GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל שיר סגמן: והרכבת יצאה, והתו הירוק נכנס, והמקום לדיון ציבורי אמיתי פתוח הופך להיות יותר מצומצם ויותר מוגבל, והמטענים הכל כך גדולים שיש בעד ונגד – אמרתי קודם שפעם אחרונה שהיה כאן משהו שהוא כל כך חריף היה בעד או נגד מדינה פלסטינית.
מיכל שיר סגמן: זה לא נורמלי.
מיכל שיר סגמן: זה ממש הפך להיות שיח קיצוני מרגע שהחיסונים מאושרים, והרבה מאוד פעמים הורים מקבלים החלטה בגלל לחץ חברתי כזה או אחר, גם בעד חיסון וגם נגד חיסון.
מיכל שיר סגמן: וזאת הבעיה המרכזית וזאת הסיבה שאנחנו עורכים את הדיון הזה, כדי שרגע לפני שיש אישורים, רגע לפני שהרכבת הזאת יוצאת מהתחנה, כן לייצר איזשהו סוג של שיח.
מיכל שיר סגמן: זה בסדר שלא יודעים לגבי החיסון אם הוא עוד לא אושר, אבל אנחנו כן יודעים שכן אושר החיסון לבני 12, אנחנו כן יודעים שאושר חיסון שלישי למבוגרים, אנחנו כבר יודעים איך הדברים האלה עובדים כדי לדעת שאו-טו-טו יאושר לבני 11-5.
מיכל שיר סגמן: לכן כן יש מקום לדיון.
שרון אלרעי פרייס: בואו נעשה רגע סדר מבחינת הזמנים והרכבת יוצאת מהתחנה.
שרון אלרעי פרייס: החיסון לבני 15-12 אושר על ידי ה-FDA ואחר כך אושר במדינת ישראל.
שרון אלרעי פרייס: במדינת ישראל באותה תקופה לא היה גל, ולמיטב זכרוני גם לא היה תו ירוק.
שרון אלרעי פרייס: זאת אומרת, אף הורה לא חיסן את הילד שלו בגלל תו ירוק באותה תקופה.
שרון אלרעי פרייס: ובאמת, בגלל שהתחלואה הייתה נמוכה גם אנשים לא רצו להתחסן.
שרון אלרעי פרייס: אבל מה קרה?
שרון אלרעי פרייס: בדיוק כמו שצחי גרוסמן אמר, ולדעתי גם גיל אמר את זה, בסוף התחילה לעלות תחלואה, וכשהתחלואה עלתה היא עלתה בדיוק בגילאים האלה.
שרון אלרעי פרייס: ואם המחשבה תהיה שבפעם הבאה אם יש וריאנט יותר מסוכן, רק כשהוא יגיע אז נתחיל לחסן, נאמר פה בצורה ברורה, זה לוקח חמישה שבועות לילד הראשון שמתחסן.
שרון אלרעי פרייס: ובינתיים הווירוס עובד יותר מהר מאתנו.
שרון אלרעי פרייס: אז צריך לשים את הדברים על דיוקם.
שרון אלרעי פרייס: כשאושר החיסון ל-15-12 לא היה תו ירוק במדינת ישראל, אף אחד לא הכריח ילדים להתחסן, תו ירוק הופעל במדינת ישראל כשהייתה עליית תחלואה וזה היה אמצעי כדי להפחית את התחלואה, כדי שלא יהיה פה גל שאנשים יחלו קשה וימותו ממנו, והוא הופעל גם מאוחר, כי אנחנו המלצנו להפעיל אותו עוד יותר מוקדם ואולי היינו יכולים לחסוך בחיי אדם.
שרון אלרעי פרייס: אז להגיד שעכשיו נחכה ואולי נחסן – בסדר, בסוף כל הורה יקבל את ההחלטה שלו.
שרון אלרעי פרייס: אני באמת חושבת שכך צריך להיות, ואת הכלים אנחנו צריכים לתת גם להורים, גם לילדים, גם לרופאי הילדים שיהיה לה המידע הזה.
שרון אלרעי פרייס: עשינו במשרד הבריאות וובינרים גם לפני החיסונים לרופאי ילדים ולרופאי משפחה, כי הם בסוף אלה שפוגשים את המטופל ויכולים להגיד לו האם זה מומלץ לו או לא.
שרון אלרעי פרייס: ואותו דבר ייעשה גם במקרה הזה.
שרון אלרעי פרייס: זאת אומרת, להציג את זה בתור רכבת שברגע שה-FDA מאשר כולם רצים להתחסן ואף אחד לא חושב, זה פשוט לא מה שקרה בגילאי 15-12.
מיכל שיר סגמן: לא רצים להתחסן, אלא הרצון של המדינה שמקסימום מאותם האזרחים, ילדים או לא, שיתחסנו, ואז מתחיל סוג של לחץ.
מיכל שיר סגמן: אנחנו רואים את זה בשיחות של ההורים בגני הילדים.
מיכל שיר סגמן: אין היום גן ילדים במדינת ישראל שאת לא עומדת מחוץ לגן ולא שומעת על זה דיון, למרות שעדיין לא אושר החיסון ולמרות שזה על פניו לא על הפרק.
מיכל שיר סגמן: זה השיח של ההורים בגני הילדים היום, על זה הם מדברים.
מיכל שיר סגמן: השאלה שהם שואלים, אגב, היא שאלה שהיא נכונה.
מיכל שיר סגמן: לא כל אזרחי ישראל התחסנו.
מיכל שיר סגמן: האם לא יותר כדאי לחסן את כלל האזרחים, לעבוד יותר על הסברה כדי שגם אנשים שלא התחסנו ילכו להתחסן, ודווקא עם הילדים להמתין עוד טיפה עם חיסונים?
מיכל שיר סגמן: אולי נכון יותר לעבוד על חיסונים לאוכלוסייה המבוגרת כדי שכמה שיותר אזרחים יתחסנו לפני שמגיעים למשל לילדים.
מיכל שיר סגמן: אלה שאלות שהורים שואלים.
מיכל שיר סגמן: ולא כהתרסה.
מיכל שיר סגמן: הם לא פרופסורים.
שרון אלרעי פרייס: אני אגיד עוד פעם.
שרון אלרעי פרייס: אני חושבת שחלק הבעיה זה הדרך לייצג את זה כאילו התו הירוק נועד כדי להכריח חיסונים.
שרון אלרעי פרייס: אם הוא היה נועד כדי להכריח חיסונים הוא היה פועל ללא הפסקה, גם בין הגלים.
שרון אלרעי פרייס: כשהתחלואה ירדה התו הירוק הופסק, והוא הופסק בצורה שהולכת ופוחתת ככל שהתחלואה הלכה וירדה.
שרון אלרעי פרייס: אנחנו צריכים עכשיו, ביציאה מהגל הזה, גם לחשוב מה אנחנו עושים, האם מפסיקים לגמרי, באילו מקומות משאירים.
שרון אלרעי פרייס: אבל התו הירוק מטרתו להפחית תחלואה, לא להכריח אנשים להתחסן, כי כל אחד יכול להיכנס גם עם בדיקה פנימה.
שרון אלרעי פרייס: מה שלא קיים, אגב, במדינות אחרות.
שרון אלרעי פרייס: יש מדינות שרק מחוסנים נכנסים.
שרון אלרעי פרייס: זו לא המטרה של התו הירוק במדינת ישראל.
שרון אלרעי פרייס: וכשאתם אומרים שהרכבת תצא מהתחנה יאושר ה-FDA ועכשיו זה ייכלל בתוך התו הירוק, זו גם אמירה לא נכונה, כי אנחנו נחשוב בדיוק כמו שעשינו עד עכשיו בצורה אחראית, בצורה מקצועית, האם נדרש תו ירוק מבחינת תחלואה, איפה.
שרון אלרעי פרייס: אני לא הייתי רוצה שהורים יחסנו את הילדים שלהם אם הם לא בטוחים שזה טוב עבורם.
שרון אלרעי פרייס: הייתי רוצה שהם ידעו שזה טוב עבורם, לא הייתי רוצה שהם יחסנו עם חששות, והם לא בטוחים ואז הם מחסנים.
שרון אלרעי פרייס: ואני מסכימה איתך שתפקיד משרד הבריאות ביחד עם כל השותפים הנפלאים, יו"ר איגוד רופאי הילדים שיושב כאן, יו"ר איגוד רופאי זיהומיות ילדים ד"ר מיכל שטיין שגם עובדת איתנו, לתת את המידע, כדי שכל הורה בסוף יוכל להחליט על הילד שלו בצורה הכי מושכלת.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, ד"ר אלרעי פרייס.
מיכל שיר סגמן: תודה על הזמן, תודה על המצגת.
מיכל שיר סגמן: אשמח, אגב, אם אפשר לשלוח אלינו את המצגת לוועדה.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה שפינית מזמנך.
מיכל שיר סגמן: ד"ר דוד דביר מקופת חולים מאוחדת, בבקשה.
מיכל שיר סגמן: הוא לא נמצא.
מיכל שיר סגמן: אורי ענבר, אני מתנצלת שאני נאלצת כבר מעכשיו לומר לך לקצר.
מיכל שיר סגמן: זמננו כבר תם.
אורי ענבר: אני אהיה ממש ממש קצר.
אורי ענבר: אני אבא לילד עם סיסטיק פיברוביס.
אורי ענבר: המאזן אצלנו הוא מאוד ברור.
אורי ענבר: לגמרי בעד חיסון.
אורי ענבר: הוא בן 15, הוא חוסן עוד לפני שזה אושר.
אורי ענבר: אנחנו הכי בעד החיסונים כי אנחנו יודעים על כל האפקט הסביבתי.
אורי ענבר: שום חיסון לא נותן מאה אחוז הגנה, וככל שהסביבה יותר מחוסנת הילדים יותר מחוסנים.
אורי ענבר: אבל ממש בוער לי עכשיו זה מה שקורה עם וירוס אחר, שבשבילנו הוא לא פחות גרוע מהקורונה, שזו השפעת.
אורי ענבר: היה ויכוח.
אורי ענבר: אצלנו השפעת היא יותר גרועה מהקורונה, או יכולה להיות גרועה כמו הקורונה.
אורי ענבר: בחורף שעבר היינו מוגנים.
אורי ענבר: כולם היו עם ריחוק, בידודים, מסכות, ולא הייתה שפעת.
אורי ענבר: עכשיו הדברים האלה התרופפו, יש הרבה יותר קרבה, ואנשים לא מתחסנים.
אורי ענבר: כתבנו מכתב למשרד הבריאות, בקשה לעודד, להעלות את המודעות, לעשות קמפיינים.
אורי ענבר: השפעת מסכנת אותנו מאוד.
אורי ענבר: אנשים רוויים מחיסונים, רוויים מהדיונים האלה.
אורי ענבר: השפעת לא מעניינת אותנו.
אורי ענבר: היא מסוכנת לנו מאוד.
מיכל שיר סגמן: זה לא נושא הדיון של הוועדה, ולכן אני נאלצת לקטוע אותך.
מיכל שיר סגמן: אגב, בתור הוועדה לזכויות הילד אם נוכל לסייע לך מול משרד הבריאות, או בטיפול פרטני, מאוד מאוד נשמח.
מיכל שיר סגמן: גם כאוזן קשבת.
אורי ענבר: תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור לחגית עגור הלוי.
מיכל שיר סגמן: את הדוברת האחרונה שלנו ואנחנו נסיים את הדיון.
חגית עגור הלוי: תודה רבה.
חגית עגור הלוי: אני אשת חינוך ומנחת הורים, ואני אימא לשלושה ילדים, האחת גדולה שכבר התחסנה ועוד שניים צעירים שלא התחסנו.
חגית עגור הלוי: הבת הגדולה בת 17, השנייה בת 14 והבן הצעיר בן 10.
חגית עגור הלוי: גם אני אימא שמאוד חוששת, כמו שנאמר.
חגית עגור הלוי: אני לא אחזור על מה שנאמר כאן, על חששות, על דיסאינפורמציה, על חוסר יכולת לקבל את המידע כמו שצריך.
חגית עגור הלוי: אני אדבר רגע מהכובע של מנחת הורים, כמי שפוגשת הרבה הורים וגם כמי שנכנסת לבתי ספר, פוגשת הרבה צוותים ואת העשייה הבית-ספרית.
חגית עגור הלוי: כשאני מדברת עם הורים אני מנסה להסביר להם שאנחנו מסתכלים לעתיד, וכשאנחנו מסתכלים על הילדים אנחנו רוצים לעזור להם לפתח דפוסי חיים ודפוסי חשיבה שיאפשרו להם להשתלב בצורה הכי טובה בחברה.
חגית עגור הלוי: ואני רוצה לשאול את כולנו איזה סוג של חברה אנחנו מייצרים לילדים שלנו, איזה סוג של דפוסי חשיבה.
חגית עגור הלוי: אם הילדים שלנו כל הזמן צריכים להוכיח שהם בריאים, אם הילדים שלנו נבדקים כל הזמן, אם הילדים שלנו כל הזמן עם מסכות, אם הם עסוקים רק בקורונה, גם בית הספר אומר להם כן בדיקה, לא בדיקה, תו ירוק, אם רוצים ללכת למקומות מסוימים ואומרים להם שהם מנועים מלהיכנס לשם – ילדים שלנו לא יכולים להיכנס למוזיאונים, למסעדות, לסרטים, לא יכולים לקבל תרבות.
חגית עגור הלוי: איזה סוג של חברה אנחנו מייצרים עבור הילדים שלנו?
חגית עגור הלוי: לחינוך יש כמה דרכים.
חגית עגור הלוי: דרך אחת היא הדרך הכללית של האווירה, איזו אווירה הילדים סופגים מסביב, ומתוך זה הם מפתחים את הדפוסים שלהם.
חגית עגור הלוי: הדרך הנוספת היא גם הדרכים הגלויות וגם הדרכים הסמויות שאנחנו משתמשים בהן בחינוך.
חגית עגור הלוי: אחת הדרכים הגלויות זה מודלים.
חגית עגור הלוי: אילו מודלים הם מקבלים פה לגבי ההחלטות שמתקבלות במדינה ולגבי המילוי אחריהן ולגבי האפקטיביות שלהן?
חגית עגור הלוי: האם הם מקבלים מסר חד-משמעי?
חגית עגור הלוי: האם הם מקבלים מסרים דו-משמעיים?
חגית עגור הלוי: לא מתיאוריות קונספירציה, אלא ממקבלי ההחלטות עצמם.
חגית עגור הלוי: מה אומר להם כל המהלך הזה שהקימו סביב החינוך שלהם?
חגית עגור הלוי: האם הוא מיועד לפיתוח הלומד העצמאי, לפיתוח נפש האדם, לגילוי היכולות שלהם, או שהוא מיועד לדברים אחרים?
חגית עגור הלוי: אלה השאלות שאנחנו צריכים לשאול את עצמנו.
מיכל שיר סגמן: חגית, הדיון כאן הוא לא דיון של חינוך.
חגית עגור הלוי: נכון, אבל איזה מסר אנחנו מעבירים להורים דרך המערכת?
חגית עגור הלוי: והורים מבולבלים.
חגית עגור הלוי: שמעתי כאן את נציגת הנהגת הורים ארצית ואני רוצה לחדד את הנקודה הזאת.
חגית עגור הלוי: הסיפור של פערים בין הורים – יש הורים חזקים, הורים משכילים, הורים שמסוגלים לאסוף את המידע, מסוגלים לתווך לילדים שלהם, מסוגלים בבית לשמור על בית יציב ורוגע.
חגית עגור הלוי: אבל אני כמנחת הורים פוגשת יום-יום הורים שלא יכולים לעשות את זה, והנזקים שנגרמים לילדים מחוסר היציבות הזאת ומהחרדה הגדולה, מהדיסאינפורמציה, מהמקומות האלה של כל הזמן לסגור, מסוכן, לחיות בחרדה תמידית, זה דבר שהוא מזיק לילדים.
חגית עגור הלוי: הוא מפתח אצלם דפוסי חיים לא תקינים, לא נכונים.
חגית עגור הלוי: אותו הדבר גם לגבי הסיפור של החיסונים.
חגית עגור הלוי: גם השיקולים האלה של מה אנחנו עושים עם הילדים בטווח הארוך מבחינה חברתית, רגשית, חינוכית, הם צריכים להילקח כאן בחשבון.
חגית עגור הלוי: לא רק היכולת של הילד אם הוא מחוסן להגן על הילד האחר שהוא בסיכון או על הסבא שלו שהוא בסיכון.
חגית עגור הלוי: יש עוד שיקולים שצריכים להילקח בחשבון כשמדברים על זה.
חגית עגור הלוי: לא רק הטווח הקצר ולא רק הטווח של המחלה.
חגית עגור הלוי: אני לא נכנסת כאן לנתונים כאלה ואחרים שהם לא המקום שאני מודעת אליו.
חגית עגור הלוי: דיבר כאן עו"ד לפניי, אני לא יודעת כמה מידע יש לו בתחום הרפואי, לי אין ולכן אני לא מתעסקת בנתונים האלה.
חגית עגור הלוי: צריך לתוך הנתונים האלה להכניס עוד נתונים שקשורים בטווח הארוך של חינוך הילדים.
חגית עגור הלוי: וגם כשמדברים על חיסון הילדים, ואת כאימא בוודאי מכירה את הסיטואציה של חיסון ילד, את יודעת שזה לא עניין של מה בכך.
חגית עגור הלוי: יש ילדים שעבורם הסיפור הזה הוא סיפור גדול מאוד.
חגית עגור הלוי: לי יש ילדים כאלה בבית, אני יודעת מה הם צריכים לעבור, ועל כל חיסון כזה צריך לחשוב טוב מאוד.
חגית עגור הלוי: ואני רוצה להגיד שכל הילדים שלי מחוסנים בכל חיסוני השגרה, כולל חיסוני שפעת אגב.
חגית עגור הלוי: אז רציתי לשים את הנקודה הזאת על סדר היום.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, חגית.
מיכל שיר סגמן: יש הרבה מאוד הורים שאנחנו יודעים שהם בעצמם מאוד מאוד לחוצים, כאלה שכן התחסנו למשל חיסון שלישי ונמצאים בחרדה, והילדים גם שואבים את זה בבית.
מיכל שיר סגמן: הבלבול הוא מאוד גדול, ולחילופין הורים שלא התחסנו מהחרדה האישית שלהם ומחוסר אינפורמציה.
מיכל שיר סגמן: כמובן שאז גם הילדים מפתחים את אותו חשש, בין אם זה נכון ובין אם לא.
מיכל שיר סגמן: יש דעות מאוד חלוקות לכאן ולכאן.
מיכל שיר סגמן: אנחנו רואים גם לפי הנתונים שמדובר על 50% מההורים שכן רוצים לחסן ברגע שזה יאושר, אנחנו עדיין לא נמצאים שם, לבין 50% מההורים שאומרים שלא יחסנו את הילדים שלהם.
מיכל שיר סגמן: הבלבול הוא גדול מאוד.
מיכל שיר סגמן: אחת הסיבות שכינסנו את הדיון הזה היא כדי לייצר שיח ציבורי שיתחיל לתת אינפורמציה ויעודד את משרד הבריאות לתת את האינפורמציה הזאת.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה לכל מי שהשתתף בדיון הזה.
מיכל שיר סגמן: תודה לכל אנשי המקצוע שנתנו מזמנם.
מיכל שיר סגמן: אני כן מבקשת ממשרד הבריאות לדווח לוועדה לזכויות הילד ברגע שה-FDA כן מאשר את החיסון, מהם הצעדים שנעשים כדי להגביר את השקיפות של החיסון לילדים ולהורים שלהם.
מיכל שיר סגמן: אילו פלטפורמות המשרד בוחר לבצע כדי שמקסימום מידע יגיע למקסימום הורים וילדים.
מיכל שיר סגמן: אנחנו רואים את הפערים שקיימים בין האוכלוסיות השונות, וכן צריך לייצר כאן גם הליך של שוויוניות.
מיכל שיר סגמן: ברגע שיאושר, אם הרכבת הזאת תצא לדרך ונראה שההורים עדיין דורשים, נקיים גם דיון המשך.
עלי סלאלחה: בוקר טוב לכולם, אני חבר הכנסת עלי סלאלחה.
עלי סלאלחה: הייתי בעבר מנהל בית ספר מקיף בית ג'אן, מספר 1 במדינת ישראל, ובאתי לכנסת, אני לא יודע למה, אבל בכל זאת.
עלי סלאלחה: אנחנו היום בדיון לדעתי הכי חשוב מכל הדיונים שיכולים להיות בעולם היות ואנחנו דנים בילדינו, בפעוטות שלנו שהם העתיד שלנו, אם זה בלימודים, בתרבות, בחינוך, ואם זה בכלכלה, בכל נושא אחר.
עלי סלאלחה: היום אנחנו מציגים את יום שוויון בחינוך.
עלי סלאלחה: הנושא הזה הוא נושא מאוד חשוב לנו ולכל עם ישראל ולכן אנחנו נדאג לדון בו לעומק ולהסיק מסקנות או בסופו של דבר להביא את ממשלת ישראל לקבל החלטות נכונות וטובות על מנת שאנחנו נשמור על הילדים שלנו.
עלי סלאלחה: הנושא הוא תנאי החינוך והטיפול במסגרות יום לפעוטות או בגני ילדים בחברה הערבית.
עלי סלאלחה: הנושא הזה, מי שיזם אותו או מי שרצה שאנחנו נדון בו, יום החינוך והשוויון, זה חבר הכנסת מיכאל ביטון, יושב-ראש ועדת הכלכלה ממפלגת כחול לבן.
עלי סלאלחה: אני רוצה להודות לו.
עלי סלאלחה: לו הייתי יודע, הייתי מקדים אותו ומביא את הנושא היות ואני איש חינוך, אבל בכל זאת אני לא יכול לעשות הכול.
עלי סלאלחה: הוא עשה את זה ובגדול.
עלי סלאלחה: חשוב לציין שוועדת זכויות הילד עוסקת הרבה בנושא הגיל הרך וחינוך מגיל אפס.
עלי סלאלחה: חברים, אם אנחנו מטפלים נכון בילדים האלה, בפעוטות האלה, אנחנו בונים מערכת חינוך שתהיה יותר טובה פי מיליון, ואם אנחנו לא עוסקים בזה ולא נותנים את תשומת הלב לילדים האלה, לפעוטות האלה, ואנחנו נותנים להם את השירות הטוב ביותר, אז מערכת החינוך שלנו תדשדש או חלק ממנה ידשדש.
עלי סלאלחה: אנחנו לא רוצים שאף אחד ידשדש מאחור.
עלי סלאלחה: אנחנו רוצים שכולם יתקדמו ומערכת החינוך שלנו תהיה מצוינת, והיא מצוינת, אין ספק, אבל חלק לא, חלק כן, ואנחנו מתמקדים במגזר הלא יהודי, המגזר הערבי שבאמת יש לו הרבה צרות ויש לו הרבה בעיות בכל התחומים, אבל אנחנו נתמקד בתחום שלנו, של החינוך של היום.
עלי סלאלחה: יש לציין שבהחלטת ממשלה, מ-1.1.22 כל הנושא הזה יועבר לטיפול משרד החינוך ויש הקצאה של 200 מיליון שקל שאני מקווה שיתנו מענה.
עלי סלאלחה: אני לא חושב שזה מספיק, אבל טוב מעט מאשר בכלל לא.
עלי סלאלחה: אנחנו אולי נבקש יותר על מנת לתת יותר תשומת לב, יותר חשיבה ויותר מעשים בשביל להביא את הגיל הזה למצב יותר טוב.
עלי סלאלחה: יש מחסור במעונות, חברים, בכלל או במיוחד במגזר הערבי.
עלי סלאלחה: אני ראיתי פה איזה שהם נתונים שאומרים, 75% מהפעוטות והילדים שלנו עד גיל שלוש, הם מטופלים בו בבית או בכלל לא.
עלי סלאלחה: יש 25% שיש להם מעונות ויש להם מרכזים כאלה ואחרים.
עלי סלאלחה: חלק גדול מהם, 31.7% במגזר היהודי.
עלי סלאלחה: לצערי הרב 7.9% במגזר הערבי, אז יש פה פער ואני חושב שהפער הזה, אנחנו חייבים לעבוד על מנת לסגור אותו, ובכלל אנחנו צריכים להביא את כל הפעוטות ואת כל הילדים עד גיל שש, שיקבלו את כל מה שצריך במסגרות מסודרות ושייכות לאיזשהו גוף שייתן את המענה וייתן להם את הטוב ביותר.
עלי סלאלחה: למה יש מחסור במטפלות?
עלי סלאלחה: אחד, יש להם שכר נמוך.
עלי סלאלחה: שניים, אין הכשרה לנושא הזה.
עלי סלאלחה: שלוש, יש להם תנאים שהם לא תנאים.
עלי סלאלחה: חשוב לציין שהן היום מקיימות מחאה, מחאת המטפלות מול הכנסת.
תמי ברנע: שביתה.
תמי ברנע: הן כבר שלושה ימים בשביתה.
עלי סלאלחה: אני חושב שאנחנו צריכים להשתתף איתן, להיות איתן, לחזק אותן, להגיד את שלנו ולהגיד, אנחנו אתכם היות והנושא הזה הוא לא בשבילן, הוא בשביל כולנו או בשביל ילדינו.
עלי סלאלחה: אני קורא מכאן למשרד האוצר להיענות לבקשותיהן.
עלי סלאלחה: הרי הכול כסף.
עלי סלאלחה: אם אין כסף, אז אף אחד לא יכול לעשות כלום, לכן משרד האוצר, חשוב שישקיע וייתן את הכול על מנת שהמטפלות, כן יהיה להן מעמד מכובד, טוב, ולא עוד אחת לא יודעת מה העתיד שלה, אין לה תנאים סוציאליים וכדומה.
עלי סלאלחה: הכול לטובת הילדים שלנו.
עלי סלאלחה: זה הפתיח.
עלי סלאלחה: אנחנו נעבור לסדר היום ואני רוצה לבקש מכבוד הפרופסור ג'וני גל שיציג את מצגתו.
עלי סלאלחה: אני בטוח שאנחנו נלמד ממנה.
עלי סלאלחה: בבקשה כבוד הפרופסור.
ג'ון גל: אנחנו רוצים להציג מחקר שערכנו במרכז טאוב ושאמור להתפרסם עוד מספר שבועות.
ג'ון גל: כפי שאתם יכולים לראות, ארבעה חוקרים שעסקו במחקר הזה, שביט מדאלה שיושבת לידי תציג יחד איתי את המחקר.
ג'ון גל: ד"ר - - - ואילון סלע היו שותפים במחקר הזה.
ג'ון גל: נקודת המוצא במחקר היא בעצם תפיסה של השקעה חברתית.
ג'ון גל: למערכות חינוך וטיפול בגיל הרך יש בעצם שני תפקידים.
ג'ון גל: התפקיד המסורתי של המערכת הזאת היה לאפשר לאימהות, להורים, לצאת לעבודה כאשר מישהו אחר מטפל בילדים או בפעוטות שלהם.
ג'ון גל: בשנים האחרונות אנחנו מבינים שיש תפקיד אולי יותר חשוב למערכת הזאת, והתפקיד הזה הוא בעצם לתת כלים, לתת הון אנושי לילדים, במיוחד ילדים קטנים שחיים במשפחות עניות.
ג'ון גל: מחקרים גם שנערכו אצלנו וגם שנערכו בעולם מלמדים עד כמה חשובה התקופה הזאת להון האנושי, ליכולות של הילדים אחר כך.
ג'ון גל: אנחנו רואים את זה בתוצאות בלימודים אחר כך בבית ספר וגם בחיים כבוגרים, לכן יש חשיבות גדולה במיוחד לחזק את המערכת הזאת ולאפשר נגישות למערכות מפוקחות, מסובסדות, מערכות ברמה גבוהה לילדים שחיים במשפחות עניות, לאוכלוסיות הנזקקות ביותר.
ג'ון גל: אנחנו נראה לכם בממצאים שבעצם הבעיה בחברה הישראלית, ויושב-ראש הוועדה כבר הציג את הבעיה הזאת, שדווקא האוכלוסייה הנזקקת ביותר היא זו שמשתמשת הכי פחות במסגרות מפוקחות בגיל הרך.
ג'ון גל: אנחנו קוראים לזה אפקט מתיו אבל זו תופעה שקיימת גם בארץ וגם בעולם במדינות אחרות ובתחומים שונים, שדווקא אנשים שאנחנו הכי רוצים שתוכנית חברתית תגיע אליהם, בסופו של דבר לא מקבלים את הסיוע ואנשים אחרים כן נהנים מהמסגרת הזאת.
ג'ון גל: אנחנו רוצים להציג לכם גם את הממצאים או נתונים על ההשתתפות של ילדים בגיל הרך בחברה הערבית במערכות הללו.
ג'ון גל: אנחנו רוצים להציג עם ארבעה הסברים שמסבירים לדעתנו למה זה קורה.
ג'ון גל: זה לא רק בעיה של עד כמה המדינה משקיעה במערכת הזאת, אלא יש עוד כמה בעיות בעיקר שקשורות לנגישות למערכת ולעלות המערכת, בסופו של דבר גם למערכת המסובסדת.
ג'ון גל: אנחנו רוצים להציג על סמך ההסברים הללו, אם יהיה זמן, כמה חלופות מדיניות שיכולות לסייע לשלב הרבה יותר ילדים קטנים בחברה הערבית במסגרות מפוקחות לגיל הרך ברמה גבוהה.
שביט מדהלה: (הצגת מצגת) אני אציג לכם בקצרה כמה נתונים מהמחקר.
שביט מדהלה: אני רוצה שנתחיל מלהסתכל, הזכיר את זה קצת יושב-ראש הוועדה בהתחלה, אבל יש פה נתונים באמת עדכניים על שיעור הילדים במסגרות המפוקחות מסך הילדים בגילאים הרלוונטיים, מסך הילדים בגילאי אפס עד שלוש לפי רשויות שונות.
שביט מדהלה: אנחנו רואים שברשויות ערביות אנחנו מדברים על 18% מסך הילדים בגילאי אפס עד שלוש שמשתתפים בעצם במסגרות המפוקחות, לעומת שיעורים הרבה יותר גבוהים ברשויות חרדיות, מגיע לכמעט 39% וברשויות יהודיות שהן אינן חרדיות אנחנו רואים גם שם מספרים יותר גבוהים.
שביט מדהלה: תשימו לב גם לפערים שיש.
שביט מדהלה: אנחנו מדברים על ילדים שכן במסגרות המפוקחות, אז יש שוני באופי של המסגרות ברשויות הערביות.
שביט מדהלה: אנחנו רואים שיעורים יותר גבוהים של משפחתונים.
שביט מדהלה: זה מגיע ל-46% מהילדים שכן נמצאים במסגרות מפוקחות בחברה הערבית, אז הם במסגרות מסוג משפחתונים ולא מעונות, לעומת אחוזים הרבה יותר גבוהים של מעונות בחברה היהודית וגם ברשויות המעורבות.
מופיד מרעי: אתם יכולים להגיד מה האחוזים של משפחתונים ומעונות במגזר הערבי?
שביט מדהלה: 46% זה במשפחתונים.
אימאן ח'טיב יאסין: אבל בסך הכול האחוז מאוד נמוך של ילדים בגיל הרך.
אימאן ח'טיב יאסין: זה לא עולה אפילו ל-3% מכלל הילדים בשכבת גיל לידה עד שלוש.
שביט מדהלה: כן, אמרתי מראש, הילדים שבמסגרות המפוקחות הוא נמוך.
שביט מדהלה: פה אנחנו מסתכלים על ילדים שכן נמצאים במסגרות המפוקחות.
שביט מדהלה: אנחנו רואים פערים נוספים, כי אנחנו רואים ש-41% מהילדים שמשובצים במסגרות המפוקחות ברשויות הערביות הם בעצם ילדים שמושמים שם מטעם חוק פעוטות בסיכון, מה שנקרא ילדי רווחה, מה שמשאיר אותנו עם פחות מ-60% ילדים, שאנחנו חושבים שזה בעצם הבסיס של המסגרות המפוקחות, ילדי עבודה מה שנקרא, ילדים להורים עובדים, אבל בחברה הערבית זה לא בסיס כל כך גדול כמו שאנחנו רואים ברשויות היהודיות, ברשויות המעורבות גם כן, אחוזים הרבה יותר נמוכים של ילדים שמושמים מטעם חוק פעוטות בסיכון.
שביט מדהלה: אם אנחנו נסתכל כאן בעצם על שיעור הילדים במסגרות המפוקחות ללא פעוטות בסיכון, בעצם רק על ההתפלגות של ילדי עבודה, אז אנחנו רואים שהפערים הרבה יותר גבוהים.
שביט מדהלה: 8% מהילדים בגיל הרך ברשויות הערביות משתתפים במסגרות המפוקחות.
שביט מדהלה: בעצם אחרי שראינו את כל הפערים הללו, ניסינו להבין מה בעצם יכול להסביר את ההשתתפות הנמוכה שאנחנו רואים.
שביט מדהלה: הלכנו ועשינו כ-20 ראיונות עם אימהות בחברה הערבית, עם כל מיני אנשי מקצוע מהתחום, עם מסגרות, גם מסגרות פרטיות.
שביט מדהלה: יש לנו שאלון של הגיל הרך שמרכז טאוב עשה, של הורים לגיל הרך, שממנו הסקנו חלק מהנתונים ועוד נתונים אחרים שהיו לנו.
שביט מדהלה: ריכזנו בעצם ארבעה גורמים מרכזיים שיכולים להסביר את ההשתתפות הנמוכה במסגרות המפוקחות, כשהראשון שביניהם הוא בעצם העדפות אישיות.
שביט מדהלה: אנחנו מדברים פה בעצם על העדפה של האם או של משק הבית מתוך אמונה ותפיסה שבגיל הזה אולי יותר נכון לילד להיות עם האימא או עם בן משפחה ולא להיות במסגרת חיצונית שמטפלים בו אנשים שהם זרים, לכן מהסיבה הזאת יש השתתפות נמוכה במגזר הערבי.
שביט מדהלה: יכול להיות שבאמת במגזר הערבי יש יותר תפיסה שכזאת.
קריאה: תפיסה של מה?
שביט מדהלה: תפיסה של העדפה אישית, העדפה מתוך איזושהי חשיבה שאולי בגיל הרך הילד צריך להיות עם האימא שלו או עם בת משפחה אחרת ולא להיות במסגרת.
אימאן ח'טיב יאסין: זה הסיבה לשחרר את המדינה מהאחריות שלה.
שביט מדהלה: מה שאני רוצה להגיד, שמבחינת המגמות כן רואים בנתונים שהטיעון הזה או בעצם אם אנחנו ניקח את ההסבר הזה, הוא הולך ופוחת ככל הנראה עם השנים, כי אנחנו כן רואים השתתפות הולכת וגוברת של ילדים בחברה הערבית במסגרות.
שביט מדהלה: כשאנחנו מסתכלים על כלל המסגרות, לא רק מסגרות מפוקחות, אנחנו רואים עלייה בילדים שנמצאים במסגרות הפרטיות או באיזשהו סידור שהוא לא להיות עם האם או עם בן או בת משפחה אחרים.
שביט מדהלה: כנראה שבאמת השיקול הזה, המשקל שלו בהסבר שאנחנו מדברים עליו, הוא הולך ופוחת.
שביט מדהלה: עניין אחר שגם מתחבר להעדפות אישיות קשור בשיעורי התעסוקה בקרב נשים.
שביט מדהלה: שתי העמודות משמאל זה שיעורי התעסוקה בקרב נשים יהודיות שאינן חרדיות.
שביט מדהלה: שתי העמודות לאחר מכן זה נשים חרדיות.
שביט מדהלה: לאחר מכן, 47%, 40% זה מייצג את שיעורי התעסוקה בקרב נשים ערביות בגילאי 25 עד 44 עם ילדים ובלי ילדים.
שביט מדהלה: אנחנו רואים באמת פערים משמעותיים.
שביט מדהלה: העניין הזה יוצר חסם נגישות מאוד מרכזי ביכולת בעצם של ילדים בגיל הרך להיות חלק ולהשתתף במסגרות המפוקחות.
שביט מדהלה: בגלל ההתניה של עבודה של אם בשביל לקבל איזשהו סבסוד וגם בשביל לקבל עדיפות בקבלה, זה דבר שבהחלט יכול להיות הסבר מרכזי וחסם נגישות למסגרות שאנחנו מדברים עליהן.
שביט מדהלה: חסמי נגישות נוספים מעבר לעניין הזה של תנאי הזכאות שמותנים בעבודה, קשורים גם בקשיי תחבורה וקשיי ניידות ביישובים הערבים, מה שיכול להסביר לנו אולי את השיעור הגבוה של המשפחתונים, כי הם אולי יותר מפוזרים לעומת להגיע למעון שלפעמים נמצא בקצה של ישוב וקשה להתנייד אליו.
שביט מדהלה: קשיים ביורוקרטיים שקשורים בהרשמה של המסגרות המפוקחות, שמצריכים בעצם שימוש באמצעים דיגיטליים וכרטיסי אשראי לפעמים ומקדמות, הם שיכולים להקשות.
שביט מדהלה: שעות הפעילות שהן לא גמישות במסגרות המפוקחות.
שביט מדהלה: אין אפשרות בעצם לחצי יום במסגרות המפוקחות, מה שיכול להיות תואם צרכים של אימהות בחברה הערבית, ואנחנו מפרטים עוד ועוד גם במחקר שלנו.
עאידה תומא סלימאן: אתם יוצאים מנקודת הנחה, המסגרות קיימות, רק יש בעיה איך להגיע אליהם.
עלי סלאלחה: חברת הכנסת עאידה תומא, אני רוצה שנשמע אחד את השני ברוגע, בשקט.
עלי סלאלחה: שאלת, הם יענו לנו, אין שום בעיה, תגידי את שלך וזה בסדר.
שביט מדהלה: הקדמת אותי אבל מה שאני מציגה פה עכשיו זה את ארבעה הגורמים המרכזיים שאחד מהם זה באמת העניין שגם אם - - -
עאידה תומא סלימאן: איך קבעתם את ארבעה הגורמים?
ג'ון גל: במחקר השתמשנו או בראיונות שעשינו בחברה הערבית או אימהות או מי שמפעיל את המערכות.
ג'ון גל: השתמשנו בנתונים שקיבלנו ממשרד הרווחה וממשרד הכלכלה, והשתמשנו בממצאי סקר בקרב הורים לילדים.
שביט מדהלה: הורים לגיל הרך.
עלי סלאלחה: הייתם בשטח, בכפרים?
עאידה תומא סלימאן: אני באה מארגון שעשה את הסקרים הראשונים בעניין תעסוקת נשים ערביות, והבעיות של מסגרות לגיל הרך היה חסם מרכזי בעניין תעסוקת נשים.
עאידה תומא סלימאן: כאשר המסגרות לא קיימות, ועובדה, כאשר מקימים משפחתונים שגם מחסלים את החסמים האחרים שעמדו בפני המשפחות שלא יכלו לגשת, וכאשר זוכרים שרוב המשפחות הערביות נמצאות מתחת לקו העוני והנשים מקבלות שכר שהוא בהרבה מקרים מתחת לשכר מינימום, אז הכדאיות הכלכלית בלשלוח ילד או ילדה למעון, מפסיקה להתקיים ועדיף כבר לא לעבוד ולא לשלוח.
עאידה תומא סלימאן: זה לא עניין של בחירה אישית.
ג'ון גל: את צודקת במאה אחוז.
ג'ון גל: זה שני הדברים שאנחנו בדיוק עכשיו רוצים להגיד.
ג'ון גל: יש לנו גם נתונים.
שביט מדהלה: הגורם המרכזי השלישי הוא באמת העניין של החסמים המערכתיים, בדיוק מהעניין שהתחלנו לדבר, זה שאין הרבה מעונות בחברה הערבית.
שביט מדהלה: הלכנו וניסינו להבין למה אין הרבה מעונות, מה הסיבה לכך, כי מבחינת ההקצאה התקציבית שמוקצית לבינוי של מעונות יום בחברה הערבית אנחנו רואים שיש הקצאה והיא לא מעטה ביחס להקצאה שיש לרשויות אחרות, אבל הפער בעצם נובע בגלל המימוש.
שביט מדהלה: אנחנו רואים פה את השיעור של הביצוע של התקציב מסך ההקצאה לבינוי מעונות יום בחברה הערבית.
שביט מדהלה: אנחנו רואים שהמימוש הוא רק 50%.
שביט מדהלה: בעצם רק מחצית מהתקציב שמקצים למטרה הזאת, ממומש בפועל.
שביט מדהלה: השאלה למה, האם זה בגלל שאין ביקוש והם לא צריכים את הכסף או השאלה, אולי יש פה חסמים מערכתיים?
שביט מדהלה: מהראיונות שאנחנו עשינו באמת עלה שוב ושוב הנושא של הקושי בקבלת היתרי בנייה בחברה הערבית וברשויות ערביות, מחסור באדמות בגלל שזה קרקע פרטית.
עלי סלאלחה: הקושי של המועצות המקומיות שאין להן תקציבים.
שביט מדהלה: נכון, אין תקציבים.
שביט מדהלה: זה קושי ביורוקרטי מאוד קשה ואין תמיד את אנשי המקצוע שיודעים איך לקדם את זה.
שביט מדהלה: יש פה מספר של חסמים מערכתיים שמונעים את המימוש של התקציב.