GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ניצן כהנא: הנה בא תקציב חדש, הדברים לא קרו.
ניצן כהנא: אנחנו רוצים להוציא מפה קריאה באמת לא לעסוק רק בקצה ובכמה מפקחים יש, אלא לחזור לבסיס ולהבין שבלי תנאי העסקה נורמליים, הן לא יישארו כשזה השכר שלהן והשחיקה הקשה והמשימה הבלתי אפשרית הזאת, ובלי תנאי העסקה נורמליים, אנחנו לצערי שוב ושוב מצטרך לדבר על ענישה ועל הקצה ולא על איך מייצרים מסגרות חינוכיות טובות לילדים בישראל.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, לחברי הכנסת להצעה לסדר הכל כך חשובה הזו, אני רוצה לסכם את הוועדה ואנחנו נעשה על כל הנושאים האלה כאן מעקב.
מיכל שיר סגמן: להלן מסקנות הוועדה: הוועדה קובעת כי טיפול וחינוך איכותיים לפעוטות בגיל הרך חיוניים להתפתחות הנאותה של הפעוטות.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קובעת כי קיומו של צוות איכותי בעל השכלה מתאימה הוא תנאי הכרחי לקבלת חינוך וטיפול אמתי.
מיכל שיר סגמן: למשרד האוצר, הוועדה רושמת לפניה את דברי נציג משרד האוצר שהמשרד יעביר עד סוף 2021 את הסכומים שהובטחו למעונות בעקבות שביתת המעונות בחודש שעבר.
מיכל שיר סגמן: הוועדה דורשת לקיים דיון דחוף בוועדת המחירים לצורך בחינת המחירים ועדכון התעריפים בתחום.
מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת לקבל לשולחנה את לוח הזמנים לכינוס הוועדה, כבר בשבוע הבא.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קובעת שכדי לשנות את המצב הקיים, למנוע עזיבת עובדים ולשפר את איכות העובדים בתחום, יש לשפר את תנאי ההעסקה של העובדים ולשפר את שכרם.
מיכל שיר סגמן: למשרד הכלכלה ולמשרד החינוך, הוועדה קוראת להעביר את כל תחום הטיפול והחינוך בגיל הרך למשרד החינוך כולל תחום הסבסוד, הוועדה קוראת לקיום הכשרות מקצועיות של העוסקים בתחום.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לבחון העסקת בנות שירות לאומי בתחום הזה.
מיכל שיר סגמן: למשרד הכלכלה, הוועדה קוראת למשרד הכלכלה לפרסם בהקדם האפשרי את מדרגות הסבסוד ולפתוח בהקדם את המערכת הממוחשבת להגשת בקשות סבסוד של ההורים.
מיכל שיר סגמן: למשרד החינוך, הוועדה מודאגת מדברי נציגת משרד החינוך שהמשרד עדיין לא מכיר לעומק את כל הסוגיות הקשורות לגיל הרך, למרות שהתחום אמור לעבור לאחריות המשרד כבר בינואר הקרוב.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת למשרד לקיים בדחיפות שיח עם הארגונים המפעילים את המעונות וכן עם מפעילי המעונות הפרטיים המפוקחים.
מיכל שיר סגמן: הוועדה תמשיך לדון בסוגיות שונות הקשורות לחינוך וטיפול בפעוטות, לרבות כמובן גם כל תחום המעבר.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה לכל המשתתפים.
מיכל שיר סגמן: בוקר טוב ותודה לכל הנמצאים והנמצאים בזום , אני רוצה בבקשה לפתוח את הישיבה.
מיכל שיר סגמן: היום, ה-19 באוקטובר 2021, י"ג בחשוון התשפ"ב.
מיכל שיר סגמן: הנושא שלנו היום, כחלק מ"יום המאבק באלימות מינית" שיזם חבר הכנסת מוסי רז, יוזמה מבורכת.
מיכל שיר סגמן: הצגת ממצאים ראשוניים מעבודת הוועדה הציבורית לשינוי מדיניות ביחס לפגיעה מינית בתקופת הילדות, לציון יום המאבק באלימות מינית.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לומר שאלה אחד הימים היותר חשובים, אם לא החשוב ביותר שיש לנו כאן בכנסת.
מיכל שיר סגמן: הנושא לא מטופל מספיק.
מיכל שיר סגמן: הדיון הראשון של הוועדה לזכויות הילד עסק בכשלי המערכות, 'איך המערכת פספסה אותי?' מאחר ואנחנו נחשפים ללא מעט עדויות של בעיקר קטינים, שהיה ניתן גם למנוע וגם לאחר פגיעה לזהות, לטפל, להדריך ולהפוך את הדרך לקלה הרבה יותר.
מיכל שיר סגמן: הנושא הזה לא מטופל מספיק במדינת ישראל ויש לנו עוד דרך ארוכה וזה הדבר הראשון במעלה, בעיני, שכנסת ישראל צריכה לעסוק בו, לא פחות מאשר מקרה חירום לאומי.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה בבקשה לפתוח את הדיון עם השופטת בדימוס נאווה בן אור, יושבת ראש הוועדה הציבורית לשינוי מדיניות, השופטת בן אור בבקשה.
נאווה בן אור: תודה רבה, תודה לך יושבת ראש הוועדה.
נאווה בן אור: זה באמת מעשה גדול שהכנסת, ועדה בראשותך, מפנה את הזמן החיוני כל כך לדיון בהגנה על ילדים נפגעי תקיפה מינית.
נאווה בן אור: אני חושבת שבאמצעות הכנסת, שזה באמת אחד מתפקידיה, יש להעמיק ולהרחיב את הדיון הציבורי, את השיח הציבורי במה שצריך לשים על השולחן כתופעה.
נאווה בן אור: זה איננו מקרה אחד או יחיד או מעט, אלא תופעה אמיתית, קשה, כואבת, שלא נמנעת מספיק ולא נחשפת מספיק ונראה לנו שחלק מהסיבות לכך, זה גם נעוץ בעובדה שהשיח הציבורי לא מספיק פתוח לתופעה הזאת.
נאווה בן אור: הוא איננו מבין אותה או איננו רוצה להבין אותה.
נאווה בן אור: היא תופעה קשה, מאחר שהיא כל כך מפושטת, אולי זו גם סיבה שאנשים מתקשים להכיל אותה.
נאווה בן אור: הוועדה הציבורית קמה מתוך התפיסה שהגיע הזמן שמי שישים את הדברים על השולחן ויגרום לשינוי תפיסתי יהיו הנפגעים עצמם.
נאווה בן אור: לא מעל הראש שלהם, לא קובעי מדיניות, אלא דווקא מי שהיו אמורים להיות מטופלים על ידי מערכות שונות-החינוך, הרווחה, הבריאות, המשפט וללמוד מהם, דווקא מהם-מי שהיום יום שלו היה כרוך במגע, או למרבה הצער בהיעדר מגע, שצריך היה לקרות עם אותן רשויות.
נאווה בן אור: בניסיון להסיק מסקנות שישפרו וישנו את כל היחס הציבורי והמערכתי לתופעה הזאת.
נאווה בן אור: אנחנו בוועדה נמצאים בשלבים אחרונים של גיבוש המסקנות.
נאווה בן אור: אנחנו נציג את הדו"ח שלנו כשהוא יגובש סופית, לנשיא המדינה ולאחר מכן גם נערוך שולחנות עגולים ביחד עם גורמי הרשויות השונות הרלוונטיות שהביעו רצון אמיתי וכנה להירתם כדי לשתף פעולה, לשמוע את המסקנות ולהסיק מסקנות, ככל שיידרש.
נאווה בן אור: כי אנחנו מרגישים שיש לפעמים לא מעט חוקים טובים, הנחיות טובות, נהלים טובים, אבל הם אינם מיושמים בשטח.
נאווה בן אור: יש איזה שהוא פער שחייבים למצוא דרך איך לגשר עליו כדי שהדברים, בסופו של דבר יגיעו אל הילדה הקטנה ואל הילד הקטן, שזקוקים ליד מכוונת, יד שתציל אותם מן הזוועה שהם נתונים בה.
נאווה בן אור: אני רוצה, אחרי הדברים הקשורים בשאיפות שלנו ובחזון הוועדה ולאן שאנחנו צריכים ורוצים להגיע.
נאווה בן אור: אני רוצה לשתף אתכם בתחושות, בתובנות הרגשיות שיש לי מן השמיעה של העדויות שבאו לפנינו ואני מוכרחה לומר כאן, באומץ שקשה בכלל לתאר אותו.
נאווה בן אור: אנשים מבוגרים.
נאווה בן אור: שחזרו וחשפו לפנינו את חוויות הילדות הקשות שלהם, חלקם נחשפו, חלקם הגדול הם נשארו אנונימיים אבל סיפרו כדי לתרום ליכולת שלנו להסיק מסקנות.
נאווה בן אור: חלקם גם נמצאים פה.
נאווה בן אור: אחרי ששמעתי את הדברים וגם מניסיוני רב השנים כפרקליטה בתחום הפלילי ולאחר מכן כשופטת, אני יודעת להעריך כמה אומץ צריך כדי להיחשף ולספר את הסיפור.
נאווה בן אור: אנחנו חייבים להם תודה מעומק הלב על האומץ הציבורי הזה .
נאווה בן אור: אני רוצה לומר כמה דברים על האופן שבו אני, מבחינת החוויות שלי, כאשר שמעתי את העדויות ואיך הרגשתי או מה השדרים שעברו בי.
נאווה בן אור: אני חושבת שאפשר לדבר על בדידות איומה של ילדים שנמצאים בעצם בתוך כלא, לא פיזי, אבל כלא נפשי.
נאווה בן אור: כי הרי רוב הפגיעות מתרחשות או בקרב המשפחה הגרעינית או בקרב המשפחה הרחבה יותר.
נאווה בן אור: המצוקה היא איומה, גם אם הדברים נחשפים זה יוצר קרע, חשש נוראי שהמשפחה תיהרס והילד שחשף הוא ה"אשם" בעצם, בחורבן המשפחה, תחושת האשם הנוראית הזו.
נאווה בן אור: הילד או הילדה האלה גדלים תוך בעצם אובדן אמון כלפי מי שהיה צריך להגן עליהם.
נאווה בן אור: האנשים המיידים שזה תפקידם-אבא ואמא, סבא וסבתא, דוד ודודה–בוגדים בהם וזה אובדן אמון בגיל רך שנותן את אותותיו.
נאווה בן אור: אובדן מערכת ערכים של אמת ושקר, מה נכון ומה לא נכון, מה מוסרי ומה לא מוסרי בעצם.
נאווה בן אור: כאשר אומרים לילד לשתוק ולא לספר, מחנכים אותו לחיות בעולם של שקר.
נאווה בן אור: הוא לא יודע שום דבר אחר חוץ מזה, כך הוא גדל.
נאווה בן אור: ואנחנו רוצים הרי שאנשים יגדלו להיות אנשים שנותנים אמון בסביבה, שיודעים להבחין בין אמת לשקר והנזק, מעבר לפגיעה הפיזית הוא נזק רגשי איום וההתבטאות של הפגיעה המינית באה בסופו של דבר בשני קצוות.
נאווה בן אור: אנחנו רואים ילדים שההתנהגות שלהם מוקצנת, חריגה, אם תרצו להשתמש בשפה הבוטה "מופרעת".
נאווה בן אור: הם אינם ממושמעים, הם אינם מסוגלים לשבת בשקט בכיתה, הם אלימים.
נאווה בן אור: כל מיני תופעות מצד אחד ומצד שני יש תופעות של ילדים שמשתבללים בתוך עצמם, מופנמים באופן קיצוני ובשני המקרים הילדים הללו, שיודעים שאסור להם לספר על הפגיעה משדרים באמצעות ההתנהגות שלהם זעקה איומה שלא נשמעת ואיננה מפוענחת.
נאווה בן אור: זה דיבור שלא שומעים אותו או שלא מתרגמים אותו למציאות שהילד הזה באמת חווה.
נאווה בן אור: זה ילד מופרע, זה ילד שקט באופן מיוחד ואם הוא יושב בכיתה של 35-40 ילד אז אולי גם זה טוב שהוא לא מפריע, המורה צריך להתעסק עם עוד 35 פרחחים והנה, יש פה ילד שקט.
נאווה בן אור: אז השפה הזאת שלא נשמעת, הדיבור הזה באמצעות ההתנהגות, אנחנו חייבים למצוא דרך להבין אותו ולתרגם אותו למה שהילד באמת רוצה להשמיע לנו.
נאווה בן אור: התרשמות נוספת היא שגם אם בסופו של דבר מדברים, אז זה הרבה פעמים מעל הראש.
נאווה בן אור: זאת אומרת, יש התייעצות שבאה מכוונות טובות, של מערכת הרווחה, של מערכת החינוך על מה לעשות עם הילד הזה.
נאווה בן אור: אבל יש פה ילד והוא מבין, הוא מבין בדרך שלו.
נאווה בן אור: גם אם הוא בן חמש וגם אם הוא בן שש, אפשר להסביר לו ואפשר להנגיש עבורו את מה שקורה, את מה שאנחנו חושבים, אנחנו הגדולים.
נאווה בן אור: תחשבו בעצם על ילד קטן כזה, שרואה לנגד עיניו עובד סוציאלי שהוא איננו מכיר בעצם, איש חינוך שהוא גם דמות ממשטרת או ממשמעת וכל אלה מעל לראשו יוצרים סיטואציות שהוא איננו מבין למה הן קורות ואפשר להסביר לילד למה, מה הולכים לעשות אתו, מה יקרה בחקירת המשטרה-אם התהיה חקירת משטרה, מה יקרה בהליך הפלילי.
נאווה בן אור: כל הדברים האלה חייבים בסופו של דבר לבוא לידי ביטוי, כדי שילד כזה יבין שראשית, הוא חלק מהעניין ודעתו נשמעת ושנית מושטת לו יד.
נאווה בן אור: הוא ישוב וירכוש אמון בעולם הנורמטיבי, בעולם המבוגרים, שיש מי שרוצה לסייע לו.
נאווה בן אור: אז אלה ההתרשמויות הראשונות שלנו, החוויות שאני חווה מקריאת העדויות האלה ואני שוב חוזרת ואומרת, אני מאוד מעריכה את היוזמה לישיבה הזאת ואני מקווה שביחד נצליח לשנות משהו בשיח הציבורי שיוביל בסופו של דבר לחשיפה עמוקה יותר של שורשי התופעה ויכולת לטפל בה.
נאווה בן אור: תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: אני אוסיף שמעבר למערכות, אנחנו שוכחים שיש גורם שהוא גם ההורים.
מיכל שיר סגמן: אני מדברת עם הורים גם בעקבות הוועדה לזכויות הילד וגם כאמא, אני מדבר עם הורים ועם שני משפחה וכולם אומרים לי "מה פתאום, התופעה הזאת.
מיכל שיר סגמן: את מגזימה בנתונים, לא יכול להיות שאחד מכל חמישה ילדים נפגע מינית, לא יכול להיות שאחת מכל חמש נשים יאנסו במהלך החיים שלהן.
מיכל שיר סגמן: לא יכול להיות שזאת הסטטיסטיקה" ואני חושבת שכשזה מגיע לפתחו של הורה, במידה והוא לא הפוגע כמובן, יכולת ההכלה של ההורים את הסיטואציה יכולה גם להיות הכחשה וגם זה גורם נזק והילד גם כפי שאמרת, יכול להרגיש שהוא עוד יותר לא יכול לדבר כי הוא עלול לפגוע בהורים, הוא עלול לפגוע במשפחה המורחבת ומשם זה רק הולך ומתעצם.
מיכל שיר סגמן: אני חושבת שצריך גם להעלות את המודעות של ההורים על היקף, שזה לא אי שם מעבר להרי החושך, זאת לא תופעה שולית, היא נמצאת סביבנו והרבה ממאוד פעמים אנחנו רואים שגם גורמי המקצוע, לרבות חברי כנסת-אם הסטטיסטיקה היא זו הסטטיסטיקה, המשמעות היא זה שגם פה בכנסת, מתוך חברי הכנסת הסטטיסטיקה הזו תקפה וברגע שאנחנו מדברים על מבוגר שעבר פגיעה הרבה מאוד פעמים לא רוצים לעסוק בנושא, רוצים לברוח ממנו.
מיכל שיר סגמן: אבל כשאתה יושב על שולחן מקבלי ההחלטות, אתה צריך לעשות כל שביכולתך ולכן גם היום אנחנו נפנה אל חברי הכנסת, אל כולם בבקשה שיעזרו ויסייעו בכל מה שניתן.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה בבקשה את פרופ' כרמית כץ, מנהלת הוועדה, בבקשה.
מיכל שיר סגמן: הבנתי שיש לנו גם מצגת להראות.
כרמית כץ: אז קודם כל תודה רבה לך, יושבת ראש הוועדה, שבאמת לקחת את האומץ והנחישות והמחויבות להקדיש את הדיון ביום החשוב הזה וביום פורץ דרך הזה שבו כנסת ישראל עוצרת ומכירה בפגיעה מינית-בכלל ובפגיעה מינית בילדים.
כרמית כץ: אני רוצה גם להודות לכל הקהילה שלנו שיושבת פה.
כרמית כץ: שבאמת, כל אחת מאיתנו במרחב שלה פועלת ועובדת קשה ובאינטנסיביות, כדי לקדם את הביטחון של הילדים וגם לשותפים האמיצים שלי למסע, שתוכלו לשמוע אותם היום.
כרמית כץ: באמת אני רוצה לספר לכם מעט, כמו יושבת ראש הוועדה, השופטת בדימוס סיפרה.
כרמית כץ: אנחנו עובדות עדיין על גיבוש הממצאים והממצאים לא ייסגרו, עד שקבוצה אקטיביסטית של נפגעים ונפגעות שנתנו עדות, הם אלה שיאשרו את הדו"ח ורק אז אנחנו נסגור את הדו"ח ובאמת נגיש אותו לנשיא ואחר כך נצא לעבודה של יישום וחשיבה.
כרמית כץ: אבל את הוועדה אנחנו הקמנו בעצם מתוך שני בסיסים.
כרמית כץ: בסיס אחד הוא בסיס ערכי, שבא ואומר את הדבר הבא: אם אנחנו רוצים לחיות בתוך חברה מוסרית, חברה מוסרית צריכה להכיר בעוולות שנעשהו בה.
כרמית כץ: וכמו שאמת, יו"ר הוועדה, אנחנו מתקשים מאוד להכיר בעוולות האלה כי המספרים האלו מאיימים עלינו ומפחידים אותנו והרבה יותר נעים לנו לחשוב שמדובר בילדים ההם, מעבר להרי החושך.
כרמית כץ: אבל הם לא, הם כאן איתנו ואנחנו מבינים שכדי להיות חברה מוסרית, אנחנו צריכים לפנות את הבמה לקולות של הנפגעות והנפגעים ולעשות יחד אתם את השינוי.
כרמית כץ: כי לא הגיוני שנפגעות ונפגעים פעם אחת יעברו פגיעה קשה מנשוא, שמסכנת את ההישרדות הפיזית והנפשית שלהם ובפעם השנייה יעברו פגיעה קשה מהמערכות שאמונות לטפל בהם.
כרמית כץ: הבסיס הערכי מצטרף לבסיס האמפירי, שהבסיס האמפירי של הוועדה בא ובעצם אומרת את הדבר הבא, ואנחנו מתבססים על מחקרים ועל תובנות מרחבי העולם.
כרמית כץ: המודל הפסיכיאטרי בא ואומר: מי שעבר פגיעה, זאת תהיה התמונה הפלילית שלו וככה זה ייראה.
כרמית כץ: אנחנו מתבססים על ממצאים חזקים ואומרים שמי שעבר פגיעה ונכון זה קשה, אבל אם תהיה תגובה חברתית רואיה ומוסרית הוא גם יוכל להתמודד עם הפגיעה והוא גם יוכל לשגשג לצמיחה פוסט טראומטית.
כרמית כץ: כלומר, אם אנחנו נוכל לשנות משתנה אחד מרכזי, שזה תחושת הבושה ותחושת האשמה שנפגעים ונפגעות מרגישים, אנחנו נשנה חיים של מיליונים של ילדים בעולם.
כרמית כץ: למה שילד או ילדה שעברו פגיעה מינית ירגישו בושה ואשמה?
כרמית כץ: אין לזה שום סיבה, אלא כי כמו שאמרת, השיח הציבורי-חברתי מוקיע אותם ומדיר אותם מתוכו מתוך כל מיני סיבות.
כרמית כץ: ובאמת מתוך האמונה הזאת, הקמנו את הוועדה הציבורית בשותפות עם מכון חרוב ואנחנו בעצם ניסחנו קול קורא, שפונה לנפגעות ונפגעים בכל הקשרי החיים של מדינת ישראל, בכל השפות ובכל התרבויות.
כרמית כץ: אנחנו הפצנו את זה ברשתות החברתיות בשותפות עם משרד הרווחה, הפצנו את זה גם בכל המרכזים הטיפוליים ובכל המרחבים שאליהם נפגעות ונפגעים מגיעים ובעצם, המטרה שלנו היא קודם כל, לשים על הבמה הציבורית את הקולות של הנפגעות והנפגעים.
כרמית כץ: אלו קולות שלא קל לנו לא לראות ולא להקשיב להם, כי הנרטיבים הם קשים באמת לעיכול.
כרמית כץ: אבל אנחנו רוצות לעצור ולומר 'תקשיבו, תראו, תרגישו'.
כרמית כץ: אנחנו רוצות לשנות את השיח הציבורי מהמקום הזה, שמי שכותב טוקבק יזכור שמי שרואה את הטוקבק שלו זו נערה שמתלבטת אם לחשוף את הפגיעה שלה או לא וכשהיא רואה שאתה או את מרשים לעצמכם לכתוב עליה "פרוצה", על מישהי שנפגעה, היא לא תעז לחשוף והיא גם תחזור בה מההאשמה ואחר כך אנחנו רוצות בעצם לבוא וללמוד מתוך הנפגעות והנפגעים את חווית מתן השירות שהם קיבלו מהמערכות השונות ומה כדאי לקדם ומה כדאי לשפר.
כרמית כץ: בעצם במהלך השנה האחרונה אספנו מעל 500 עדויות מנשים וגברים במדינת ישראל, כאשר העדות יכלה להגיע אלינו או במכתב, או בפגישה אישית איתנו, עם אחת מחברות הוועדה או להגיע לשימוע בו כל חברי הוועדה ישבנו יחד ונתנו במה פורמלית למתן העדות ולסיפור של אותו נפגע או נפגעת.
כרמית כץ: מרבית ממי שמסרו עדויות לוועדה היו נשים.
כרמית כץ: ממוצע גיל הפונות והפונים לוועדה הוא 36, כאשר רבע ממי שנתנו עדות הם מתחת לגיל 27.
כרמית כץ: כלומר, פגשנו באנשים ונשים צעירים וצעירות, שיוכלו לספר לנו על מערכות קיימות ורלוונטיות.
כרמית כץ: מרבית הפונים הם יהודיים, היה לנו לעצרנו מאוד מאוד קשה ומאתגר לשבור את קשר השתיקה והפחד בתוך החברה הערבית.
כרמית כץ: עבדנו עם מנהיגות בתוך החברה הערבית בניסיון להגיע לעדויות.
כרמית כץ: אבל אני חושבת שצריכה להיעשות עבודה וחשיבה משמעותית על האופן באמת בו ניתן, באמת לקדם את הביטחון של הילדים והילדות מכל ההקשרים בחברה הישראלית.
כרמית כץ: היו לנו כ-15% גם מהחברה החרדית, על מנת באמת לנסות וללמוד על כל ההקשרים.
כרמית כץ: חשוב לי להדגיש ככה, אנחנו בעצם רואים שמרבית הפונים לוועדה הם אנשים עם השכלה שלמדו הרבה ועברו הרבה, אבל עדיין כמעט רבע מהם סובלים מקשיים כלכליים קשים מאוד בבגרות.
כרמית כץ: מחציתם מובטלים ומתקיימים מקצבת נכות.
כרמית כץ: לא כי אין להם יכולת אינטלקטואלית-הם עברו לימודים משמעותיים והגיעו להישגים אינטלקטואליים מדהימים, אבל אנחנו, כחברה, אכזבנו אותם והשארנו אותם לבד.
כרמית כץ: לא היינו שם עבורם והם פשוט נפלו בדרך ולא הצליחו לממש את החלום שלהם כילדים-לעוף גבוה לאן שהם רצו.
כרמית כץ: אנחנו ראינו ש-27% ממי שנתנו עדות לוועדה, סיפרו לנו שהם סובלים מהשלכות קשות על בריאות הגוף ועל בריאות הנפש שלהם.
כרמית כץ: אנחנו רואים ש-24% מהם היו באשפוזים חוזרים במערכות לבריאות הנפש.
כרמית כץ: אני רוצה להגיד, שהסיפורים הקשים שאנחנו שמענו על אותם אשפוזים חוזרים ועל הטיפול שהם קיבלו בבריאות הפיזית ובבריאות הנפשית שלהם, הם קשים מנשוא.
כרמית כץ: אנחנו לא יכולנו לעמוד בעוצמות של הכאב ושל העוול שנעשה פעמים רבות לנפגעים ונפגעות בתוך מערכות הבריאות.
כרמית כץ: גיל הממוצע שבו החלה הפגיעה הוא בדרך כלל שמונה, כאשר רבע מהפגיעות התחילו כשהילדים היו מתחת לגיל חמש.
כרמית כץ: אתם חייבים להבין שכאשר נותנת עדות באה ומספרת והיא מדברת על זה שבעצם הפגיעה התחילה כשהיא עוד הייתה עם חיתול, זה הזיכרון הראשון שלה וזה משהו שאנחנו צריכים לזכור.
כרמית כץ: וכמובן שמעל 70% מנותני העדות סיפרו על פגיעה מתמשכת בילדות.
כרמית כץ: פגיעה מתמשכת בילדות, אנחנו צריכים להבין שמעבר למושג, זו חוויה יום יומית של אימה, זו חוויה יום יומית שילד קם בבוקר והוא לא יודע איך הבוקר שלו ייראה, זו חוויה יום יומית שהלילות הם לילות זוועה, זו חוויה יום יומית שבית הספר הוא מקום מפלט, זו חוויה יום יומית ואגב אם בית הספר הוא מקום מפלט-אז מה קרה לילדים האלה בתקופת הקורונה, שסגרנו את בתי הספר?
כרמית כץ: אנחנו רצינו לשמור ולהגן עליהם בתוך בתים סגורים, אנחנו הרגנו ילדים עם סגירת בתי הספר.
כרמית כץ: אבל זה לדיון דרמטי נפרד.
כרמית כץ: אנחנו רואים שמעל 90% ממי משפגעו מינית בילדים הם אנשים שהילדים סמכו עליהם.
כרמית כץ: הורים, סבים, דודים, שכנים.
כרמית כץ: אנשים מהמערכת הקרובה של הילד וזה מתכתב עם כל הנתונים.
כרמית כץ: אנחנו רואים שקרוב מ-60% מנותני העדות לוועדה הציבורית, לא חשפו את דבר הפגיעה במהלך הילדות.
כרמית כץ: 40% מאלה שחשפו-מתוכם 80% נותרו ללא מענה.
כרמית כץ: מה זה נותרו ללא מענה?
כרמית כץ: , נותרו ללא מענה זה הושתקו, הושפלו, אושפזו בבית חולים על זה שהם העזו לדבר, הכניסו אותם להיריון כדי ללמד אותן לקח.
כרמית כץ: לזה אני מתכוונת.
כרמית כץ: 20% מאלו שקיבלו סיוע מחציתם הרגישו שהסיוע היה אף פוגעני יותר.
כרמית כץ: זאת החוויה של מעל 500 נפגעים ונפגעות, צעירים וצעירות במדינת ישראל.
כרמית כץ: פחות ממחצית הילדים שהופנו לקבלת סיוע קיבלו מענה שלדעתם הלם את הצרכים שלהם ומעל 90% לא קיבלו מענה הולם בכלל.
כרמית כץ: אבל אלה, אותם 60% שלא חשפו , הם אומנם לא אמרו במילים שמישהו פוגע בהם מינית.
כרמית כץ: אבל הם אמרו לנו, "צעקתי כמו שילדים צועקים אבל איש לא ראה".
כרמית כץ: תסתכלו על הנרטיב הזה: "..
כרמית כץ: הייתי הילדה עם הסימנים השחורים מתחת לעיניים, תמיד.
כרמית כץ: היו ימים שהייתי מגיעה עם שעת שינה אחת, או אפילו ללא שעות שינה.
כרמית כץ: הילדה שתמיד מחפשת לשים את הראש לעוד שעת שינה.
כרמית כץ: הילדה שלא אוכלת בכלל ובימים אחרים לא מפסיקה לאכול וצריכה להתמודד עם המבטים.
כרמית כץ: הילדה שלא יכולה לסבול רעש.
כרמית כץ: הילדה שלא מפסיקה להתנצל.
כרמית כץ: הילדה עם הדלקות החוזרות בשתן שצריכה לחיות לפי צלילי האנטיביוטיקה..".
כרמית כץ: אלה היום יום של הילדים האלה.
כרמית כץ: הם זעקו! הם זעקו בדרך שלהם.
כרמית כץ: אף אחד לא ראה, אף אחד לא שמע.
כרמית כץ: זו המשמעות של אחריות חברתית, כשאני מדברת על לקחת אחריות על נפגעים ונפגעות אני מדברת על לעצור ולראות, כמו שאמרה כבוד יו"ר הוועדה.
כרמית כץ: לראות ולעצור ולהבין שמה שקורה פה, שכשילד מביע מצוקה זה יכול להיות גם המון דברים.
כרמית כץ: עכשיו, קל לנו הרבה פעמים בשיח החברתי-ציבורי, לבוא ולהגיד "העובדת הסוציאלית לא ראתה".
כרמית כץ: אבל רגע, לפני שמגיעים לעובדת הסוציאלית, יש מערכות שביום יום רואות ילדים-רפואה בקהילה ומערכות החינוך.
כרמית כץ: אנחנו צריכים להכיר בזה שזו אחריות מנדטורית של אותן המערכות לראות, לשמוע ולהגיב ולהציל את הילדים האלה, כי כל מתני העדות בוועדה סיפרו שהם זעקו, 'כמו שזועקים ילדים'.
כרמית כץ: חוויית הבדידות עליה דיברה השופטת בדימוס נאווה בן אור, הציטוט הזה ".
כרמית כץ: .
כרמית כץ: חייתי אבל לא הייתי.
כרמית כץ: .".
כרמית כץ: אחד הדברים שהכי קשה להסביר ביחס לחיים אחרי פגיעה מינית קשה וממושכת, הוא כמה באמת הבדידות שלנו גדולה.
כרמית כץ: לא רק שגדלנו בתוכה בגלל הפגיעה שהמשיכה להתרחש באין מפריע, אנחנו ממשיכות להתקיים בתוכה גם אחר כך.
כרמית כץ: העולם מבהיר לנו באלף דרכים שאין בשבילנו באמת מקום.
כרמית כץ: אין תקציב, אין זמן, אין טעם.
כרמית כץ: הרבה פעמים התובנה וההכרה הזאת הניעה את הנפגעות והנפגעים שלא לבקש עזרה, שלא להזדקק , שלא לפנות לסיוע.
כרמית כץ: אני רוצה לתת עוד ציטוט, שאומרת חברת הוועדה ומנהיגה, יעל שרר, שהוא ציטוט שבעיני הוא מעצב את התפיסה שלנו: "..
כרמית כץ: אל תלמדו אותנו כילדים לתת אמון, תהפכו להיות חברה שראויה לאמון שלנו.
כרמית כץ: ." ועל זה בדיוק אנחנו צריכים לעבוד.
כרמית כץ: אני רוצה באמת להגיד שכנפגעים ונפגעות ביקשנו מהם להעביר מסרים לנו, לנו כנשות מקצוע, קובעי מדיניות, כל מי שיושב בזירה הזו.
כרמית כץ: מה שהם מבקשים מאיתנו זה 'תבינו שאנחנו נפגענו בגיל קטן והפחידו אותנו וניצלו אותנו.
כרמית כץ: קשה לנו מאוד לסמוך על אנשים ועל הסביבה.
כרמית כץ: תנסו להבין את הפחדים וחששות שלנו ואיך הפגיעה השפיעה עלינו היום ומה אפשר לעשות.
כרמית כץ: אל תפחדו לדבר איתנו והכי חשוב, להביא לנו חיבוק ולא להתעלם מהפגיעה'.
כרמית כץ: אני רוצה לסיים את החלק הזה בשני דברים.
כרמית כץ: אחד, בלהגיד שגם למדנו הרבה מתוך העדויות של הנפגעות והנפגעים על הלמידה מההצלחות ויוקדש לזה חלק משמעותי בתוך הדו"ח שלנו.
כרמית כץ: הלמידה מהצלחות של למשל, ילדים וילדות שהוצאו למסגרת חוץ ביתית והבינו שהם היו צריכים לצאת לשם כדי להינצל.
כרמית כץ: אבל יתר מזה זה שאלו היו הזיכרונות היחידים שהם לוקחים איתם לחיים הבוגרים, ילדה שזוכרת איך במסגרת החוץ ביתית לימדו אותה לחפוף את השיער ופתאום היא הבינה שחפיפת ראש היא חוויה לא כואבת ונעימה.
כרמית כץ: או ילדה אחרת, נפגעת אחרת, בוגרת, שזוכרת בתור ילדה שהוצאה למרכז חירום ומישהי הקריאה לה סיפור לפני שינה והחוויה הזאת, של להירדם לא מתוך כאב, להירדם לא מתוך פחד, להירדם לא מתוך אימה, עזרה לה להינצל.
כרמית כץ: הנפגעים והנפגעות גם ביקשו לסיים את העדויות שלהם במסרים לילדים נפגעים ומעל הבמה המכובדת הזאת, "..
כרמית כץ: אם יש נער או נערה שבמקרה צופים בנו או שומעים את הנאום הזה או נפגעים או נפגעות שעדיין לא נחשפו: את ילדה טובה.
כרמית כץ: את לוחמת, גיבורה ואהובה.
כרמית כץ: אל תתביישי, זאת לא אשמתך.
כרמית כץ: זה נורא, אבל את יכולה לצמוח מזה.
כרמית כץ: את חייבת לספר, צריך להיות אדם אחד שישמע אותך.
כרמית כץ: אתה לא לבד, אני פה איתך, יום יבוא והגיהינום הזה ייגמר.
כרמית כץ: תהיי חזקה, את ראויה לטוב.
כרמית כץ: את בסדר גמור, את כל כך ראויה לטוב, את כל כולך טוב.
כרמית כץ: את לא אשמה, את קורבן לטירוף של אלימות.
כרמית כץ: יום אחד זה ייגמר ואת תראי נופים אחרים, תטעמי טעמים מתוקים, תקשיבי לצלילים נעימים, תרקדי, תאהבי, תבני חיים שאת חולמת עליהם.
כרמית כץ: אני אוהבת אותך, את לא לבד.." וכדי שאותה נפגעת אמיצה, שכתבה את ההבטחה הזאת לילדה תעמוד ה הבטחה הזאת, אנחנו צריכות לקום ולהפוך לקהילה אחת שפועלת יחד במלוא המסירות על מנת להבטיח שאף ילד במדינת ישראל לא ייפגע ואם ילד נפגע, הוא יקבל את המענה הכי ראוי, הכי ערכי והכי מכבד.
כרמית כץ: תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: לפני שאנחנו ממשיכים, חברת הכנסת אימאן ח'טיב יאסין, בבקשה.
מיכל שיר סגמן: מיד אחריה חבר הכנסת סלאלחה, אתה רוצה גם לומר כמה דברים?
עלי סלאלחה: עוד מעט.
אימאן ח'טיב יאסין: האמת שקשה להתחיל.
אימאן ח'טיב יאסין: גם אחריי הדברים שלך, פרופ' כרמית, אני מרגישה את הדממה שבתוכנו ולא יודעת, את הקיפאון שאני לא יודעת אם העברית שלי תעזור לי לבטא את זה.
אימאן ח'טיב יאסין: כעובדת סוציאלית שההתמחות שלה זה נערות ונוער במצוקה, את מחזירה אותי לסיפורים הקשים.
אימאן ח'טיב יאסין: כל מה שסיפרת כאן אלו באמת החיים של אותם הסיפורים של אותן נערות ואותם נערים.
אימאן ח'טיב יאסין: מה שמצער זה שבאמת, יש כאן שתי מילים מרכזיות.
אימאן ח'טיב יאסין: הדבר הראשון, זה האשמה שמלווה את אותם ילדים וילדות שמובילה לנקמה הרסנית ושאנחנו יודעים איפה האנשים האלה כשהם בוגרים נמצאים לרוב.
אימאן ח'טיב יאסין: הדבר הבסיסי השני, זה הנושא של האכזבה.
אימאן ח'טיב יאסין: האכזבה מהחברה שבמכוון או לא במכוון, היא אטומה.
אימאן ח'טיב יאסין: היא לא יכולה להתמודד עם הסיטואציה, גם לצערי הרב, מיכל וכאן זה התפקיד גם שלנו כאן, המדיניות שמאפשרת את ההמשך של הדבר הזה.
אימאן ח'טיב יאסין: איך נצפה מילדה או מילד קטן שיבוא וידבר על הדברים אם הוא בכלל לא יודע מה קורה לו?
אימאן ח'טיב יאסין: ובמיוחד שאנחנו מדברים על זה שביותר מ-90% מהמקרים זה קורה בתוך הסביבה הקרובה.
אימאן ח'טיב יאסין: הוא לא קולט והיא לא קולטת מה קורה ועד שהיא קולטת מה קורה, היא הולכת לבית הספר ולצערי הרב, הצוותים בבתי הספר בכלל לא במקום הזה ודבר ראשון, אני תמיד אמרתי שדבר ראשון, הצוותים בבתי הספר צריכים לעבור הכשרות של זיהוי מצוקה אצל הילדים.
אימאן ח'טיב יאסין: זה לא התפקיד שלהם לטפל, אבל לזהות.
אימאן ח'טיב יאסין: אחר כך אנחנו מדברים על התקנים של הפסיכולוגים בבתי הספר, אלו המערכות הראשונות שהילדים האלו נמצאים בהם ובמערכות הראשונות אין שום תשתית שיכולה לאפשר אפילו פתיחה של הדבר הזה.
אימאן ח'טיב יאסין: אז כל הנושא של הפסיכולוגים הוא נושא מאוד קריטי.
אימאן ח'טיב יאסין: אם אנחנו מדברים על אלימות מינית או על אלימות גופנית ואלימות נפשית ועוני וכל הדברים הללו, שם זה המקום לטפל בזה ובכדי לטפל בזה צריך לתת את המשאבים הנדרשים לדבר הזה.
אימאן ח'טיב יאסין: לאחר מכן כשזה קורה, יודעים או לא יודעים איך להתמודד עם זה, אז הולכים לעובדת הסוציאלית כאילו שהנה-המציל.
אימאן ח'טיב יאסין: כולנו, אני הייתי עובדת סוציאלית ואני יודעת באילו תנאים עובדים העובדים הסוציאליים.
אימאן ח'טיב יאסין: כשיש לך וצר לי להגיד את המילה, אלפים של תיקים וזה עשרות אלפים של בני אדם, לא תיקים.
אימאן ח'טיב יאסין: איך היא תוכל בכלל, בוא נגיד שיש לה את כל ההכשרה שבעולם על מנת להתמודד ולטפל בסוגייה, אבל צריך גם לתת רשות ארגונית לעבודה הזאת.
אימאן ח'טיב יאסין: לכן אני חושבת שהטיפול הוא טיפול מערכתי והוא צריך להתחיל בגיל מוקדם ואנחנו צריכים ללוות את אותם ילדות וילדים ולחבק אותם וכל אחד מהמקום שלו, לא סתם לחבק ולך.
אימאן ח'טיב יאסין: לחבק זה אומר לשים תוכניות פעולה, משאבים.
אימאן ח'טיב יאסין: אני ממש נחנקת.
אימאן ח'טיב יאסין: בשבוע שעבר הגיעה למשרד שלי ילדה בת 20 עם ההורים שלה.
אימאן ח'טיב יאסין: אשכרה רואים מה היא עברה.
אימאן ח'טיב יאסין: אני כעובדת סוציאלית יודעת מה היא נקמה הרסנית, מה זה לפגוע בגוף שלך, שלא ייראה גוף נורמלי של נערה.
אימאן ח'טיב יאסין: שלא לדבר על המצב הנפשי וגם מה?
אימאן ח'טיב יאסין: למה היא הגיעה אליי?
אימאן ח'טיב יאסין: תתארו לעצמכם-משפחה תומכת, אבא ואמא תומכים והסיפור נחשף בכל מקום ומה הבעיה עכשיו?
אימאן ח'טיב יאסין: שהמשטרה לא מטפלת בזה.
אימאן ח'טיב יאסין: חודשים זה תקוע בתחנת המשטרה והתיק לא מתקדם.
אימאן ח'טיב יאסין: אז ריבונו של עולם, האם אנחנו נמשיך רק לדבר את הדברים או לעשות משהו בקשר לדברים האלו?
מיכל שיר סגמן: אנחנו חייבים לעשות משהו.