי הראל: אני מזכירה שבתוכנית ציל"ה רק אשכולות 3-1 תוקצבו.
שנית פנחסי הראל: כלומר, זו הייתה תוכנית שיועדה לאשכולות הכי-הכי נמוכים.
שנית פנחסי הראל: אחר כך הרחיבו את התוכנית, עדיין בתוך מסגרת תקציבית נתונה, כשזה לא תקציב בלתי מוגבל.
שנית פנחסי הראל: המסגרת התקציבית היא מוגבלת ולכן כשאנחנו בנינו את המודל יחד עם משרד האוצר, הייתה כוונה והיה רצון לתת את מירב התקצוב למדרגות הנמוכות, כלומר לאשכולות 3-1, שם ניתן עיקר הדגש.
מיכל שיר סגמן: משרד החינוך חווה X ילדים שהשתתפו בתוכנית עד היום.
מיכל שיר סגמן: אני מניחה שיש לכם מדד, אתם יודעים כמה השתתפו.
מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, כמה משכו את התוכנית שלכם.
מיכל שיר סגמן: אתם רואים שיש ירידה חדה, זה לא מדליק נורה אדומה למשרד החינוך או שאומרים: אוקיי, אז נחסוך את הכסף?
שנית פנחסי הראל: בהחלט מדליק נורה אדומה, וזה בדיוק מגיע למקום שלילך סיימה איתו, שבעקבות הדבר הזה אנחנו בוחנים עכשיו אפשרות לעבור למודל תקצוב אחר.
מיכל שיר סגמן: כמה זמן זה ייקח?
שנית פנחסי הראל: אנחנו בוחנים את זה כרגע, בשנת הלימודים תשפ"ב, ואם הכול ילך כשורה – זה מודל שהוא מודל מורכב.
שנית פנחסי הראל: תוכנית ניצנים היא תוכנית בהיקף של יותר ממיליארד שקלים.
שנית פנחסי הראל: כלומר, זה לא מעבר שהוא מעבר פשוט ויש לו השלכות רוחב.
מופיד מרעי: אני שמח על מה שאת אומרת.
מופיד מרעי: אם כתוצאה מהנתונים ומהירידה בהשתתפות הגעתם למצב שאתם צריכים לבנות או לחשוב על מודל השתתפותי ותקצובי אחר, אני שמח שבאיזשהו מקום נפל האסימון.
מופיד מרעי: כדי להגיע למודל הזה, יש רק דבר אחד שצריך לעשות: להקפיא את הגזירה הזאת ולהגיד לעצמכם: חברים, אנחנו חוזרים אחורה למה שהיה בעידן טרום ניצנים, לציל"ה, מבקשים השתתפות של 50 שקל, עד שתחליטו.
מופיד מרעי: אי אפשר היום לומר שאנחנו רוצים ללכת על מודל תקציבי שונה ובינתיים שההורים ימשיכו לשלם את הסכום הגבוה.
מופיד מרעי: בואו נלך על מודל אחר – פה בוועדה אנחנו יכולים לקבל את ההחלטה.
עלי סלאלחה: הייתם בשטח?
לילך ברקאי: נמצאים כל הזמן בשטח.
מופיד מרעי: אתם הולכים לשטח כשאנחנו מדברים על המהות של הדבר.
מופיד מרעי: עד שתחליטו על מודל עסקי אחר, אני מבקש – אני גם דורש – שתחזרו למה שהיה לפני.
מופיד מרעי: כלומר שהתשלום יישאר כמו שהיה לפני וכשתגיעו למודל תקציבי והשתתפותי חדש, אז תוציאו אותו לפועל, ואז תקחו בחשבון את כל הפרמטרים שאני וכולם מדברים עליהם.
מופיד מרעי: אני חושב שאני צודק, גברתי היושבת-ראש.
מיכל שיר סגמן: השאלה שלך אם יש מקום להחרגה, על מנת שהילדים שכרגע ברובם נשארים בבית - - -
מופיד מרעי: צריך להביא אותם בחזרה.
מיכל שיר סגמן: האם יש איזשהו פתרון זמני שאפשר לבוא ולתת להם?
מיכל שיר סגמן: גם לעשות את זה מול הרשויות המקומיות – אני מבינה שזה בשיתוף עם הרשויות המקומיות – הרשויות המקומיות אומרות: אין לנו יכולת.
מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, זה נחמד על הנייר, הלכה למעשה אין לנו את היכולת לתת את הפתרון הזה בעצמנו.
מיכל שיר סגמן: ואם משרד החינוך יגיד: רגע, אבל אתם 4 ועוד לא מצאנו פתרון ואולי בשנה הבאה זה ייכנס לתוקף, תוכנית חדשה שעכשיו אנחנו מתחילים להגות אותה – האם יש מקום לחשוב על החרגה מסוימת?
מיכל שיר סגמן: לבדוק לפי הסטטיסטיקה של איפה הילדים הצטמצמו עד כדי כך שהם יושבים בבית ולא מקבלים את המענה הזה היום, בגלל הקפיצה הזאת במחיר.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נחזור גם ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כי אנחנו יודעים שזה נקבע – וגם אתם יודעים, אחרת כנראה לא הייתם חושבים על תוכנית חדשה – ב-2017 ואין הלימה למציאות היום, בוודאי שלא אחרי תקופת קורונה.
מיכל שיר סגמן: אם אני מזקקת את השאלה שלי: מה משרד החינוך היום יכול לעשות בשנה הקרובה עד שתמצאו את הפתרון?
מיכל שיר סגמן: איזה פתרון זמני, בין אם זה החרגה של יישובים או כל פתרון אחר, עד שהתוכנית החדשה שלכם תיכנס לתוקף?
שנית פנחסי הראל: אני רוצה להציע שתי תשובות: האחת – נכון שאנחנו מתרכזים כאן ביישובים מסוימים, אבל העניין של מצב סוציו-אקונומי וקשיים הוא עניין רוחבי.
שנית פנחסי הראל: זאת אומרת, יכול להיות שצריך להסתכל על התמונה בצורה רחבה יותר ולא להתמקד רק – הגם שהמצוקה כאן היא מצוקה שנשמעת והאזנו לה היטב ואנחנו קשובים לה.
שנית פנחסי הראל: המודל הוא מודל מסוים ויש כאן תמונה מאוד-מאוד רחבה.
שנית פנחסי הראל: אם יש פער בין המדרגה לבין מה שההורה יכול לשלם, הפער הזה קיים בכל הארץ.
שנית פנחסי הראל: יש מקומות רבים שבהם היכולת של ההורה לא עומדת בהלימה עם האשכול הסוציו-אקונומי של הרשות.
שנית פנחסי הראל: למעשה מה שאת מציעה כאן זה לא הקפאה של היישובים הספציפיים האלה, אלא אנחנו צריכים לפתוח את כל המודל מחדש, לראות איפה יש מצוקה, איפה יש פער, מי לא יכול לשלם.
שנית פנחסי הראל: קחו גם בחשבון שהתקציב הוא תקציב סגור.
שנית פנחסי הראל: כלומר, אם אני מוסיפה לאלה שעלו מ-3 ל-4, מאיפה אני אביא את תוספת התקציב הזאת?
שנית פנחסי הראל: יש כאן בעיה תקציבית מהותית.
מופיד מרעי: תגידי כמה זה עולה, אולי נשיג תקציב.
שנית פנחסי הראל: קחו גם בחשבון שיש יישובים שירדו.
שנית פנחסי הראל: כלומר, לא מדובר רק באלה שעלו.
שנית פנחסי הראל: על כמה ילדים מדובר איפה?
שנית פנחסי הראל: באיזה יישובים?
עלי סלאלחה: ביישובים הדרוזים.
שנית פנחסי הראל: לא ביישובים הדרוזים, מדובר כאן על כלל הארץ.
מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת סלאלחה, יש גם הרבה יישובים יהודים.
שנית פנחסי הראל: יש יישובים אחרים, יש יישובים בדואים, יש במגזר היהודי.
מיכל שיר סגמן: האם אתם יודעים לומר לנו בכמה מהיישובים שקפצו מ-3 ל-4 חל צמצום משמעותי בהשתתפות הילדים בעקבות המחירים?
מיכל שיר סגמן: אולי מדובר על 400 ילדים ואז זו לא בעיה תקציבית?
מיכל שיר סגמן: אולי מדובר על 2,000 ילדים?
מיכל שיר סגמן: האם אתם יודעים לומר לי את זה כדי לדעת לתקצב את זה, לפני שאת אומרת לי שאין לך כסף לשים על זה?
שנית פנחסי הראל: אני אומרת רק שכשמסתכלים על זה צריך להסתכל על זה בראייה רוחבית.
שנית פנחסי הראל: אי אפשר להקפיא יישוב אחד או שניים או שלושה או עשרה, אלא יש כאן עניין של מודל שחל באופן שוויוני על כל הארץ, בכל המגזרים, בכל הערים, בכל היישובים.
שנית פנחסי הראל: אגב, יכול להיות שגם יבואו – וגם פנו אלינו בטענות כאלה בעבר – ויטענו למה רק ביישובים.
שנית פנחסי הראל: יש שכונות מסוימות בתוך עיר, שהיא עיר חזקה, אבל שכונות מסוימות בתוך העיר גם הן מתקשות.
עלי סלאלחה: אז העירייה שם תשלים.
שנית פנחסי הראל: יש גם בתי ספר חלשים ויש הורים חלשים בתוך בית ספר שהוא בית ספר חזק, שגם הם לא יכולים לעמוד בתשלומים האלה.
שנית פנחסי הראל: לכן הראייה כאן היא ראייה מאוד-מאוד רחבה.
מופיד מרעי: אני מבין אותך ומסכים.
מופיד מרעי: כדי שאתם תקבלו החלטה, היושבת-ראש שאלה פה שאלה מאוד-מאוד חשובה – כמה ילדים ירדו מהתוכנית מאז שזה השתנה?
מופיד מרעי: יש לכם נתון כזה?
מופיד מרעי: לדעתי אין לכם.
שנית פנחסי הראל: הנתון צריך להיות כמה ילדים לעומת השנה הקודמת לא רק במקומות האלה, אלא בכל הארץ.
לילך ברקאי: גברתי היושבת-ראש, תחילה אציין שבשנה הזאת יש לנו עלייה במספר המשתתפים בתוכנית ניצנים.
מיכל שיר סגמן: באיזה יישובים?
לילך ברקאי: אפשר לתת את הנתונים האלה.
לילך ברקאי: כשאני מסתכלת על המבט הכללי של כל אוכלוסיית המשתתפים בתוכנית ניצנים, יש לנו גידול באוכלוסייה מאז תשע"ח ועד היום.
לילך ברקאי: אנחנו נוכל להציג את הנתונים האלה.
מיכל שיר סגמן: לכן שאלתי.
מיכל שיר סגמן: יכול להיות שמדובר על 500 ילדים ואז גם יודעים לתקצב את ה-500 ילדים האלה בשנה הזאת עד שמוצאים פתרון.
מיכל שיר סגמן: צריך להבין, זה שיש עלייה זה דבר מבורך וטוב, ועם זאת אנחנו שומעים שקיימים יישובים – לא שכונות, לא בית ספר, לא בתוך רשות חזקה – בתוך רשויות שגם ככה מנסות להתנהל מהיד אל הפה.
מיכל שיר סגמן: ובתוך זה, כי למעשה אתם נשענים על נתון סטטיסטי מ-2017, אומרים לכם שיש בעיה בשנת 2021, חמש שנים אחרי הרגע שנתנו לכם את הנתון.
מיכל שיר סגמן: האם משרד החינוך יכול לבדוק כמה ילדים נגרעו ביישובים האלה, כמה ילדים לא הולכים ולא משתתפים בתוכנית?
שנית פנחסי הראל: את מדברת ספציפית על היישובים שעלו מ-3 ל-4?
מיכל שיר סגמן: כן, מ-3 ל-4.
שנית פנחסי הראל: ומה עם היישובים שעלו מ-5 ל-6 או מ-6 ל-7?
שנית פנחסי הראל: למה להתמקד דווקא באלה?
שנית פנחסי הראל: אומנם שם יש קפיצה, אני מסכימה, אבל גם במקומות אחרים יש קפיצה.
לילך ברקאי: זו תוכנית כלל ארצית, יש השפעות רחבות.
שנית פנחסי הראל: אני אתקשה להקפיא דווקא את אלה.
מיכל שיר סגמן: ביקרת פעם ביישובים שהסוציו שלו הוא 3?
לילך ברקאי: אנחנו מבקרים בכל המוסדות.
לילך ברקאי: יש לנו אנשים שנמצאים ומעורים ומדברים.
לילך ברקאי: הדס בן נחום, מנהלת תוכנית ניצנים במחוז צפון, נמצאת שם כל הזמן.
לילך ברקאי: ראשי הרשויות מכירים אותה והיא נותנת מענה שוטף.
לילך ברקאי: היא יודעת מה קורה בתוך היישובים.
מודי סעד: גברתי היושבת-ראש, התוכנית היא מצוינת, גם מצד משרד החינוך וגם מצד הרשויות וההורים ומצד כולם.
מודי סעד: התוכנית מצוינת, וכפי שאמרתי קודם, זה לא נכון רק לגבי המגזר הדרוזי, אלא לגבי כל הארץ.
מודי סעד: אבל בהזדמנות הזאת, גברתי היושבת-ראש, צריך לחשוב אחרת, לחשב מסלול אחר, לחשב את העלויות ואת השיטה.
מיכל שיר סגמן: אז הם אומרים: אנחנו עושים את זה, אבל זה יהיה תקף רק בשנה הבאה.
מודי סעד: זה עלה עכשיו.
שנית פנחסי הראל: אגב, אנחנו עושים את זה לא רק בגלל הפנייה והמצב הזה, אלא גם מתוך תפיסה של גמישות פדגוגית-ניהולית, שהיא תפיסה רחבה במשרד החינוך, להעניק יותר דגש לבתי הספר ולמנהלי בתי הספר.
שנית פנחסי הראל: יש גם החלטת ממשלה שעברה לאחרונה בכיוון הזה.
שנית פנחסי הראל: כלומר, הכול מתחבר לאיזשהו שינוי.
מודי סעד: את אומרת שנוספו ילדים.
מודי סעד: אני מסתכל על היישוב שלי – בשנה שעברה היו לי 222 ילדים והשנה אפס.
מודי סעד: ירדנו ב-100%.
מודי סעד: אין לי, אני לא יכול לעמוד בזה.
מודי סעד: נכון שזו תוכנית שמשותפת למשרד החינוך והרשות, אבל משרד החינוך לא יכול להתעלם, אלא צריך לבחון כל רשות בצורה אינדיבידואלית ולבדוק אם באמת יש לה את היכולת לעמוד בתשלום הזה, כי אני, כרשות, לא יכול לעמוד בזה.
מודי סעד: עכשיו כשאני פה, אני שמח שאני לא יכול, כי ככה אנחנו מציפים את העניין ואנחנו נותנים פתרון לא רק ליאנוח-ג'ת, אלא לכל הארץ.
מודי סעד: גם מי שעלה מ-4 ל-5 או מ-5 ל-6, את חושבת שעכשיו יש להם יותר כסף?
מודי סעד: לא.
מיכל שיר סגמן: אבל עדיין יש הבדל בין סוציו 6-5 לבין 4-3.
רודי סעד: יש לי פה נתון שיכול לעזור לך – באשכולות 3-1 התשלום הוא 500; אשכול 4 – התשלום 3,000 שקל; אשכול 5 והלאה – 3,500.
מיכל שיר סגמן: הקפיצה היא אכן מאוד-מאוד גדולה.
עלי סלאלחה: יש מועצות מקומיות חזקות שיכולות לסבסד, יכולות לבוא לקראת ההורים, לעומת מועצות מקומיות שאין להן מה לתרום, מה לתת.
שנית פנחסי הראל: האמן לי שגם מועצות אזוריות חזקות, שלדבריך יש להן ויכולות לסבסד, גם הן אומרות שביישובים החלשים אצלן הן יכולות לסבסד במידה זעומה, ההכנסות הולכות לדברים אחרים, הן מסייעות במקומות אחרים.
שנית פנחסי הראל: זאת אומרת, כל אחד מסתכל על הקושי שלו.
עלי סלאלחה: אז את רוצה לומר לי שאני צריך לקבל עונש מאז שנולדתי ועד שאמות?
שנית פנחסי הראל: חס וחלילה.
עלי סלאלחה: זה בדיוק מה שקורה.
עלי סלאלחה: המועצות המקומיות הדרוזיות – עכשיו אני ספציפי – אין להן מאיפה.
עלי סלאלחה: אין.
עלי סלאלחה: הן נשענות על ארנונה בלבד, אין להן שום מקור הכנסה אחר.
עלי סלאלחה: שלוש שנים וחצי הם קיבלו פרוטות למועצות המקומיות שלהם.
עלי סלאלחה: הייתי מנהל בית ספר מספר 1 במדינת ישראל, לא היה לו כלום, כלום, כלום.
עלי סלאלחה: הורים עניים לגמרי.
עלי סלאלחה: אז הילדים שלנו חשובים ואנחנו רוצים שהם יהיו בתוכנית הזאת ובשאר התוכניות.
עלי סלאלחה: איפה ואיך משרד החינוך יסתדר?
עלי סלאלחה: הוא צריך להסתדר.
מיכל שיר סגמן: שאלה אחרונה לפני שנעבור למשרדים אחרים, כולל הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
מיכל שיר סגמן: איך זה מתומחר?
מיכל שיר סגמן: כלומר, משרד החינוך מסתכל על יאנוח-ג'ת למשל ואומר שיש שם 200 ילדים שזכאים ולפי זה מתקצב או לפי ילדים שנרשמו לתוכנית?
מיכל שיר סגמן: איך זה מתוקצב?
מודי סעד: לפי כמות הילדים שמשתתפים.
מיכל שיר סגמן: שמשתתפים או נמצאים בטווח הגילאים האלה ביישוב?
מודי סעד: משרד החינוך אומר שיש 220 ילדים, הוא מקצה כסף ל-220 ילדים ביאנוח-ג'ת.
מיכל שיר סגמן: זאת לא השאלה שלי.
לילך ברקאי: אני אסביר.
לילך ברקאי: השלב הראשון הוא נתוני רישום.
לילך ברקאי: ההקצאה היא על סמך נתוני רישום שהרשות מעבירה למשרד – מי המוסדות ומי התלמידים שמתוכננים להיות בתוכנית.
מיכל שיר סגמן: כלומר ילד צריך להירשם כדי להיות זכאי, לא לפי כמה ילדים יש בטווח הגילאים הזה.
לילך ברקאי: התשלום בסופו של דבר הוא על סמך ביצוע בפועל.
מודי סעד: זה היינו הך.
מודי סעד: הם הולכים לפי מספר הילדים, אבל אם בסוף אני מדווח על 150, הם משלמים לי על 150.
שנית פנחסי הראל: ילדים שנרשמו.
מיכל שיר סגמן: אני מבקשת לחזור ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ולאחר מכן נעבור למשרד המשפטים שביקש להתייחס.
אורית לוין: שלום לכולם.
אורית לוין: נמצאת איתי כאן אוריה לוי שמתעסקת בתחום רווחה ואני מנהלת אגף חינוך וחברה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
אורית לוין: אני אקדים ואומר שייתכן שהייתה איזושהי אי-הבנה וחשבנו שהדיון עוסק בנושאי רווחה של הילדים ולא בנושאים של מדד סוציו-אקונומי.
מיכל שיר סגמן: יותר מתוכנית ניצנים?
מיכל שיר סגמן: אין יותר ברור מזה.
אורית לוין: זה בעצם הגבול בין מדד סוציו-אקונומי לבין נושא הילדים.
אורית לוין: אני אחזור ואציין שהמדד החברתי-הכלכלי הוא מדד שאנחנו קובעים אותו והמתודולוגיה שלו ואופן הקביעה שלו הוא – כמו שנאמר על ידי משרד החינוך – משהו רוחבי.
אורית לוין: זה לא משהו שיש לנו איזושהי יכולת להתערב נקודתית לנושא מסוים ולהחליט שאנחנו עורכים איזשהו שינוי בגלל אירוע ספציפי נקודתי.
אורית לוין: כמובן שאנחנו מבססים את המתודולוגיה שלנו ובודקים אותה שנה אחרי שנה וחודש אחר חודש.
אורית לוין: למדד הזה נכנסים המון פרמטרים שמשפיעים לא רק על עניין הצהרונים, אלא בכלל, כמו תקצוב הרשויות על ידי משרד הפנים ומגוון שלם של אירועים שמשפיעים על תקצוב ועל העברת כספים, תשלומי הורים וכיוצא באלה.
אורית לוין: עלה כאן העניין של בדיקה נקודתית, של נתונים עדכניים לגבי הצהרונים.
אורית לוין: אם יש צורך - - -