GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמי ברוט: התקצוב יגיע למשרד שלנו על מנת שנוכל לתת תקנים לרשויות המקומיות שיעסיקו את העובדים הסוציאליים.
מיכל שיר סגמן: אוקיי, בסדר.
מיכל שיר סגמן: וגם, לא כל כך ענית לי, דיברת על הרבה מאוד הכשרות, מסך האנשים, כמה עברו את ההכשרות?
מיכל שיר סגמן: לא כמה הכשרות היו, כמו עברו את ההכשרות.
מיכל שיר סגמן: יכול להיות שעשית דברים נפלאים אבל עוברים אותם רק חמישה אנשים וזה לא כל כך עוזר לנו.
מיכל שיר סגמן: זאת אומרת, מה היקף של האנשים שעברו את ההכשרות?
מיכל שיר סגמן: כי אנחנו יודעים שגם הפרקליטות, ככלל מערכת המשפט, לוקה בחסר קריטי בכל מה שנוגע בטיפול בנפגעי ונפגעות תקיפה מינית.
מיכל שיר סגמן: אנחנו יודעים את וגם שר המשפטים יודע את זה והוא עובד על זה.
מיכל שיר סגמן: הצורך צף עכשיו וגם אין לי ספק עכשיו שהוא יטפל בזה.
מיכל שיר סגמן: אבל, צריך קודם כל להבין את הבעיה כדי לפתור אותה.
עמי ברוט: אה, אה.
עמי ברוט: סליחה גברתי אני לא הבנתי את השאלה, אז אני מתנצלת.
עמי ברוט: קודם כל, כל פרקליט, כפי שאמרתי, עובר במסגרת הכשרת הבסיס שלו.
עמי ברוט: זאת אומרת, כל הפרקליטים עוברים את ההכשרה הייעודית הבסיסית בנושא של עבירות מין.
עמי ברוט: הכשרה מתקדמת יותר, היא לפרקליטים מתקדמים יותר ואני יכולה לבדוק מספרים בדיוק, אבל בהחלט כל מי שמטפל בתיקי עבירות מין חייב לעבור את ההכשרה הזאת.
עמי ברוט: אם גברתי תרצה, אני כמובן אוכל לבדוק מבחינת מספר הפרקליטים ולהעביר את הדברים לוועדה.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, אני אשמח.
מיכל שיר סגמן: טוב אז ליאורה סולטן ובן אתה מסכם לנו אחריה ממש בקצרה כי הגורמים חייבים להמשיך הלאה לדיון ממש חשוב.
ליאורה סולטן: טוב אז קודם כל צוהריים טובים, אני עורכת הדין ליאורה סולטן יעבץ.
ליאורה סולטן: אני ראש חוליית חסרי ישע-קטינים במדור נפגעי עבירה.
ליאורה סולטן: אני עדיין ליבי פועם מכל מה ששמעתי.
ליאורה סולטן: המצגת שלך היא הייתה כמצגת, אבל הדברים שנאמרו, אין העין לא הייתה יבשה ולאחר מכן כמובן העדויות, הם שברו את ליבי ומה לעשות?
ליאורה סולטן: אנחנו קודם כל, קודם כל אנשים ובני אדם והורים לילדים וזה נוגע לגמרי.
ליאורה סולטן: מעבר לכך הפעילות שלנו, אנחנו כחלק מהשרשרת גברתי.
ליאורה סולטן: כשאני באמת בעצם מתחילה ההבנה אצל אותו ילד או ילדה או אפילו מתבגר או בגיר שעבר פגיעה מינית או עברה פגיעה מינית והם מגיעים למשטרה, אז כיום אנחנו מבחינתנו, עושים כל שיהיה על מנת לסייע לאותם נפגעי עבירה.
ליאורה סולטן: אם בשילוב של המועצה לשלום הילד ומרכזי הסיוע שמלווים את אותם נפגעים, אבל גם אנחנו כמו גם הפרקליטות שידברה וסברה את אוזנה של גברתי לגבי ההכשרות, עוברים הכשרות ייעודים לכך וברגעים אלה ממש-בגלל זה גם יצאתי, כי הצוות רצה לצלם, המכללה.
ליאורה סולטן: יש שני קורסים עכשיו שרצים במקביל, קורס של חסרי ישע קטינים ועבירות מין, שמדובר בחוקרים שייעודיים לתחום, שעוברים הכשרה.
ליאורה סולטן: ההכשרה של חסרי ישע קטינים היא נערכת במשך שבועיים ימים ועבירות מין במשך שבוע ימים והם בעצם מחויבים בהסמכה הזו על מנת לטפל בתיקים הללו.
ליאורה סולטן: מעבר לכך יש לנו הכשרה ייעודית שהיא מתקיימת פעמיים בשנה, של מחלקי משפחה.
ליאורה סולטן: שם בעצם, תחת קורת גג אחת, תחת מטרייה אחת מתנהלים כל הגורמים הרלוונטיים למה שקשור למשפחה.
ליאורה סולטן: זה אומר, עבירות מין, חסרי ישע קטינים, קשישים, אנשים עם מוגבלויות הן שהם נפגעים והן שהם חשודים, כי גם עדיין הם יש להם מוגבלות מסוימת ואלימות במשפחה בפריפריה הקרובה ביותר וגם במעגלים החיצוניים.
ליאורה סולטן: אני רק אתן דוגמא להבין-אם קשיש מספר שהוא נפגע על ידי המטפל שלו, אז עד מחלק המשפחה זה היה מטופל במקום אחד והיום זה תחת אותה המטרייה, כי עדיין זה משפה ולכן יש לזה חשיבות אדירה.
ליאורה סולטן: כי אז הגורמים מדברים אחד עם השני וזה משהו שלדעתי, מכל מה ששמענו כאן, הבנו דבר אחד-כולם צריכים לדבר בשפה אחידה אחד עם השני.
ליאורה סולטן: בגלל זה אני אומרת שהמשטרה היא חלק מהשרשרת וברגע שיבינו שיש כאן, שכל דבר צירך אחד עם השני להתקיים ולהתכנס יחד לאותה השרשרת, אנחנו ניראה אחרת לגמרי.
ליאורה סולטן: לכל אחת יש פה חלק נכבד וזה יופי שנעשה מיליון ואחת דברים למען המטרה, אבל אם באמת לא יהיה את הסנכרון אז לא נצליח עד הסוף וזה משהו שגברתי הבינה מהר מאוד וחתרה לכך וכולנו מבינים ורוצים את זה.
ליאורה סולטן: המטרה של כולנו ובעיקר שלנו כגורם אכיפה היא לעשות כל שאנחנו יכולים כדי למצוא ולמצות את הראיות על מנת להביא את התיק או לדין או לסגירתו.
ליאורה סולטן: לא תמיד כל מה שאנחנו רואים הוא בסופו של יום יכול להבשיל לכתב אישום ובתקשורת מציגים את זה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו רואים שהרוב לא מבשיל לכתב אישום.
<< ליאורה סולטן: יש סיבות רבות לכך גברתי, סיבות רבות שאם אני עכשיו אתחיל למנות אותן ובתור מי שבעבר הייתה עשר שנים תובעת ולא בעבירות מין, תביעה לא מטפלת בעבירות מין-כפי שבת עמי אמרה, הפרקליטות בלבד.
<< ליאורה סולטן: עדיין אנחנו צריכים מעל לכל ספק סביר בשביל להגיש כתב אישום, כי אחרת אולי אנחנו רומסים חיים של אדם אחר.
<< ליאורה סולטן: אז להגיש כתב אישום זה לא מספיק, צריך שיהיו לנו ראיות לכך.
מיכל שיר סגמן: נגיד ומגיע ילד או ילדה לתחנת המשטרה, לא ההורה או הפוגע, אני יוצאת מנקודת הנחה שספציפית במקרה הזה לא ההורה הוא הפוגע, נגיד בן דוד.
מיכל שיר סגמן: הילד מגיע עם ההורים שלו לתחנת המשטרה, כבר פוגש אותו החוקר.
מיכל שיר סגמן: האם לאותו החוקר יש את הכלים מול הילד המבועת?
מיכל שיר סגמן: הוא גם רואה את ההורים שלו, שהם עצמם מבועתים והם לא יודעים מה קורה, הם מבוהלים כי הילד אמר משהו.
מיכל שיר סגמן: האם יש איזה שהוא כר שיודע להביא את הילד להוציא את המידע לדבר בשפה של ילדים, ילד לא יגיד את זה ולא יבריח אותו בחזרה הביתה מבלי שהוא קיבל איזה שהוא טיפול או מענה, או לחילופין להוציא מידע שהוא הרבה יותר מלא ושלם על מנת שזה יבשיל לכדי כתב אישום.
מיכל שיר סגמן: כי אנחנו מדברים פה על ילדים, ילדים לא, את יודעת, אין שום יכולת לילד אבל כן יש כלים היום.
מיכל שיר סגמן: יש לו גם המון-המון כלים.
מיכל שיר סגמן: << >> ליאורה סולטן: << >> אז זה היה בדיוק העניין הנוסף שעליו רציתי לדבר - - -.
מיכל שיר סגמן: ואני אפנה גם אלייך את השאלה, מה הכנסת יכולה לעשות על מנת להביא את העבודה שלך לטובה יותר.
ליאורה סולטן: אוקיי אז קודם כל, בדיוק זה היה הדבר הנוסף שרציתי לדבר עליו בזמן הקצר, אבל גברתי שאלה את זה כשאלה ואני אשמח בעצם לעשות שנייה סדר, אני אקרא לזה ככה.
ליאורה סולטן: ילדים עד גיל 14, אנחנו אומרים מגיל 0 עד 14, אבל ברור לנו שבדרך כלל זה ילדים מגיל שנתיים-שלוש עד גיל 14.
ליאורה סולטן: למעשה מי שחוקר אותם זה לא חוקר משטרה, אלא אך ורק חוקר ילדים.
ליאורה סולטן: חוקר ילדים הוא חוקר אשר כל המומחיות שלו היא מגיעה בתחום הזה ומי שאחראי עליו זה משרד הרווחה ולא משטרת ישראל.
ליאורה סולטן: החוקר הזה ובגלל זה אמרתי, אני צריכה שניה לעשות סדר בעניין, כי זה כל כך חשוב.
ליאורה סולטן: החוקר עצמו מקבל את הילד ואם זה ילד שלא נפגע על ידי הוריו, הוא מקבל אותו ואמור לקבל אותו בלבד במרכז הגנה שנקרא "מרכז לין", יש שמונה מרכזים כאלה בארץ.
ליאורה סולטן: מבחינתי כמשטרה, אני חושבת שזה לא מספיק ואני סתם אתן דוגמא גברתי, אבל אני מודה על כל מרכז-שלא יישמע אחרת.
ליאורה סולטן: אני חושבת שזה המקום המדהים ביותר בעולם.
ליאורה סולטן: אני אתן דוגמא-אם הגיע ילד באילת, שהוא ילד שהגיע עם ההורים שלו והם הורים תומכים ורוצים, המרכז הקרוב הוא באר שבע.
ליאורה סולטן: הילדי מגיע ורוצה לספר מאוד כבר ברגע זה, עכשיו גברתי תישאר בנפשה, שאנחנו צריכים להגיד להורים "אנחנו מצטערים, זה לא התחום שלנו.
ליאורה סולטן: אתם צריכים לנסוע לבאר שבע.
ליאורה סולטן: " שלוש שעות נסיעה.
ליאורה סולטן: עכשיו, המצב הזה הוא לא קל כי ההורים מלאים, קשה להם והם כל כך רוצים שהילד כבר יפגוש מישהו שיעזור להם.
ליאורה סולטן: נקודה למחשבה, אם גברתי שואלת מה אני חושבת שצריך לעשות.
ליאורה סולטן: אבל אני מדגישה, אני מודה על כל מרכז ואני מזמינה את גברתי ללכת לראות מרכז הגנה.
ליאורה סולטן: זה מקום שנותן את השקט, את יכולת הטיפול ההוליסטי.
ליאורה סולטן: אם הבית שמקבלת, העובדת הסוציאלית שיושבת שם, הליטוף שהם מקבלים שם-הן המשפחה וכמובן הילד וכמובן חוקר הילדים שמגיע ונמצא במרכז ואם הוא לא נמצא אז כמובן שמזמינים אותו.
ליאורה סולטן: המרכזים האלה נותנים את המקום הנכון לילדים ועד גיל 14 הם נחקרים שם על ידי חוקר ילדים.
ליאורה סולטן: מגיל 14 עד גיל 18, חוקר הנוער, שזה משטרת ישראל הוא שחוקר את הילד ושם אנחנו נכנסים עם ההכשרות שדיברתי עליהן וחוקר הנוער שיושב גם במרכז ההגנה קבוע, גברתי הוא לא מגיע לתחנת משטרה.
ליאורה סולטן: המקום שבו הוא מעביר את כרטיס העבודה שלו הוא במרכז הגנה והוא מקבל את הנערים והנערות, הקורבנות והעדים מגיל 14 עד גיל 18 ואם לא אנחנו מקבלים אותם בתחנת המשטרה.
ליאורה סולטן: עכשיו למה "אם לא"?
ליאורה סולטן: כי אני הרי אומרת שאני חושבת שמרכז ההגנה זה המקום המדהים בעולם, כי כאשר מגיעה נערה לתחנת המשטרה והיא בת 15 ואולי היא מגיעה לבד גברתי, ואז היא אומרת "אני רוצה עכשיו לראות חוקר, עכשיו אני רוצה לספר", אני קוראת לזה golden hour.
ליאורה סולטן: אם אני ארגיש לרגע שאם היא לא תיכנס עכשיו לחוקר אז אני מאבדת אותה, אז אני כן אכניס אותה לחוקר ולא למרכז הגנה ואולי תהיה לזה השלכה והשפעה אחרת אחר כך.
מיכל שיר סגמן: ויש שם חוקר נוער?
מיכל שיר סגמן: << >> ליאורה סולטן: << בוודאי ולא אחד.
מיכל שיר סגמן: במרכז הגנה יש חוקר נוער אחד, אבל במשטרה יש הרבה יותר.
מיכל שיר סגמן: יש מצבה והם אגב, ההסמכה של חוקר נוער גברתי, היא הסמכת מפכ"ל, היא בחוק הנוער.
מיכל שיר סגמן: היא לא איזה שהוא נוהל שכתבה המשטרה על מנת שיהיו לה חוקרים שהתמקצעו בתחום הנוער, זה מכוח חוק ולכן יש לזה משמעות אדירה וחוקר הנוער הוא גם חוקר נוער פוגע או פורע חוק, זה לא רק קורבנות.
מיכל שיר סגמן: אבל המטרה שלנו והנה שואלת אותי גברתי, אני בבית שלי-המשטרה, המטרה שלי היא שכל נער ונערה מגיל 14 עד 18 יגיעו למרכז הגנה, בגלל כל מה שאמרתי עכשיו ובגלל שלעתים התיקים האלה ייסגרו ממנעד רחב של סיבות.
מיכל שיר סגמן: לפחות הם יקבלו את הטיפול, לפחות הם יקבלו את הקשב, את האוזן הקשבת.
מיכל שיר סגמן: אז אולי יובילו אותם לזה שהם ילכו לטיפול ואולי התיק ייסגר ואת יודעת מה אולי אפילו יותר מ-אולי- התיק ייסגר, הוא ייסגר ככל הנראה.
מיכל שיר סגמן: כי חלפו הרבה שנים ואין ראיות ואולי היא לא מסוגלת בעצם עדיין לספר והיא עדיין בטראומטיזציה, אבל היא צריכה לדבר.
מיכל שיר סגמן: אז לפעמים הנפש יותר חשובה לצערי מכתב האישום.
מיכל שיר סגמן: זה רק חלק מהדברים יש לנו עוד המון-המון אבל אין לנו זמן ואני צריכה ללכת אז ברשות גברתי אני גם אעזוב.
מיכל שיר סגמן: בן זנתי בבקשה, אחרון הדוברים.
מיכל שיר סגמן: << >> בן זנתי : << >> תודה רבה יו"ר הוועדה.
מיכל שיר סגמן: אני מקווה ששומעים אותי.
מיכל שיר סגמן: אז קודם כל ברצוני לתת זיק של תקווה בכל השיחה בנושא של איתור וזיהוי של פגיעה מינית.
מיכל שיר סגמן: מזה כשנתיים אנחנו מפתחים מערכת בינה מלאכותית לזיהוי ואיתור של פגיעות מיניות בילדים, בשיתוף פעולה עם משרד הרווחה ואוניברסיטת חיפה.
מיכל שיר סגמן: מי שמוביל את הפרויקט זה פרופ' רחל ויזל.
מיכל שיר סגמן: המדהימה.
מיכל שיר סגמן: << בן זנתי : << >> לגמרי, לגמרי מדהימה.
מיכל שיר סגמן: אני שמח להגיד שאנחנו עומדים על מעל 80% הצלחה לאיתור בהסתברות, ילדים שעברו פגיעה מינית ואנחנו רק רוצים לשפר את זה.
מיכל שיר סגמן: אני אומר את הדברים, כי דובר באמת על הנושא של אין מספיק כלים.
מיכל שיר סגמן: אז באמת, יחד עם משרד הרווחה התחלנו את כל הנושא של הפיתוח עצמו, את הוולידציה והיום אנחנו ממש יוצאים לפיילוט-המטרה של הפיילוט היא בעצם לאפשר לאנשי המקצוע כלים נוספים בתוך המערך, כדי לדעת האם ילד עבר או לא עבר פגיעה.
מיכל שיר סגמן: כמובן שזה לא בא להחליף באיזו שהיא צורה את איש המקצוע, אלא ההיפך.
מיכל שיר סגמן: כלי נוסף.
מיכל שיר סגמן: << בן זנתי : << >> בדיוק.
מיכל שיר סגמן: אחד מהכלים הנוספים שדיברתם לא מעט על הנושא של החשיבות של האיתור.
מיכל שיר סגמן: נכון, אנחנו לא יודעים עדיין איך לטפל בזה, אבל אנחנו חייבים לאתר את אותם הילדים על מנת שנוכל בעצם להציג את הבעיה.
מיכל שיר סגמן: דרך אגב, אנחנו מאמינים ויודעים שילד שאנחנו מאתרים אותו, בדרך כלל הרי פוגע לא פוגע רק בילד אחד-הוא יכול לפגוע בקשת רחבה של ילדים ועל ידי הפצת המודעות אנחנו בעצם נותנים כלי הרתעתי שגם יכול באיזו שהיא צורה להרתיע את הפוגע ובכך אנחנו מקווים ומאמינים שנוכל להפחית את התופעה עצמה.
מיכל שיר סגמן: אז באמת, רציתי ככה לתת איזו שהיא גם תקווה בנושא הזה.
מיכל שיר סגמן: בנימה אישית, כשאני נפגשתי אתכם אני התרגשתי לראות את המערכת.
מיכל שיר סגמן: זה היה ממש ברמת התרגשות וישר כוח.
מיכל שיר סגמן: קטי אליאב מהמרכז לשלטון מקומי, בקצרה בקצרה, אנחנו חייבים לסיים.
מיכל שיר סגמן: << >> קטי אליאב: << ממש בקצרה.
מיכל שיר סגמן: אני מנהלת היחידה לטיפול בפגיעות מיניות בבוגרים בעיריית אשדוד ואני באמת מברכת על הוועדה הזאת, מברכת על כל מי שעוסק בתחום.
מיכל שיר סגמן: אנחנו בעצם מקבלים מטופלים בוגרים.
מיכל שיר סגמן: אבל רובם, כמו שנאמר פה נפגעו בזמן הילדות וברור לנו שככל שזמן הטיפול קרוב יותר לפגיעה, ככה יש היתכנות להמשך חיים טובים יותר, מלאים יותר ובאמת אני מקווה שכל מה שעלה פה ימשיך להיות מקודם דרך הכנסת.
מיכל שיר סגמן: יש לך משהו להוסיף או לחדש, מעבר למה שכבר שמענו פה בדיון?
מיכל שיר סגמן: << קטי אליאב: לא.
מיכל שיר סגמן: אני גם צריכה לעבור כבר לוועדה הבאה.
מיכל שיר סגמן: המון תודה וסליחה שלא נתתי לך יותר מזה לדבר.
מיכל שיר סגמן: תודה שהקשבת לדיון ותודה שלקחת ממנו חלק ואני בטוחה שאנחנו ניפגש עוד בדיונים נוספים, לרבות בנושאים האלה.
מיכל שיר סגמן: אז תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לסיים את הדיון ואני רוצה לומר תודה מכל הלב לשופטת בדימוס נאווה בן אור ולפרופ' כרמית כץ.
מיכל שיר סגמן: המצגת שלכן, היא תיחרט לעוד הרבה מאוד זמן ודרכה אנחנו גם נחולל את השינוי.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לחזור על המשפט שהיה במצגת, "צעקתי כמו שילדים צועקים אבל איש לא ראה.
מיכל שיר סגמן: " זה משפט המפתח.
מיכל שיר סגמן: אין ילד או ילדה שנפגעו מינית שלא יזדהו עם המשפט הזה ואני לוקחת אותו איתי גם לדיונים הבאים.
מיכל שיר סגמן: למשרד החינוך, הוועדה קוראת לחייב את כלל המורים לעבור הכשרות בנושא איתור, זיהוי ודיווח בנוגע לילדים נפגעי עבירה.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת למשרד לבחון את המיזם להקמת גוף ייעודי עם מומחיות לטיפול בילדים נפגעי עבירת מין בתוך בית הספר.
מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת פירוט של הצעדים הנדרשים, כולל תקנים ותקציבים הנדרשים על מנת לשפר את האיתור, הזיהוי, הדיווח והטיפול בילדים נפגעי עבירה, כבר בתוך בית הספר.
מיכל שיר סגמן: למשרד הרווחה, תוכנית מיניות במרחב הפתוח, שמטרתה העיקרית היא לקטוע את שרשרת האלימות המינית ואת התופעה של קטינים פוגעים בקטינים.
מיכל שיר סגמן: יש להפעילה ולהרחיבה.
מיכל שיר סגמן: אני מוסיפה-הרחבת מערך מרכזי לין, למשרד הבריאות, משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד לביטחון פנים, משרד המשפטים והשלטון המקומי.
מיכל שיר סגמן: יש נהלים שמטרתם לשפר את ההליכים השונים, אבל קיים פער עצום בין הנהלים לבין היישום בשטח.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לכל גורמי אכיפת החוק והטיפול ליישם את הנהלים השונים הקשורים לאכיפת חוק הקשורות בתקיפה מינית בקטינים וילדים ואת הנהלים הקשורים לטיפול בקטינים נפגעי עבירות מין.
מיכל שיר סגמן: אני מודה לכל מי שהשתתף בדיון החשוב הזה, זה לא יהיה הדיון האחרון ובכנסת הזאת אנחנו בעזרת השם נצליח לעזור ולחולל את השינוי הכל כך מיוחל.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה לכם, אני נועלת את הישיבה.
מיכל שיר סגמן: בוקר טוב, אני רוצה לפתוח את ישיבת הוועדה.
מיכל שיר סגמן: היום ה- 9 בנובמבר 2021, ה' בכסלו תשפ"ב.
מיכל שיר סגמן: הנושא היום תנאי המחייה של ילדים ביישובי ההתיישבות הצעירה.
מיכל שיר סגמן: נושא שזימנו כאן לוועדה, מאחר ויש כ-12 אלף ילדים, אזרחי ישראל, שיש בעיה עם תנאיי מחייה מינימליים הראויים לכל אדם ולכל תושב ולכל אזרח במדינת ישראל.
מיכל שיר סגמן: אני רק אקריא: מאחר ויש לנו כאן גם ילדים, מתחת לגיל 18.
מיכל שיר סגמן: חיסוי פרטים אישיים של דוברים בוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כידוע ישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת והפרוטוקול וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת.
מיכל שיר סגמן: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה, או שיעלה הצורך, ימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור, פרטים מזהים של דוברים, או של קטינים שעליהם דובר בדיון, או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול.
מיכל שיר סגמן: ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים, או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה.
מיכל שיר סגמן: אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו לנזק, או לזולתו.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, אנחנו נפתח עם חה"כ אורית סטרוק, בבקשה אורית.
אורית סטרוק: קודם כל תודה רבה, מיכל, על זימון הדיון החשוב הזה.
אורית סטרוק: באמת מבחינתנו כשדולת א"י שמובילה את נושא ההתיישבות הצעירה כבר הרבה מאוד זמן, כבר לאורך כמה קדנציות.
אורית סטרוק: הדיון הזה שלך הוא קרן אור באפלה, כי בסופו של יום אנחנו צריכים לזכור שתושבי ההתיישבות הצעירה היו בטוחים שהם יוסדרו בישיבת הממשלה הראשונה, ברשותו של נפתלי בנט, הוא הבטיח להם את זה - - -
מיכל שיר סגמן: אם אני לא טועה, גם בקדנציה הקודמת כשהגשנו את זה, גם בממשלה הקודמת היו בטוחים, כי התחייבו – עוד להסדרה של לפחות חלק מהישובים - וטרם קרה.
אורית סטרוק: אני אתן תיכף סטטוס של הדבר, אני רק רוצה להגיד בפתיח את המצב, שבעצם אנשים שהיו בטוחים שהנושא שלהם נפתר ובשביל זה הם שבתו בהתחלה שביתת שבט ואח"כ שביתת רעב וניהלו לאורך כל מערכת הבחירות מגעים עם כל המפלגות וקיבלו הבטחות מכולן ופתאום מוצאים את עצמם בפני שוקת שבורה.
אורית סטרוק: ואני אגיד יותר מזה, בזמן שאנחנו יושבים כאן ומדברים - הסיבה שאין כאן יותר חברי כנסת ממני, אני מקווה שיגיעו בהמשך - היא משום שבחדר מקביל, בחדר אחר, בוועדת הפנים, קומה אחת מתחתנו, מתנהל דיון אחר, שחברי השדולה שלנו נמצאים גם בו וזה הדיון הפוך בעצם, הדיון על הלבנה של עשרות אלפי בתים בלתי חוקיים, רק בגלל שהם בתים של ערבים.
אורית סטרוק: דיון שמתנהל ברשות חה"כ וליד טאהא מרע"מ ובעצם היה אמור להתקיים דיון כזה, דיון על הסדרת ההתיישבות הצעירה ולא לא על תת-התנאים של הילדים שחיים בהתיישבות הצעירה בוועדת הפנים, או בוועדת החוץ ובטחון, או בכל וועדה אחרת של הכנסת והממשלה לא מאפשרת את זה, אז זה שאת מיכל, מתוך אכפתיות גדולה, גם מההתיישבות הצעירה בכלל וגם לילדים שמה בפרט, יזמת את הדיון הזה, אני רואה את זה ממש כדבר מאוד מאוד מבורך וכצעד אפילו - אפילו הייתי אומרת כצעד אמיץ מצידך - ואני מאוד מאוד רוצה להודות לך על זה.
אורית סטרוק: זה קודם כל.
אורית סטרוק: עכשיו אני אסקור את הסטטוס של הנושא הזה ברשותך, פחות לגבי הקשיים שהם נתקלים - אני חושבת שאנשים יגידו בעצמם וזה יותר ראוי - אבל אני רוצה להגיד, מה עשינו ולאן הגענו.
אורית סטרוק: יישובי ההתיישבות הצעירה הוקמו - הם כבר לא כל כך צעירים - צעירה זה שם שלהם מלפני עשר וחמש עשרה שנה, הם הוקמו לאורך השנים - - -
מיכל שיר סגמן: אפשר לשקול הקמת בתי אבות.
אורית סטרוק: כן, בדיוק עוד מעט בתי האבות, בדיוק כמו שאת אומרת.
אורית סטרוק: הם הוקמו לאורך שנים בדחיפה של כל הממשלות, שלא יכלו להרשות לעצמם מסיבות מדיניות להקים ישובים חדשים ביהודה ושומרון, אבל בכל זאת רצו שההתיישבות תגדל ותתפתח ותתפוס עוד אזורים אסטרטגיים ובעצם הם דחפו את המתיישבים לצאת מהבתים הנוכחים שלהם בהתיישבות היותר וותיקה ולהקים גבעות, האמרה הידועה של אריק שרון - רוצו לגבעות - היא רק אחת הדוגמאות לדחיפה שהממשלות דחפו לזה ואנחנו יודעים גם - - -
מיכל שיר סגמן: כלומר הממשלה דחפה אותם לגור במקום מסוים, אך לא דאגה להם לתנאיי מחייה בסיסיים.
אורית סטרוק: ממש ככה - זה לא אני אומרת -זה מתועד בדוח של טליה ששון שהיא לא ידועה כאשת ימין חובבת גוש אמונים.
אורית סטרוק: היא כתבה דוח שלם על זה שבעצם כל המקומות האלו הוקמו בתמיכה של הממשלות מאחורי השולחן, מתחת לשולחן, בכל מיני דרכים ואז בעצם הם רצו קדימה ונטשו אותם בשטח ולפני יותר מעשר שנים, בפברואר 2011, הממשלה קיבלה החלטה שאומרת: שכל יישוביי ההתיישבות הצעירה, מה שנמצא על אדמות פרטיות יוסר - זה מילה מכובסת לבעצם יפונה וייהרס - ואכן נהרסו כמה יישובים כאלה, אבל מה שנמצא על אדמות שיכולות להיחשב כאדמות מדינה, כלומר, ייבדק, ייבחן בסקר קרקעות שאכן יש שמה אדמות מדינה, יוסדר.
אורית סטרוק: מה שבעצם עושים עכשיו באביתר, בהליך מהיר, הבטיחו להם את זה ב-2011, בסדר?
אורית סטרוק: עברו עשר שנים וזה לא קרה.
אורית סטרוק: עכשיו אנחנו התחלנו לעורר את זה בתקופת הכנסת ה-20 ואח"כ בכנסת ה-23 והייתה יוזמה - שהיו שותפים לה גם מי שהיה אז רוה"מ נתניהו וגם מי שהיה אז וגם היום שר הבטחון בני גנץ - לכתוב יחד החלטת ממשלה משותפת, מי שהיו אמונים על זה, היו צחי הנגבי, הם מצד אחד ומיכאל ביטון מצד שני והם באמת ישבו והכינו החלטה משותפת ואיכשהו ההחלטה הזאת לא קודמה ולא קודמה ולא קודמה והחבר'ה האלה ישבו ושבתו, הקימו מאהל בדואי, כי הם שמעו שהולכים להסדיר את הבדואים והשר דאז וגם דהיום, זאב אלקין, עשה סוג של מרד בישיבת הממשלה ואמר - לא תוסדר ההתיישבות הבדואית, לפני שתוסדר ההתיישבות הצעירה - והחבר'ה האלו עברו לשביתת רעב, ישבו בשביתת רעב וכל הסיפור הזה כולו נגמר באקורד מאוד, מאוד צורם, כי מה שקרה - - -
מיכל שיר סגמן: נגמר בערך בבחירות, אם אני לא טועה, הכנסת התפזרה טיפה אחרי.
אורית סטרוק: מה שקרה, שלילה אחד שישבו ודייקו את החלטת הממשלה.
אורית סטרוק: ישב שם אדם מטעמו של בני גנץ, ישב שם אדם מטעמו של נתניהו, ההחלטה דוייקה עד המילה האחרונה והייתה מוכנה לעלות להחלטת ממשלה ואז בני גנץ קיבל הולד מהיועצים הפוליטיים שלו שאמרו לו - אתה בבחירות, מה זה ייתן לך, שתסדיר את ההתיישבות הצעירה, זה לא יביא לך בוחרים, אתה נאבק על קיומך הפוליטי - וההחלטה הונחה על המדף ולא ירדה ממנו.
אורית סטרוק: אני זוכרת זה היה ימים גשומים, החבר'ה עמדו בקור ובגשם ובשביתת רעב וממש כולנו דמענו יחד איתם והשמיים דמעו יחד איתם ואז התחילה מערכת הבחירות ונפתלי בנט אמר - אני את ההחלטת הממשלה הזאת שעומדת על המדף, אני אוריד אותה ואני אעביר אותה - בינתיים מה שאנחנו רואים, ההתיישבות הבדואית מוסדרת, בתים, 70 אלף בתים לפי הערכה, של כותבי החוק, וליד טאהא וחבריו יולבנו - רק בגלל שהם בתים ערביים - והמשפחות האלה שיש להם לפי אומדן כ-12 אלף ילדים, נותרו ללא מענה.
מיכל שיר סגמן: אני רק אציין שהוועדה לזכויות הילד, עוסקת בכל ילדי ישראל, ללא רקע של איפה הם גרים, לאיזה דת הם משתייכים, לאיזה עדה הם משתייכים ולכל ילד באשר הוא ילד צריך לקבל את תנאיי המחייה שלו, בין אם מדובר על ילד בדואי בנגב, בין אם מדובר על ילד שחי בהתיישבות הצעירה.
אורית סטרוק: זהו, זה נושא מאוד כאוב.
אורית סטרוק: אני חושבת שהוא חייב לעלות.
אורית סטרוק: הוא חייב להיות מובלט.
אורית סטרוק: אי אפשר להשאיר את הילדים האלה בלי שום התייחסות, גם לא את ההורים שלהם לטעמי, אבל את לא מופקדת על ההורים, אבל לפחות את הילדים, שבאמת זה לא יאומן באיזה תת-תנאים הם חיים, אך ורק משום שההורים שלהם חלוצים, באמת חלוצים.
אורית סטרוק: שעשו את הכול כדי שארץ ישראל תישאר שלנו ויצאו בשליחות הממשלות השונות לדורותיהם, למקומות האלה ובצורה כזאת מפקירים אותם בשטח, זה משהו שהוא בלתי נסבל בכל קני מידה.
מיכל שיר סגמן: אחד הסיפורים, אני ערכתי כמה סיורים בהתיישבות הצעירה, היה של אבא, אני לא אשכח שסיפר לי, שבחלקים בהתיישבות הצעירה, לפעמים בחורף יורד שלג ומאוד מאוד קר ושהוא נאלץ להיכנס לאוטו ולהדליק מזגן של חימום, כדי לחמם את הילד שלו בן השלוש, כי בבית אין את האופציה הזאת.
מיכל שיר סגמן: זאת אומרת אין את האופציה, חשמל קורס, או חלילה אפילו מתפוצץ או מייצר שריפות, זה פשוט גם לא בטיחותי פעם אחת, נגיד שאם הוא כבר עובד באיזשהו אופן, אז הוא לא מספיק, כי צריך להחליט, האם מחממים אוכל, או האם מחממים את הילדים.
מיכל שיר סגמן: זה אחד הדברים היותר כאובים שלא אמור להיות במדינת ישראל שנת 2021 ולא משנה איזה מחלוקות פוליטיות יש סביב הנושא הזה.
מיכל שיר סגמן: ילד הוא ילד וצריך לתת לו תנאי מחייה בסיסיים.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה, חה"כ סרוק יש עוד משפט?
אורית סטרוק: אני בינתיים כרגע סיימתי.
מיכל שיר סגמן: אז אנחנו נעבור בבקשה, לפני שאני עוברת דווקא למשרדי הממשלה, הייתי רוצה לדבר עם רעות חיה בידגלין, אמרתי את זה נכון?
מיכל שיר סגמן: , אוקי, בבקשה.
מיכל שיר סגמן: עוזרת בפורום ההתיישבות הצעירה, רעות היא תלמידה?
רעות חיה בידגלין: כן.
מיכל שיר סגמן: תלמידה בהתיישבות, מאיפה את?
רעות חיה בידגלין: לא, אני לומדת בירושלים, פה.
מיכל שיר סגמן: לומדת בירושלים.
מיכל שיר סגמן: תציגי את עצמך קצת, בת כמה את?
מיכל שיר סגמן: איפה את גרה?
מיכל שיר סגמן: נשמח לשמוע, מה זה אומר, לגור בהתיישבות הצעירה?
מיכל שיר סגמן: מה זה אומר לך וכמישהי שלומדת בירושלים, אני מניחה שיש לך חברים שחיים בעיר שהיא מוסדרת ואיפה הפער שאת רואה, בין החיים שלך לבין החיים של ילדים אחרים?
רעות חיה בידגלין: טוב, אז קוראים לי רעות בידגלין, אני בת 16.
רעות חיה בידגלין: אני פה לומדת באולפנת עלייה, בירושלים ואני גרה בעשהאל דרום הר חברון.
רעות חיה בידגלין: אז עשהאל הוא נמצא בחבל יתיר והוא חלק ממועצה אזורית, דרום הר חברון.
רעות חיה בידגלין: הוא הוקם בשנת 2001 וכרגע נמצאות בו יותר מ-80 משפחות.
רעות חיה בידגלין: יותר מ-150 תלמידים שצריכים תנאי למידה.
רעות חיה בידגלין: כדי ליצור סביבת למידה יעילה, תקינה לילדים, צריך תשתיות של מים, חשמל ואינטרנט, סדירים נורמליים ושיכולים לעזור להם.
מיכל שיר סגמן: אני מניחה שבמהלך הסגרים היה יותר מאתגר להיכנס לזום.
רעות חיה בידגלין: כן, היה בהחלט יותר מאתגר ובעשהאל אין את זה.
רעות חיה בידגלין: בהתיישבות הצעירה באמת אין את זה וכשאתה חוזר הבייתה, גם אני אחרי ביה"ס, אחרי אולפנה, אני בפנימייה, אחרי שבוע אני מחכה למקלחת חמה, למקלחת נעימה, להיות עם חברות ואין את זה.
רעות חיה בידגלין: אין לי מקום מוגדר שאני יכולה לשבת ולשחק איתן, יושבים על הכביש ומדברים, זה לא תקין.
רעות חיה בידגלין: זה לא, זה לא, לא, צריך לשנות את זה, בוא נתחיל ככה, צריך לשנות את זה.
רעות חיה בידגלין: ממה שמעתי פה אני מבינה שאתם קצת מכירים את זה, קצת חיפשתם, אבל יש אנשים שלא מודעים לזה.
מיכל שיר סגמן: רוב הציבור לא מודע לזה.
רעות חיה בידגלין: לא מודעים לזה באמת ואני חושבת שקודם כל צריך להעלות את המודעות ואז גם לעבוד ולעשות את זה ולתקן את זה.
רעות חיה בידגלין: אצלנו התרגלנו לזה, זה סתם יום רגיל ביום, שהוא לא אמור להיות ככה.
מיכל שיר סגמן: שאת חוזרת הבייתה למשל בחורף, אני מניחה שבעשהאל לא חם בחורף.
מיכל שיר סגמן: מה המשמעות של זה?
מיכל שיר סגמן: איך את רואה את ההורים שלך לצורך העניין, אולי אפילו שהיית יותר קטנה, היום אני מניחה שאת יכולה יותר לעזור להם גם ולהשתתף בחלק מה- אבל מה זה אומר?
מיכל שיר סגמן: איך זה נראה?
מיכל שיר סגמן: מה זה אומר לחיות במקום שחשמל ומים בו לא מוסדרים?
רעות חיה בידגלין: זה אומר שאני מעדיפה להישאר באולפנה, להתקלח נורמאלי ואז לבוא הבייתה, כי אין לי את המים החמים, החברות שלי שגם באולפנה, אבל יש לי גם בישוב, אבל אני באמת כמו שאמרת, אני באמת יותר גדולה, אני יכולה יותר לעזור להם.
מיכל שיר סגמן: אבל אם קורה?
מיכל שיר סגמן: לפעמים את נמצאת בבית נשפך עלייך משהו, את צריכה להיכנס להתקלח, לאו דווקא בניקיון, אלא - - -
רעות חיה בידגלין: יש בקבוקים ששמים במקרר, מרתיחים מים, זה דברים שאנחנו כבר, בגלל שאנחנו רגילים לזה, אנחנו מוכנים לזה כבר.
מיכל שיר סגמן: מה בפינג'אן?
מיכל שיר סגמן: מרתיחים מים ומתקלחים?
רעות חיה בידגלין: כן, מרתיחים מים, שמים במקרר אם חסר, למשל כמו שאמרת בחורף, אז זה הרתחת מים, או שלא מתקלחים לילה אחד.
רעות חיה בידגלין: זה כאילו, זה הפך להיות אצלנו בנורמה.
מיכל שיר סגמן: איך מכבסים בגדים?
רעות חיה בידגלין: לא מכבסים, כאילו נהייה, באמת, נהייה ערמות של - -
מיכל שיר סגמן: של כביסה שצריך לנצל את ההזדמנות שיש רגע אחד חשמל.
מיכל שיר סגמן: נועה נמיר בבקשה, תודה שאת איתנו נועה.
מיכל שיר סגמן: תציגי בבקשה את עצמך, בת כמה את?
מיכל שיר סגמן: ואיפה את גרה?
נועה נמיר: שלום, קוראים לי נועה נמיר, אני בת 13 מחוות גלעד, זה ליד קדומים.