GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יצחק יוגב: קודם כל, בשנה א' כל הסטודנטים לומדים במבוא לחינוך מיוחד, במהלך הקורס, גם את הנושא של התעללות בילדים, גם את נושא החוקים - זאת אומרת, מאגר ידע.
יצחק יוגב: החוקים: כמו חוק הנוער טיפול והשגחה, חוק למניעת אלימות במשפחה, נלמד חוזר המנכ"ל שיש בו תרשים זרימה איך מאתרים ומה עושים עם זה, שלושת המסלולים אבל בקורס הזה.
יצחק יוגב: אני חושב שבמסלול לחינוך גופני אנחנו צריכים להכניס את זה, אני חושב שזה איזה שהוא יעד עכשיו בשבילי.
יצחק יוגב: בשנה השניה לומדים לא רק זיהוי, אלא איתור ומניעה של הדברים, ובשנה השלישית כבר לומדים טיפול.
יצחק יוגב: אני בהחלט מסכים שילד שמתעללים בו נפשית, פיסית, או מינית, זה כבר המעגל הראשוני, המסוכן ביותר, כאשר אני מדבר על המעגל השני, שהוא החשיפה והמעגל השלישי - לא כל תלמיד שגר בשכונת ג'סי כהן הוא נער בסיכון, אבל הוא חשוף בהחלט לסביבה עבריינית, וגם אותו צריך המורה לדעת לזהות ולטפל בו.
יצחק יוגב: בשנה הרביעית הסטודנטיות הולכות כבר להתנסות וכבר עושות את הסטאז' - מתקיים סמינר חינוכי שנקרא: בין חינוך לרווחה.
יצחק יוגב: בסמינר הזה אנחנו מתעמקים בבעיות החברתיות, בעיות אקטואליות, כמו שאמרת מקודם: עוני, אבטלה, גירושין, עלייה - אלה בעיות שמובילות אותנו לחידוד הצרכים של הילד בסיכון.
תמר גוז'נסקי: האם יש לך הערכה איך זה משפיע על הסטודנטים שלכם?
יצחק יוגב: בתחילת השנה שאלו אותי סטודנטיות: רגע, מה פתאום לומדים?
יצחק יוגב: מה שייך רווחה?
יצחק יוגב: מה אתה מביא לי מדיניות רווחה לפה?
יצחק יוגב: מה, אני עובדת סוציאלית?
יצחק יוגב: ממילא אני לא אוכל.
יצחק יוגב: וזה נכון, מכיוון שהתפיסה של המוסדות להכשרת עובדי הוראה, כמו שאני היכרתי, היא תפיסה פדגוגית.
יצחק יוגב: ואני אומר: לא, בואו נצא מהתפיסה הזאת, בואו נראה את הילד בהיבט ההוליסטי שלו, בהיבט המערכתי, הקהילתי.
תמר גוז'נסקי: מה קורה בשנה הרביעית?
יצחק יוגב: אמנם זו השנה הראשונה של הסמינר החינוכי הזה, אבל אני חושב שהעבודות הסמינריוניות שלהם מדברות בעד עצמן.
יצחק יוגב: עובדה שחלק מהם באמת הלכו לנושא של ילדים בסיכון, איתור ילדים ודרכי טיפול.
יצחק יוגב: אני חושב שאני אוכל לראות את התוצאות של הפרויקט הזה בעוד 4 שנים.
קובי גוטרמן: דוקטור קובי גוטרמן, מכללת סמינר הקיבוצים ומכללת אחווה.
קובי גוטרמן: קודם כל אני רוצה להודות לוועדה ולזמן שהוועדה לוקחת לטפל בנושאים כאלה קשים, בימים כאלה קשים.
קובי גוטרמן: אני רוצה להזכיר שגברת נל נודינגס שעוסקת בנושא של CARING באוניברסיטת סטנפורד, מזכירה לנו כבר בשנת 1995 שאחד הנושאים החשובים ביותר ללמד אותם בבתי ספר - את כל הילדים, את כל המורים שעובדים עם ילדי בית ספר בכל הגילאים - הוא נושא של אכפתיות, נושא של אהבת אחד את השני.
קובי גוטרמן: בחיים הילדים שלנו יצטרכו לעבוד יותר עם בני אדם מאשר עם אלגברה, מעטים הילדים שמצליחים ומגיעים - ויותר מזה, גם אם כולם יהיו מתמטיקאים, אני לא חושב שנמצא להם עבודה, אבל כולם נפגשים עם בני אדם בחיים שלהם.
קובי גוטרמן: אני מבקש לדבר עם הוועדה הזו על שני נושאים שהם אקוטיים בעיני - אחד הוא נושא שאני קורא לו: הפרדוכס.
קובי גוטרמן: הכשרת מורים בישראל הולכת לשני מקומות - באוניברסיטאות ובמכללות.
קובי גוטרמן: הגעתי למכללה, עברתי את סף הקבלה, נכנסתי.
קובי גוטרמן: לא עברתי את סף הקבלה לצורך העניין, קיבלתי פסיכומטרי 390, לא עברתי את הראיון, נדחיתי ממכללת סמינר הקיבוצים - עברתי את הכביש, ניגשתי לאוניברסיטת תל אביב והתקבלתי ללימודים לתואר ראשון בספרות ומקרא, או בכל נושא של מדעי הרוח, איזה שלא יהיה.
קובי גוטרמן: אני שומר על ממוצע של 75, בשנה ג' אני עובד פשוט מבניין גילמן לבניין שרת, ואני נכנס לבית הספר לחינוך, ותוך שנתיים אני מסיים גם את ה-B.A.
קובי גוטרמן: וגם תעודת הוראה.
קובי גוטרמן: בדרכי החוצה אני עובד ליד סמינר הקיבוצים ואני אומר: שלום לכם, תודה שלא קיבלתם אותי, עתה יש בידי תעודת הוראה, לא רק ליסודי ולחטיבה, אלא גם לתיכון.
קובי גוטרמן: ואז, בדרכי, אם אני רוצה להיות מורה ביסודי, אין שום בעיה, יש זליגה של אותם בוגרים שנכנסים לבתי הספר היסודיים כמובן, כי יש להם תואר מאוניברסיטה, כאשר אנחנו יודעים שבאוניברסיטאות ההכשרה הפדגוגית גרידא היא שונה - אני לא רוצה להגיד אם היא טובה או פחות טובה - אבל היא שונה מאשר במכללות.
קובי גוטרמן: יש פחות דגש על עבודה מעשית, גם מטבע הדברים וגם מהזמן.
קובי גוטרמן: אני רוצה נקודה אחת נוספת לציין לוועדה, וזה בחירת המועמדים.
קובי גוטרמן: התבשרנו לאחרונה מעל גבי SCIENTIFIC מעריב וSCIENTIFIC- ידיעות אחרונות, שכשאנחנו מעלים את סף הקבלה למכללות להכשרת מורים ל500- בפסיכומטרי - אני מבקש להזכיר לכל האנשים החשובים שיושבים כאן ש500- פסיכומטרי, או 900 פסיכומטרי - לשבור את הסקאלה - לא משנה שום דבר, כיוון שאלה מדדים שמודדים חשיבה לוגית ושפה.
קובי גוטרמן: האם אנחנו מסתפקים בשני המדדים האלה בקבלה של אנשים לעבודה חינוכית?
קובי גוטרמן: או האם אנחנו מספיק חכמים ומספיק יודעים - האם יש בידינו סוללת נבחנים שתבחן כישורים בין-אישיים ותוך אישיים כאלה או אחרים, כדי שנוכל באמת להפנות את האנשים הנכונים למקום הנכון.
קובי גוטרמן: CARING ואכפתיות הם חשובים במעלה ללא כל ספק.
קובי גוטרמן: אנחנו צריכים להיות כאלה שבכניסה של האנשים אלינו צריכים גם להתייחס לנקודות האלה.
קובי גוטרמן: תודה רבה.
יעל שרון: שמי יעל שרון, אני כאן מטעם מכללת אחווה ואני עוסקת בילדים בסיכון מכמה כיוונים.
יעל שרון: במכללת אחווה אנחנו מעבירים קורס למורים בתחום ילדים בסיכון, ואני עובדת מטעם אשלים כמנחה של ילדים בסיכון, ואני גם עובדת משרד החינוך ועוסקת בנושא.
יעל שרון: דבר ראשון רציתי לומר שבכל כיתה יש לא רק ילד להורים גרושים, אלא גם יש ילד מוזנח, ולא אחד, בכיתה הכי נורמטיבית שיכולה להיות.
יעל שרון: מהניסיון שלי בשטח - ולכן רציתי לדבר - גם הכשרה קצרה היא מאד משמעותית.
יעל שרון: המורים מפחדים מהנושא - ובצדק הם מפחדים, כי הם לא יודעים מה לעשות איתו - אז גם הכשרה קצרה, שיכולה לעבוד על השתלמות מקוצרת, כהתחלה, יכולה לתת להם כלים - וכלים מאד חשובים - אבל ההמשך שלו, שהוא בעיני יותר משמעותי, זה איזה שהוא ליווי בשטח, ליווי שונה קצת - זאת אומרת, אני יודעת ששפי עושה את העבודה הזאת - אבל ליווי יותר אינטנסיבי.
יעל שרון: מה שקורה זה שאם גננת או מורה חושדת בילד, היא משתפת את היועצת, ולא יודעים מה לעשות עם זה, ואז זה נקבר בסוף בצד, כי הם אמרו, לא השיגו את העובדת הסוציאלית, לא יודעים את ההבדל בין פקיד הסעד לעובדת סוציאלית, והדברים זזים הצידה.
יעל שרון: אם יש להם איזה גוף שהם יכולים להתייעץ איתו באינטנסיביות של אחת לחודש, שזה לא אינטנסיביות בלתי אפשרית - להביא מקרים ולבדוק, האם יש מה לעשות פה, מה נראה, מה הסימנים האלה
תמר גוז'נסקי: איפה את רואה את זה?
תמר גוז'נסקי: בתוך צוות בית הספר?
יעל שרון: אני רואה את זה היום - בחלק השלישי של תפקידי, אני עובדת במתיא, באזור רמלה.
יעל שרון: יכולים לספר לי את כל הסטטיסטיקות שרוצים, אבל יש לי שם כיתות של 100% ילדים בסיכון.
דורית הופמן: אני רוצה להגיד רק שיש קו פתוח באל"י של 1-800 שעובד עד 10 בלילה.
דורית הופמן: תתקשרו, תשאלו מה שאתם רוצים.
דורית הופמן: אתם מתלבטים?
דורית הופמן: אתם רוצים לדעת?
יעל שרון: נכון, וזה אחד הדברים ללמד אותם, גם איך להפעיל לחץ על פקידי סעד - לפעמים דרך אל"י אנחנו עושים את זה.
יעל שרון: זאת אומרת, יש פה כלים שאפשר להשתמש בהם.
יעל שרון: מתיא זה גוף שגם הגננות וגם המורות באות להתייעץ איתנו בשטח על מקרים של ילדים.
יעל שרון: אין את המרחק, מכירים אותנו, יודעים מי אנחנו.
תמר גוז'נסקי: אז בכל מתיא אפשר לקבל ייעוץ?
יעל שרון: אצלנו אפשר, אני לא יודעת ולא באה למכור, אני רק יודעת כמה זה יעיל.
יעל שרון: אני רוצה להעלות בעיה מאד קשה נוספת, וזה דווקא בעבודה עם גננות, כי ככל שגיל הילדים יורד, מה שאפשר לעשות
קריאה: הן גם בודדות, אז יותר קשה להם.
יעל שרון: הם גם בודדות, גם אין מה לעשות עם זה - יש לי היום המון ילדות וילדים גם עם פגיעות מיניות, שהם לא מוכחות ואין לנו, כי הילדים לא יודעים להעיד, ואם הם בחינוך מיוחד אז בכלל - זאת אומרת, שאני חושבת שצריך להקים דווקא לגיל הרך איזה שהיא התמחות יותר מיוחדת, מאחר והטיפול בילדים האלה, החשיפה של זה, מה עושים עם זה, היא הרבה יותר מורכבת.
יעל שרון: ומילה אחת רציתי לומר - המון מורות ניסיתי לשלוח להשתלמות שלכם.
יעל שרון: אחת הבעיות בעיני זה עניין ה-REACHING OUT.
יעל שרון: קחו את הדברים, בואו אלינו, בואו לאזורים בשטח.
יעל שרון: לא בשנת השתלמות, כשהם רוצות לעשות חופש, אלא ב56- שעות שהן רוצות לצבור לגמול.
יעל שרון: אפשר למכור את זה כך יותר טוב.
יעל שרון: מילה אחרונה על REACHING OUT , שזה מושג מהעבודה הסוציאלית - אחד הדברים המרכזיים שלא עובד מספיק טוב זה קשר חינוך-רווחה.
יעל שרון: הקשר של החינוך עם הרווחה מאד בעייתי.
תמר גוז'נסקי: למה הוא בעייתי?
יעל שרון: הנה אני מביאה דוגמה - מורה מאתרת, חושדת באיזה שהוא ילד, מעבירה ליועצת.
יעל שרון: היועצת, אחרי שבוע-שבועיים מצליחה להשיג את פקידת הסעד.
יעל שרון: פקידת הסעד עושה או שלא עושה, יש לה תורי המתנה, היא מצידה לא רוצה לעדכן חזרה את המורה, כי יש איזה שהוא חוק סודיות, למרות שבשיחה עם פקידת סעד ארצית היא אמרה שאפשר כן לעבוד על הדברים - אין חזרה.
יעל שרון: התלמיד ממשיך להופיע לבית הספר, לא יודעים מה קורה איתו, על פניו נראה כאילו לא קרה כלום, המורה אומרת: במילא לא קורה כלום, בשביל מה לדווח?
יעל שרון: בשביל מה אני צריכה להצהיר ולבוא לחקירה במשטרה?
יעל שרון: ושמה את הכל הצידה.
יעל שרון: בעבודה מאד פשוטה של שיתוף פעולה, שבעיני צריכה להתחיל מלמעלה ושעובדת על מה מותר ומה להגיד, וקשר רציף, אפשר לפתור את זה.
תמר גוז'נסקי: יש כאן נציגים גם של משרד העבודה והרווחה, אנחנו נוכל לשמוע מהם.
תמר גוז'נסקי: אנחנו נמשיך בסבב.
אתי בכר: שמי אתי בכר ואני מרכזת את המסלול לגיל הרך במכללת לוינסקי.
אתי בכר: אני רוצה לומר משהו למר קובי גוטרמן - אני רוצה להזכיר לך שזו לא הבטריה היחידה לכניסה למכללות, והשנה הראשונה היא השנה האמיתית והיא שנת ההתנסות, ויותר ויותר אני מרגישה שבמכללות שמחים ולא קשה להיפרד מסטודנטים שנדמה לנו שמבחינת ההתאמה שלהם, מבחינת האישיות קל לנו להיפרד מהם, גם אם זה עולה לנו בכסף - זו הערה מן הצד.
אתי בכר: אני רוצה לומר משהו לגבי הגיל הרך ולהתחבר אליך.
תמר גוז'נסקי: אבל זה לא עונה לשאלה שהם יעברו את הכביש ויקבלו את התואר במקום אחר.
אתי בכר: זה נכון, אני בהחלט חושבת שההכשרה במכללות להכשרת מורים - אין כמוה, אבל לא זה המקום.
יאיר סמוכה: סף הקבלה למכללה הוא 480 בבחינת הסף, שזה 450, כאשר תלמיד עם עיניים סגורות מקבל 400 בפסיכומטרי.
יאיר סמוכה: סף קבלה לאוניברסיטה לחוג כלשהו הוא 540.
אתי בכר: ל-B.A.
אתי בכר: כללי זה 500, אבל זה לא הנושא.
אתי בכר: אני רוצה לומר משהו דווקא לגבי הגיל הרך, ואהבתי את הגישה שאמרה: לא עוד קורס ולא עוד השתלמות ולא עוד יום, אלא מורה יותר רגיש, מורה יותר נענה לצרכים של התלמיד.
אתי בכר: אני חושבת שההוראה, לפחות אצלנו במכללה, בגיל הרך, מעמידה בעצם את הילד במרכז, וזה לא חדש.
אתי בכר: כל מערכת החינוך בארץ, החינוך הקדם יסודי מצהיר על זה - אנחנו CHILD MINDED וזה ידוע.
אתי בכר: אבל שזה לא יישאר ברמה של אמירה בלבד - אני חושבת שחלק גדול מתכנית הלימודים, לפחות בכל החלק של ההכשרה הפדגוגית, מתעסק בעיקר ביכולת של המורה לזהות צרכים של ילדים - ואני מדברת על צרכים מכל סוג: רגשיים, חברתיים, כמו גם קוגניטיביים - ויכולת מענה להם בבניית תכנית הלימודים שמתעסקת סביב הדיסיפלינות, אבל באותה מידה, לגבי הכישורים החברתיים של הילד הזה בכיתה.
אתי בכר: אני רוצה להעיר עוד הערה לגבי המועצה להשכלה גבוהה - אני לא יודעת איך זה במכללות האחרות, אבל אני חושבת שזה זהה - על פי המועצה להשכלה גבוהה יש לנו שעה אחת לשיעור סוציולוגיה, זה על פי תכנית המועצה להשכלה גבוהה, ובשנים הגבוהות יותר, בסיום לימודיה של הסטודנטית בשנה הרביעית, היא מוזמנת לבחור ממגוון קורסים - אולי עוד קורס אחד בסוציולוגיה.
אתי בכר: אני חושבת ששינוי והחלטה בתוך המסלולים, איך להגביר מעט את הידע על מאפיינים, הוראה בחברה רב-תרבותית, מעט ידע על מנין הילדים האלה באים אלינו, לא ברמה הפרקטית, אלא ברמת הידע הכללי.
אתי בכר: וכל היתר - באמת מורה רגיש יותר, מורה נענה לצרכים - מורה כללי.
אתי בכר: אני לא בעד קורסים חד פעמיים.
תמר גוז'נסקי: אז מה נהוג בסמינר שלכם?
תמר גוז'נסקי: כמו בגבעת וושינגטון?
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, לומדים בשנה ראשונה, שניה, שלישית, רביעית?
אתי בכר: גם אצלנו לומדים מבוא לחינוך מיוחד, ובמבוא לחינוך מיוחד והילד בעל הצרכים הייחודיים, יקבלו קצת על החוק.
אתי בכר: דרך אגב, באגף לחינוך קדם יסודי, במחלקה שגברת נירה קדמן עומדת בראשה, היא מכניסה לתוך הילד בעל הצרכים הייחודיים - לאו דווקא המיוחדים - גם את הילדים במצבי סיכון, כלומר זה נכנס לתוך אוכלוסייה כללית.
אתי בכר: האגף הזה זמין, נמצא - אני חושבת שאנחנו צריכים לעבוד הרבה על הסטודנטיות והסטודנטים שלנו שיכירו את מערך התמיכה.
תמר גוז'נסקי: וחוץ מהקורס הזה?
אתי בכר: כל שיעורי הסמינריון הדידקטי, הפדגוגיה, כולם בנויים על תכנית שנבנית על בסיס היכרות עם צרכים של ילדים, ובתוך קבוצת הילדים האלה יהיו גם ילדים בעלי סיכון.
אתי בכר: הרגישות הזאת כדי לנסות ולזהות אותם, ואחר כך מה שחשוב זה הכרת מערך התמיכה, כי המורה היחיד, הקטן, באמת לא יכול לעשות את הדברים בעצמו, אבל מצד שני הוא גם לא צריך להתנער מזה.
ציפורה אושרת: שמי ציפורה אושרת ממכללת גורדון.
ציפורה אושרת: אני חושבת שאנחנו לא צריכים להצטרף לאופנה ההולכת וגוברת בתוכנו לבקר את המכללות על הסף - כל מה שהמכללות עושות זה מעט מיד ולא מספיק.
ציפורה אושרת: לקראת הדיון כאן, אני בדקתי תכניות לימודים ובדקתי סילבוס עם המכללה שלנו.
ציפורה אושרת: לו היו שואלים אותי על הסף מה אנחנו עושים בתחום הזה, בספק אם הייתי יודעת בוודאות מה נעשה בתחום.
ציפורה אושרת: אני ערכתי רשימה של 20 קורסים שיש בהם נגיעה - בעקבות בדיקה בסילבוסים, לא רק בכותרות - מאד בסיסית בכל התחומים שהזכרתם.
ציפורה אושרת: אני חושבת שהבעיה היא לא האם יש טיפול או אין טיפול - אין איזה שהיא אמירה כוללת, אין איזה "אני מאמין", שמוליך את התחום.
ציפורה אושרת: יש טיפול ספוראדי בכל המסלולים, בכל ההתמחויות.
ציפורה אושרת: אני יכולה להראות לכם כאן רשימה מרשימה של קורסים - קורסים ישירים, קורסים טיפוליים, קורסים דידקטיים, קורסים בתחום הפסיכולוגיה של החינוך, שיש בהם פרקים נבחרים - חצי מהקורס הסמסטריאלי עוסק בנושאים של ילדים בסיכון - אבל מה שחסר זה איזה שהיא כותרת כללית, איזה שהוא "אני מאמין" של המכללה, שמאחד את כל הטיפול הספוראדי הזה, ומוליך איזה שהוא מהלך כולל.
ציפורה אושרת: אני מוכרחה לומר שמתוך הדיון הזה, זה מה שאני לוקחת למכללה שלנו, כי נעשית עבודה יוצאת מן הכלל, אבל היא לא משולבת.
תמר גוז'נסקי: דוקטור תום גומפל, ראש החוג לחינוך מיוחד, האוניברסיטה העברית, בבקשה אדוני.
תום גומפל: אני רוצה להתייחס לכמה נקודות, גם בתור חוקר כבר 20 ומשהו שנה של ילדים בסיכון.
תום גומפל: המושג של סיכון הוא מושג מאד בעייתי - איך אנחנו מגדירים סיכון - סיכון להיות קורבן, או סיכון להיות תוקף?
תום גומפל: סיכון לבעיות הסתגלות, או בעיות נפשיות?
תום גומפל: סיכון נשירה?
תום גומפל: נשירה פסיבית?
תום גומפל: תת תפקוד?
תום גומפל: ואם אתה משתמש בכל ההגדרות האלה, אתה בעצם מכיל כמעט את כולם, ואז הדיון צריך להתמקד בעיני בשני מישורים: מהם הכישורים שכל אדם שעוסק בילדים חייב שיהיו לו, ומהם הכישורים שאדם שרוצה להתמקצע דווקא בטיפול בילדים שהם מעבר לסיכון הקלאסי שאנחנו מדברים עליו פה היום.
תום גומפל: יש כמה דברים שאני רוצה להתייחס אליהם, ואז לנסות לדבר על איפה אני, בתור אחד שצופה מהצד, מהאוניברסיטה אל המכללות ואל משרד החינוך, רואה את הכשל.
תום גומפל: הנושא שהזכיר פה עמיתי בנושא של CARING - CARING זה דבר מאד נחמד, להיות אכפתי זה דבר מאד חשוב, אבל בעיני, בתור מומחה לניהול כיתה ולבעיות התנהגות ואלימות של בני נוער, זה לא מספק, זה לא מספק שום דבר.
תום גומפל: אנחנו חייבים להיות מסוגלים להכשיר כל אדם שבא במגע עם ילדים למה שנקרא: "ניהול כיתה", לניהול משאבי אנוש בתוך הכיתה ובתוך בית הספר, כדי שכמעט כל הילדים שהזכרתי אותם קודם, לא יגיעו לקטגוריה השניה - וזאת בעצם הבעיה.
תום גומפל: אז לגבי ההתמקצעות של כל מורה - כל מורה חייב לא רק לעבור קורס.
תום גומפל: אנחנו באוניברסיטה אספנו פעם את תכניות הלימודים של כל המכללות שיכולנו, ובדקנו בעצם איך מלמדים בעלי מקצוע לטפל בילדים בסיכון.
תום גומפל: אנחנו ראינו המון מלמדים על פי גישות ותיאוריות שהיו בשיא האופנה בשנות ה60- המוקדמות.
תום גומפל: עדיין אנחנו רואים המון פיגור בין הידע המתקדם בתחום בעולם, לבין מה שעושים במכללות, וגם בחלק מהאוניברסיטאות.
תום גומפל: אני יכול לדבר רק בשם האוניברסיטה שאני ראש המסלול, שאנחנו מנסים לעבוד על הנושא הזה.
תום גומפל: בנוסף לכך, יש לנו גם את ההכשרה הספציפית של בעלי מקצוע, וכאן אני רוצה להתייחס לנושא מתיא - לחלק מהמתיאות יש מומחה להתנהגות סיכונית, או מה שנקרא: התנהגות אנטי בריאותית, שזה אותו דבר.
תום גומפל: חלק גדול מהיועצים במתיאות עברו דרך ההכשרה שלנו באוניברסיטה העברית.
תום גומפל: אני לא רוצה לגזול הרבה מהזמן, אני רק אגיד כך: אנחנו, כשהקמנו את הוועדה לצמצום האלימות אצל בני נוער, שאלנו את עצמנו מה הם הכישורים הדרושים לכל איש חינוך, ושאלנו אצל נציגי משרד החינוך - ביקשנו מהם לדעת מה היא ההכשרה המינימלית שכל בעל מקצוע חייב לקבל כשהוא נכנס לתחום החינוך - כי הרי אתם יודעים שכ70%- מהמורים נושרים גם הם תוך 5 השנים הראשונות - אז הסיכון הוא לא רק סיכון לילדים, אלא סיכון למערכת, שלא מצליחה לאכלס את עצמה עם מורים בעלי התנהגות מקצועית ותיקה.
תום גומפל: שאלנו את משרד החינוך מה הם אמות המידה להיות מורה - ומסתבר שאין אמות מידה ברורות להיות מורה.
תום גומפל: שאלנו את המכללות: למה אתם לא מכריחים את הסטודנטים - לא רק בקורס אחד, כי זה מעבר לקורס אחד, וזה מעבר לקורס אחד שמתמקד בשיטות ותיאוריות משנת 1965 - זה הרבה מעבר לזה, זה הכשרה וליווי במשך זמן.
תום גומפל: והם אמרו לנו מה ששמענו פה - לוח הקורסים מאד צפוף, יש המון דברים שהם צריכים להכשיר.
תום גומפל: יש דרך אחת פשוטה לשנות את זה, בעיני, וזה על ידי זה שמשרד החינוך יקבע מה הם אמות המידה המינימליים להיות מורה לילדים בישראל.
תום גומפל: לא מורה ללימודים, אלא מורים לכל הילדים שבאים אליך לכיתה.
תום גומפל: ברגע שמשרד החינוך קובע מה הן הדרישות - גם אני מורה במקצועי, וכשאני למדתי להיות מורה, הייתי צריך לעשות פרויקט על למידת קריאה - אז שכל פרח שלומד להיות מורה, ילמד לא רק מקצוע, אלא גם מקצוע של התנהגות, והוא יצטרך להראות קומפיטנטיות בזה, ואם הוא לא מראה קומפיטנטיות בתחום הזה הספציפי, הוא לא יכול להיות מורה בישראל, ואז כל המכללות יעמדו בתור להכשיר את המורים גם בתחום הזה.
תום גומפל: ללא המנהיגות של משרד החינוך, הדבר תלוי בטוב הלב של כל המכללות, ובתור ראש מסלול, אני גם יודע שלוח הזמנים שלנו מאד צפוף ומאד קשה.
יאירה אונגר: שמי יאירה אונגר ואני מג'וינט ישראל.
יאירה אונגר: אני רוצה להאיר שתי זוויות: מאחר ואנחנו מדברים על נושא ההכשרה של המורים, בג'וינט ישראל אנחנו עסוקים בתכניות לנוער בסיכון, תכניות להתערבות בבתי ספר, תכנית שנקראת "סביבת חינוך חדשה", ואנחנו עוסקים עם נוער בסיכון.
יאירה אונגר: המהלך שאנחנו נמצאים בו כרגע הוא בדיוק יחד עם משרד החינוך לעשות עבודה משותפת עם המכללות, וגברת נעימה ברזל הזכירה כאן את העבודה המשותפת.
יאירה אונגר: אני רוצה לשאול - ישנו מהלך של הכשרה של המורים לעבודה עם נוער בסיכון - מה קורה רגע אחרי שהם עוזבים את המכללה, או רגע אחרי שהם עוזבים את בית הספר?
יאירה אונגר: אנחנו מלווים את בתי הספר ואת המורים בשטח, אז אני רוצה להגיד שאם אותם מורים לא יקבלו הנחייה צמודה וליווי צמוד - לא אחת לחודש, אלא במסגרת של תכנית התערבות מאד אינטנסיבית, מאד כוללת ומאד ממושכת - לא יקרה שום דבר, ולמה?
יאירה אונגר: משום שאתם ודאי יודעים מה קורה למורה שלומד משהו, והוא מגיע לבית הספר ובעצם מהר מאד הוא שוכח, במקרה הטוב.
יאירה אונגר: אבל אני לא חושבת שזה רק זה, ואני אגיד לכם למה.
יאירה אונגר: אני טוענת גם שמורים שמלמדים ילדים בסיכון, או בסיכון כפול ומכופל, הם בעצמם מורים בסיכון, הם עצמם נמצאים במצבי סיכון, משום שלהכיל את התלמידים הללו, לעבוד איתם, גם מיומנויות פדגוגיות, גם מיומנויות פסיכולוגיות וגם מיומנויות של ניהול כיתה, זה משהו שהוא מאד מאד קשה.
יאירה אונגר: מי נמצא בבית הספר כדי להכיל את הקושי של המורים?
יאירה אונגר: מי תומך בהם?
יאירה אונגר: מי מלווה אותם?
יאירה אונגר: אני רק רוצה להגיד לכם שגם היועצים זקוקים למהלך של תמיכה.
יאירה אונגר: יותר מזה, אני טוענת שגם המנהלים - אם אמרתי שיש תלמידים בסיכון, יש גם מנהלים במצבי סיכון ויש גם בתי ספר בסיכון.
יאירה אונגר: אני מדברת על בתי ספר שלמים, שכל האוכלוסייה שלהם היא בסיכון מרובע ומשולש.
יאירה אונגר: לכן, כפי שכאן נאמר, אם רוצים ללכת למהלך כולל במכללות, אני חושבת שמאד חשוב לחשוב על מהלך כולל בבית הספר, כי אם באמת רוצים לעשות שהעבודה עם נוער בסיכון תהיה שליחות, וזה לא יהיה חזון שיהיה כתוב על הקיר, אלא הלכה למעשה - איפה מנהלי בתי הספר?
יאירה אונגר: אף מורה לא תוכל לעשות שום דבר בבית הספר אם היא לא תקבל תמיכה גם מערכתית, גם ארגונית, גם מקצועית ממנהלי בתי הספר - זה לא ילך.
יאירה אונגר: לכן אני חושבת שחשוב ללכת למהלך כולל גם של הילדים, גם של המורים וגם של בית הספר ולכן לראות את כל בית הספר כיחידה.
יאירה אונגר: אני חושבת שהמכללות יכולות לעסוק בזה, אולי לא לבד, אבל לצורך זה יש את הג'וינט, יש קרנות, יש גופים מהמגזר השלישי, יש גופים שאפשר ביחד ללכת לתכניות התערבות, הנחייה וליווי תוך בית ספרי.
יאירה אונגר: תודה רבה.
תמר גוז'נסקי: האם יושבים איתנו פה מנהלים או מנהלות של בתי ספר?
תמר גוז'נסקי: הייתי רוצה לשמוע קצת את הזווית שלכם.
מרי קופטי: שמי מרי קופטי, מנהלת בית ספר ערבי אורתודוכסי ביפו.
מרי קופטי: אנחנו ועדה ביפו, אורתודוכסית, שהקמנו בית ספר חדש, ערבי.
מרי קופטי: זה בית ספר צומח, שהגענו לכיתה ד' עכשיו, ואני מנהלת שם.
מרי קופטי: אני יכולה לתרום מאד בראייה שלנו, שאני המנהלת ואני עושה השתלמות בית ספרית - פעם בשבוע אני יושבת עם כל המורים, ואנחנו ממש עובדים - אני במקצועי עובדת סוציאלית ומנחה קבוצות הורים, ואני ממש יושבת עם המורים - מביאים לשולחן בעיות של ילדים, אנחנו דנים בבעיות ואז אני תומכת וחוזרים ויודעים איך לפתור, ואני גם נותנת הדרכה חצי שעה שבועית לכל מורה.
מרי קופטי: בינתיים אנחנו צוות קטן, וזה צוות שאני בונה אותו, ובשטח זה מאד מאד מורגש - אנחנו מרגישים שכל ילד ממש מקבל יחס אישי.
מרי קופטי: אנחנו אוכלוסייה מאד קשה, זה לא אוכלוסייה קלה, שכן יש ילדים מוזנחים ויש הרבה נשירה מבתי ספר אחרים - והיות וזה בית ספר חדש, אז אנחנו ממש עם התפיסה ההוליסטית שאנחנו צריכים לראות את הילד כילד שצריך לבנות חברה חדשה.
תמר גוז'נסקי: גברת מרי קופטי, איך את רואה את המורים שלך?
מרי קופטי: היות ואני גם גייסתי את המורים - את המורים האלה גייסנו דווקא מהמכללות.
מרי קופטי: זאת אומרת, אני מאד בעד מורים שמסיימים במכללות - יש לי מסמינר לוינסקי ומסמינר הקיבוצים - מורים שבאים מהמכללות הם עם הכשרה.
מרי קופטי: עם הליווי שלי, שזה מאד מאד צמוד, אני חושבת שזה האידיאלי, כי בעצם הם מסיימים והם חדשים.
תמר גוז'נסקי: אבל איך הם מגיעים מהמכללה?
תמר גוז'נסקי: מה הם יודעים על ילדים?
מרי קופטי: הם מגיעים עם ידע מאד מאד כללי, זאת אומרת, בלי הליווי הזה הם הולכים לאיבוד, כי פשוט כל דבר הם באים ושואלים.
מרי קופטי: זה שהם רואים במנהל לא כמבקר ומפקח, אלא פשוט תמיכה.
תמר גוז'נסקי: מנקודת הראות שלך, האם את מטילה עליהם חובה לאתר את הילדים שיש להם בעיות והם חייבים לעשות את זה?
מרי קופטי: מה שיוצא, זה שהם באים לבד, כי הם רואים שזה עוזר להם, יש להם כתובת למי לפנות ואז הם באים.
מרי קופטי: זה שחייבתי כל שבוע - קראתי לזה השתלמות בית ספרית, וכל מורה שאני מגייסת זה התנאי שלי ובלי זה אני לא מקבלת אותו.
מרי קופטי: התנאי הוא שצריך לבוא מישהו גם עם הוראה ומי שבא עם ההוראה, צריך להיות בהשתלמות הזאת, וחוץ מזה אני גם שולחת אותם לעשות השתלמויות תוך כדי.
מרי קופטי: אז בן אדם שהוא מרוענן כל הזמן עם השתלמות, ויש לו תמיכה בתוך בית הספר, ויש את הצוות - וזה מאד חשוב, הצוות עצמו תומך אחד בשני - אני חושבת שזה מאד עוזר לתלמידים.
מרי קופטי: אנחנו גם מאד מאמינים במעורבות הורים - אנחנו מאד משתפים את ההורים.
מרי קופטי: כשאנחנו משתפים את ההורים, זה גם לעשות שינוי חברתי, לתת להורים לראות שאנחנו והם ביחד צריכים לראות את טובת הילד.
מרי קופטי: אני מאד מאמינה שההורה הוא הכי יכול לעזור למורה, ועל זה אנחנו עובדים.
תמר גוז'נסקי: וזה עובד?
תמר גוז'נסקי: ההורים משתפים פעולה?
מרי קופטי: כן.
מרי קופטי: אני חושבת שזה עובד, כי הם באים ואנחנו לא באים בביקורת מה הם צריכים לעשות - אנחנו לא מעבירים, או מחזירים את האחריות להורה, אלא אנחנו באים ואומרים שאנחנו מאד רוצים להיעזר ולבדוק ביחד איך הוא בבית, איך אנחנו יכולים לעזור.
מרי קופטי: אולי זה שאני מתוך החברה עצמה ומכירים אותי, ואני גם מנחה קבוצות הורים, אז יש את האמון הזה.
מרי קופטי: המקצוע של הנחייה הורים נותן להורים אמון לבוא ולהגיד מה הבעיות.
מרי קופטי: אני רואה במעורבות ההורים משהו מאד מאד חשוב וחיוני.
תמר גוז'נסקי: אז אולי אנחנו צריכים שכל מנהל בית ספר יגמור גם הכשרה של עובד סוציאלי?
אביבה בלאיש: שמי אביבה בלאיש, אני מנהלת בית ספר גנים בגני תקווה.
אביבה בלאיש: האוכלוסייה שלי היא סוציו-אקונומית מאד גבוהה ויש ילדים בסיכון, וזה סוג סיכון אחר לגמרי, אבל הגישה שאני מובילה בבית הספר היא בעצם הגישה של החינוך ההומניסטי, ואנחנו בשנה הבאה יוצאים להיות בית ספר ניסויי בחינוך ההומניסטי.
אביבה בלאיש: זה אומר שהמקום של המורה, והתפקיד של המורה הוא קודם כל להיות מחנך.
אביבה בלאיש: מורה חייב לזהות קודם כל את הילדים - היום ילד אחד במצוקה, מחר ילד אחר במצוקה, ובראש סדר העדיפויות של העבודה של המורה, זה רווחתם של הילדים, רווחתם של הילדים בכל המובנים, אם זה למידה, אם זה מצב גופני, אם זה מצב בבית וכל דבר אחר.
אביבה בלאיש: ברגע שזה הפך להיות לאישו של בית הספר והדגל של בית הספר, ושמנו את זה בראש סדר העדיפויות ובראש סדר המטרות שלנו, אז המורים הפכו להיות לאנשים שמאד אכפת להם.
תמר גוז'נסקי: מה זה הפכו?
תמר גוז'נסקי: איך הם הופכים?
אביבה בלאיש: לדוגמה, מורה ניגשה אלי ואמרה: אביבה תראי, בזמן האחרון אני רואה שהילד הזה והזה יוצא הרבה מאד החוצה, מבקש הרבה מאד לצאת ולשתות, וזה לא קרה קודם - אולי שווה לדבר איתו?
אביבה בלאיש: ואם אנחנו קוראים לילד - וזה קרה לפני שבוע - "מה קרה?
אביבה בלאיש: כל כך הרבה פעמים בזמן האחרון אתה מבקש לצאת לשתות?
אביבה בלאיש: " אז הוא אמר: אני לא יודע, אבל הילדים, החברים שלי הכינו הצגה ולא שיתפו אותי, ואני מרגיש שמתחיל להיות משהו שאולי בסוף יעשו עלי חרם.
אביבה בלאיש: זה כבר איזה שהוא מקום שמורה הייתה כל כך רגישה לראות תופעה שאולי במקום אחר היא לא הייתה באה לידי ביטוי.
אביבה בלאיש: מה שאני רוצה להגיד בנוסף, זה כשהמורים לקחו אחריות, ההורים רואים בבית הספר כתובת מאד משמעותית, וגם פה אני אתן דוגמה מאד בנאלית - אימא שאושפזה בחודש תשיעי, בהריון בסיכון, התקשרה ואמרה: תקשיבי אביבה, הבן שלי בזמן האחרון בוכה המון, הוא לבד בבית, אני בבית חולים, אבא בבית אבל דברי איתו, איתך הוא פתוח, אולי הוא יגיד.
אביבה בלאיש: קראתי לילד ואני אומרת: מה קרה בר?
אביבה בלאיש: אימא אומרת שבזמן האחרון.
אביבה בלאיש: ..
אביבה בלאיש: אין לי כביסה ואין מי שיעמיד את מכונת הכביסה ואני לא יודע מה לעשות.
אביבה בלאיש: זה ילד בסיכון מבחינתי.
אביבה בלאיש: ואז אמרתי: יש לך מפתח?
אביבה בלאיש: או אני, או יעל - יעל זו המחנכת - נלך איתך הביתה ונעמיד את המכונה.
אביבה בלאיש: עצם העובדה שהורים מצאו לנכון ורואים בבית הספר כתובת ראשונה לפנות אליה, ולדעת שבית הספר הוא מקום שיטפל, יקשיב, ישמע, וילך לפגישה ראשונה עם הפסיכולוג כי הילד מפחד, וילד לעובדת הסוציאלית, ועד שהעובדת הסוציאלית לא מתפנה, אז בית הספר הוא הכתובת.