GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
א': הייתי ילדה צעירה בת שש בלבד.
א': לאורך השנים בקושי היה לנו קשר עם מישהו מהרווחה.
א': לא ביקרו אותנו מלשכת הרווחה של המקום ממנו יצאנו לאומנה וגם לא זכור לי שנציגי עמותת האומנה ביקרו אותנו הרבה.
א': אני יכולה להגיד בוודאות שלא היה לי איש אמון שהרגשתי נוח לפתוח בפניו את העובדה שאני חושבת שאב האומנה נוהג בי לא כראוי.
א': הורי האומנה יכלו לעשות איתנו מה שהם רוצים ולא נראה לי שהיה להם פיקוח כלשהו.
א': כאשר כבר העזתי לדבר על זה בגיל 16, זה היה לחברה טובה שלי שהיא שכנעה אותי לספר לאם האומנה, ואם האומנה העבירה את זה לעו"סית שלי ומפה התגלגלו העניינים.
א': כאשר כל עולמנו התערער בשנייה, עברתי לפנימייה ושם ניתן לי טיפול רגשי, אבל זה לפעמים הרגיש קצת כמו עונש כי ניתקו אותי מהאימא האומנת שאהבתי ולא הצלחתי להבין למה אני זאת שמוענשת, נשלפת מחיי הקודמים אבל החיים של הפוגע נשארים אותו דבר.
א': הגשתי תלונה במשטרה.
א': דרשו ממני הוכחות לכך שהוא פגע בי.
א': הזמינו אותי אלף פעם לחקירות, ומה שזכור לי הכי כסיוט זה הפעם הראשונה שהזמינו אותי לחקירה.
א': עוד לא הבנתי מה קורה מסביבי והחוקרת במשטרה לא הקלה על שאלות מעיקות, מתי זה היה, לפני, אחרי.
א': בתוך המשבר הנפשי שעברתי הייתי צריכה לענות על כל השאלות החופרות האלה.
א': גם אחרי שהגשתי תלונה לא עדכנו אותי מה נעשה עם התיק, וכל פעם שעורכת הדין שלי שאלה למה לא מוגש כתב אישום, נאמר לה שהתיק בהשלמת חקירה.
א': אי אפשר לחקור תיק כזה כל כך הרבה שנים.
א': כואב לי שאני עדיין עוסקת בעבר שלי, ובמקום לעסוק בעתיד שלי אני עדיין בעבר כי התיק עדיין מתנהל עד היום, ולא מבינה למה האב האומן ממשיך בחייו כרגיל וכלום לא נעשה לו.
א': גם עכשיו אני מרגישה שמורחים את התיק.
א': הוגש כתב אישום לפני שבעה חודשים ועוד לא התקיימה הקראה.
א': כל הזמן היא נדחית מסיבות שונות.
א': אני אפילו לא מבינה.
א': מרגיש לי שזה שמירה רק על הזכויות של מי שפגע בי.
א': אפילו עוד לא נפגשתי עם מי שמטפל בתיק שלי בפרקליטות כבר שלוש שנים, ועכשיו הפגישה שאנחנו אמורים לקבוע נדחית.
א': כל פעם יש תירוץ אחר, חופש, קורונה ומה לא.
א': אני מבינה שאולי אם הייתי אומרת קודם שמי שהיה כמו אבא עבורי והיה כל כך חשוב לי, מתנהג אלי לא כראוי, הדברים היו נעצרים קודם, אבל אני הייתי קטנה ולא הבנתי כלום ולא היה קשר עם מישהו מבחוץ להגיד לו את הדברים.
א': לא היה שם מישהו שמפקח עליי ואני מרגישה שגם עכשיו שאני כבר גדולה ויש לי אומץ להגיד את הדברים ואמרתי אותם בקול ברור, שוב אין מי שמפקח עליי ומבין שצריך לתת לי מענה.
א': זהו, תודה רבה לכם.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה א'.
מיכל שיר סגמן: תודה שחלקת איתנו, תודה שבחרת לשתף אותנו בסיפור שלך.
מיכל שיר סגמן: אני יודעת שזה לא קל.
מיכל שיר סגמן: זה צעד חשוב מאוד להגיע פה לוועדה ולחלוק את הסיפור שלך, אז תודה לך.
מיכל שיר סגמן: אני כבר רוצה לשמוע את הסקירה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו רואים כאן גם כשלים בזיהוי של המקרים עצמם ואנחנו גם רואים מה קורה אחרי, כשסוף סוף כבר יש זיהוי, שגם שם יש כשלים, כלומר לא מגיעים למנוחה ולנחלה.
מיכל שיר סגמן: גם משם המשך הטיפול לא באמת מהודק, לא מותאם למקרים, לא מותאם לאותם צעירים וצעירות, ילדים וילדות.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה רגע לעבור בסקירה קצרה.
מיכל שיר סגמן: עורכת הדין איילת רזין, בבקשה.
בית אור: יש תשעה מרכזי סיוע בכל רחבי הארץ שנותנים שורה של מענים לנפגעות ונפגעים, סיוע, ליווי בהליכים משפטי, חינוך גם.
בית אור: מדי שנה מגיעים אל המרכזים כ-54,000 פניות מכל האוכלוסיות, כל הגילאים, מגדרים, ואנחנו פה וחשוב שתכירו.
בית אור: מכאן גם נובע הידע והניסיון שלנו ומייד אני אתייחס להמלצות שלנו.
בית אור: אנחנו ממש לפני פרוץ הקורונה גיבשנו תוכנית לאומית, הנחתי לכם את זה על השולחן, תוכנית לאומית למיגור האלימות המינית.
בית אור: הגשנו את זה לרוב שרי ושרות הממשלה הרלוונטיים.
בית אור: יש פה בעצם עיקרי המלצות המדיניות הנוגעים לכל משרד.
בית אור: אני אתייחס ממש בקצרה לדברים העיקריים שבדברים.
בית אור: שכחתי לברך את יושבת-הראש של הוועדה.
בית אור: את אישה הכי נכונה במקום הכי נכון, בזמן הכי מדויק.
בית אור: בהצלחה, ברכות.
בית אור: אנחנו לרשותך בכל מה שצריך.
בית אור: אני חוזרת לתוכנית הלאומית.
בית אור: זה זום אין על המלצות שנוגעות לקטינים כמובן, בגלל הוועדה.
בית אור: יש גם המלצות רחבות יותר אבל אני בזום אין על ההמלצות האלה.
בית אור: דבר ראשון הכשרות חובה לכל הצוותים החינוכיים, הכשרות חובה בחוק.
בית אור: חברת הכנסת ברק נכנסה בדיוק בשלב הזה.
בית אור: זו הצעת חוק שחברת הכנסת הגישה, שנוגעות להכשרות חובה לאנשי חינוך, רפואה וטיפול.
בית אור: זיהוי התעללות בכלל בילדים ומתן מענה מותאם.
בית אור: היום למשל כדי לקבל תעודת הוראה חייבת מורה לעבור הכשרה בעזרה ראשונה.
בית אור: זה חשוב מאוד, אבל אם יוצאים מנקודת הנחה, מחקר טריאנה, המחקר המקיף ביותר שנעשה בישראל, שבכל כיתה יושבים חמישה-שישה תלמידים שעוברים רק פגיעה מינית, אני לא מדברת על הזנחה, על אלימות פיזית, על כל שלל מעשי האלימות הקשים שיכולים להיות כלפי ילדים.
בית אור: רק אלימות מינית, חמישה-שישה ילדים.
בית אור: אין לנו כחברה, כממשלה, ככנסת את הפריבילגיה שלא יהיו למורים האלה מינימום של כלים בארגז הכלים להושיט יד, כמו ששמענו את א', כמו ששמענו את ב', להושיט להם יד או לדעת לזהות שמושטת אליהם יד ולדעת לתת מענה מותאם, מדויק, לא מאשים, לא מצמצם, לא מזלזל.
בית אור: זה ממש החובה שלנו, חובת השעה.
בית אור: מן הצד השני חינוך לילדים.
בית אור: א', ב' דיברה פה על זה שהיא בכלל לא ידעה שהיא נפגעת.
בית אור: יש הצעת חוק שנוגעת לחינוך חובה בנושא של שוויון מגדרי, זה גם של חברת הכנסת ברק, של חבר הכנסת יוראי הרצנו להב, של חינוך למיניות בריאה ומניעת פגיעה מינית.
בית אור: אנחנו פוגשות את זה הרבה במקרים שמגיעים למרכזים, שהן בכלל לא מבינות שהן נפגעות, שאין להן את המילים למלל את הפגיעה של מה שקורה לי זו פגיעה מינית.
בית אור: חלקן חושבות שבכל הבתים זה מה שקורה, שזו מציאות החיים.
בית אור: זה פשוט חובה של מערכת החינוך לתת גם לילדים את הכלים האלה להבין א', שיש כתובת, ו-ב', שמה שקורה זה לא בסדר ולא צריך להיות ככה, וכמובן כל הנושא של מתן ידע.
בית אור: המלצות ועדת ברלינר, אני חושבת שזה חשוב שנקיים דיון ייעודי בנושא, אז אני לא אעמיק בזה.
בית אור: הוועדה המליצה על פיילוט של הקמת יחידות ייעודיות לעבירות מין במשטרה, בפרקליטות ובבתי המשפט.
בית אור: אני עצמי מגיעה מן הפרקליטות.
בית אור: הייתי הרבה שנים פרקליטה, טיפלתי באין-ספור תיקי עבירות מין, ואני אומרת היום שאני לא הבנתי את המטריה כמו שאני מבינה אותה היום כשאני במרכזי הסיוע.
בית אור: זה ארגז כלים ייעודי, ייחודי כדי לתת מענה מתאים והולם לתופעה הכול כך רחבה של אלימות מינית.
בית אור: חייבים לצייד את האנשים שיושבים במערכת אכיפת החוק והיום זה לא מספק.
בית אור: יש מעט מדי הכשרות.
בית אור: אין בכלל הכשרות הסמכה, כלומר מתישהו צריך לעשות הסמכות.
בית אור: זה לא מספיק מוטמע, ושמענו את הדוגמה של ב' וזו אחת מיני רבות.
בית אור: ביטול ההתיישנות בעבירות מין.
בית אור: חברת הכנסת, את עוסקת גם בזה.
בית אור: גם את, חברת הכנסת ברק.
בית אור: ביטול ההתיישנות בעבירות מין, אני לא אעמיק בנושא אבל אפשר היה לשמוע משתי הנפגעות שהעידו פה על כל המשוכות שצריך לעבור כדי בכלל להגיע לפתח תחנת המשטרה.
בית אור: יש יותר מדי מקרים שבהם היא מגיעה לתחנת המשטרה, אזרה את הכוחות ואומרים לה, פג תוקף, התלונה שלך פגת תוקף, את לא מעניינת אותנו כבר.
בית אור: הוא כבר המשיך בחיים שלו.
בית אור: בוא ניתן לו להמשיך בחיים שלו.
בית אור: שוב, אין לנו את הפריבילגיה הזאת להגיד אנחנו לא רוצים לשמוע.
בית אור: סיוע משפטי מהגשת התלונה, היום זה מוגבל.
בית אור: אני לא אכנס לכל הדקדוקים.
בית אור: היום זה מוגבל.
בית אור: אנחנו מבקשות להרחיב את זה לאורך כל ההליך הפלילי, בכל העבירות ולו מן הטעם ש-85% מתיקי עבירות המין נסגרים.
בית אור: אני לא יודעת אם חברי הכנסת מכירים את הנתון הזה.
בית אור: 85% מן התיקים נסגרים ואנחנו חייבים לחזק את הצד של נפגע העבירה.
בית אור: לגבי הרווחה, יש היום תורים ארוכים מאוד.
בית אור: הנושא של מעני בריאות הנפש, יש תורים ארוכים מדי.
בית אור: מחכים הרבה יותר מדי זמן ובכל הקונסטלציות, חשוב לי להגיד.
בית אור: כולם מנסים, כולם רוצים, כולם עוקפים את כל הנהלים והניסיון לעזור.
בית אור: עדיין זה לא מספיק וזה משהו שצריך לתקצב אותו ולהחליט שהוא בעדיפות לאומית, הריפוי של נפגעים ונפגעות, בוודאי קטינים.
בית אור: תודה רבה.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, עורכת הדין איילת רזין.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נעבור עכשיו לפרופסור רחל ויזל בזום.
מיכל שיר סגמן: אני רק מבקשת שוב לקצר על מנת שבאמת יהיה לנו את הזמן גם לשמוע את חברי הכנסת וגם את גורמי המקצוע ממשרדי הממשלה.
רחל לב ויזל: תודה רבה.
רחל לב ויזל: אני הכנתי מצגת אבל אני לא אראה אותה.
רחל לב ויזל: אני פשוט אדבר בכמה כותרות.
רחל לב ויזל: אחד, מדובר פה, וגם בעדויות שניתנו, על שלושה תחומים: אחד זה הזיהוי והאיתור שהוא גם זיהוי איתור ראשוני, איך אנחנו מזהים ואיזה כלים בכלל יש לחברה הישראלית או למטפלים לאתר.
רחל לב ויזל: הדבר השני זה החקירה ברגע שזיהינו, מה קורה מבחינת חקירות ילדים.
רחל לב ויזל: למשל, חקירת ילדים נעשית על פי פרוטוקול שהוא כיום לצערי לא מבוסס התפתחות ילד, לא מבוסס השלכות חמורות על תפקוד מוחי ממש במובן של פגיעת ראש באזורים שלא מאפשרים בעצם יכולת ורבלית וקוהרנטית לילד, במיוחד אם הוא צעיר, לספר את הסיפור שלו, ולכן גם עורכת הדין שדיברה, דיברה על זה ש-85% מהחקירות נסגרות.
רחל לב ויזל: הדבר השלישי זה הנושא של התערבות וטיפול, באיזה אופן מתערבים, באיזה מידה יש לנו כלים שהם מתוקפים והם יצירתיים כדי לאפשר - - -
מיכל שיר סגמן: פרופסור ויזל, אנחנו עוסקים פה יותר בנושא הזיהוי עצמו בדיון הזה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נדון גם על הנושאים הנוספים.
מיכל שיר סגמן: כרגע אנחנו על זיהוי.
רחל לב ויזל: אני אתייחס רק לזיהוי הראשוני והאיתור.
רחל לב ויזל: אנחנו יודעים שיש פער מאוד גדול בין השכיחות ובין כמה משתפים ומדווחים.
רחל לב ויזל: הכלים היום שקיימים לזיהוי הם ברובם כלים שלא עונים על הצורך של איתור וזיהוי.
רחל לב ויזל: אחד, זה מבחנים פסיכולוגיים שבעצם מדברים על רמת חומרת הסימפטומים.
רחל לב ויזל: השני זה חקירות הילדים שדיברתי עליהם, מעצם היכולת הקוהרנטית וורבלית.
רחל לב ויזל: השלישי זה בדיקות פורנזיות שצריך אז להגיע תוך 72 שעות לבדיקה אם הייתה חדירה.
רחל לב ויזל: היום אנחנו ביחד עם משרד העבודה והרווחה, ואני חייבת להגיד שאני מאוד מקווה שמתישהו משרד החינוך יאמץ את זה, פיתחנו מערכת של בינה מלאכותית לזיהוי פגיעה מינית.
קרן ברק: רחל, תספרי להם על המערכת.
קרן ברק: זה מאוד חשוב.
רחל לב ויזל: אוקיי, אז המערכת הזאת היא מערכת שמבוססת על ציור עצמי של ילד, שמוכנסת לתוך המערכת בינה מלאכותית שהיא מבוססת על אלפי ציורים גם בארץ, גם בעולם, בשיתוף היום עם משרד העבודה והרווחה, ויכולה לזהות ברמת סבירות של 86% אם הילד נפגע או לא נפגע מינית.
רחל לב ויזל: המערכת הזאת, המטרה שלה לעמוד לרשות אנשי המקצוע גם הרווחתיים, גם בפרקליטות, בתקווה, בחזון משרד החינוך שפעם בשנה כמו שדואגים להאם יש סיכון לאובדנות או אין סיכון לאובדנות, פעם בשנה יהיה אפשר להעביר את התוכנה הזאת לכל הילדים במדינת ישראל, והיועצים והפסיכולוגים והעובדים הסוציאליים יוכלו לפנות ולהמשיך לבדוק.
רחל לב ויזל: היא לא במקום אנשי מקצוע, היא לסיוע לאנשי מקצוע כדי לעשות ringing bell.
רחל לב ויזל: אני גם חושבת שאנחנו, כמו שאמרתי, חייבים לשנות את השיח מול הילדים, והביאה את זה העדה הראשונה שדיברה.
רחל לב ויזל: ילד נותן רמז.
רחל לב ויזל: אנחנו קשובים לרמז כדי להמשיך לשאול אותו או לא?
רחל לב ויזל: הילדים עצמם אמרו, אם לא שואלים אותנו שאלות ישירות, וזה מהמחקר טריאנה, אני יודע שאני לא יכול לדבר.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה פרופסור לב ויזל.
מיכל שיר סגמן: אני חייבת להודות שזו פעם ראשונה שאני שומעת על תוכנה שכזו.
קרן ברק: זה חדש.
מיכל שיר סגמן: אני אשמח אחר כך בשלב השאלות לשאול גם כן עלויות, סבירות, אמינות של המערכת.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה בבקשה לעבור לסקירה של המועצה לשלום הילד.
מיכל שיר סגמן: בבקשה לקצר כדי שאנחנו באמת נספיק לשמוע את כולם.
לירון אשל: תודה, גבירתי, אני קודם כל מברכת אותך, הוועדה אולי החשובה ביותר ומשפיעה על דור העתיד שלנו, ואני שמחה שאתם בחרתם בנושא הזה של הצלת נפשות של ממש.
לירון אשל: אני אגיד שהמועצה מפעילה כבר 20 שנה מרכז לליווי ילדים נפגעי עבירה בכל הגילאים, כל השפות, נחשפים מקרוב לקשיים.
לירון אשל: אני מוצאת את עצמי נוסעת לדיון בבוקר ודומעת.
לירון אשל: למרות שהתעסקנו בזה עשרות פעמים וקיימנו המון דיונים, כי זה לא בתיאוריה.
לירון אשל: בזמן הזה, עכשיו כשאנחנו מדברים, ילדים נפגעים במקום הכי בטוח שלהם.
לירון אשל: כמו א' ו-ב' אנחנו מלווים את מ' בת חמש ו-נ' בת עשר ו-י' בת 12, וכל יום מספר פגיעות שמגיעות על פגיעות כאלה ואלה המקרים המאותרים.
לירון אשל: כדי לבטא את זה בצורה הכי נאמנה אני כן רוצה להקריא משהו שנפגעת כתבה.
לירון אשל: "קורה לפוגעת בילדים.
לירון אשל: אני לא מפחדת להידבק בקורונה, לא מפחדת לחלות ואפילו לא מפחדת למות.
לירון אשל: אני כן מפחדת מזה שמאות אם לא יותר ילדים כמוני חווים עכשיו אלימות פיזית, מינית על בסיס יומי כשהם סגורים בבית, נטולי מערכות תמיכה לחלוטין מבלי שיש מי ששומע או רואה אותם, בלי יכולת ללכת לבית הספר בשביל כמה שעות של שקט, בלי מפגש עם גורם חיצוני שיזהה, בלי אף אחד שישים לב למבט המצוקה שלהם.
לירון אשל: אין יוצא ואין בא, זה רק אתה והפגיעה.
לירון אשל: אני הצלתי.
לירון אשל: עבורי חומות השתיקה נסדקו והעלילה השתנתה, אבל אני לא יכולה שלא לתהות ביני לבין עצמי מה קורה לילדים אחרים.
לירון אשל: מה אם כל זה היה יכול להיחסך ממני?
לירון אשל: " כמו שגם אמרה פה ב'.
לירון אשל: "שנים של כאב ובדיקות ולבד.
לירון אשל: מה היה קורה אם היו רואים אותי אז בת עשר?
לירון אשל: מה עם אותם אלפי ילדים שממשיכים למות מבפנים מבלי שיש מבוגר שיוכל להושיט להם יד או מקום שיוכלו למצוא בו תקווה?
לירון אשל: לשום ילד לא מגיע להישאר עם זה לבד".
לירון אשל: גבירתי, זה כמו שאמרתי, זה עדות אחת מבין אלפים.
לירון אשל: בשנת 2019 נפתחו 15,271 תיקים בגין פגיעה בילדים.
לירון אשל: זה רק קצה הקרחון.
לירון אשל: כמו שאמרו פה, מחקרים מדברים על אחד מתוך חמישה ילדים, ואם יש לנו שלושה מיליון ילדים במדינת ישראל, צריכים להבין בחשבון פשוט מה זה אומר.
לירון אשל: כשאנחנו מסתכלים על האולם הזה, מה זה אומר מבחינה סטטיסטית, כמה ילדים נמצאים כרגע מתחת לרדאר, זועקים בשקט, נושכים את הלשון, מקווים שמישהו ישמע אותם.
לירון אשל: הם לא הולכים לדבר על זה.
לירון אשל: לרוב הם לא באים ואומרים, נפגעתי.
לירון אשל: הם מדברים דרך גוף, הם מדברים דרך הרבה פעמים חולי, סימפטומים.
לירון אשל: הם לא מגיעים אולי לבית ספר.
לירון אשל: באלף ואחת סיבות הם רק מחכים בעצם שמישהו יושיט להם את היד.
לירון אשל: הם הרבה פעמים מלאי בושה ואשמה וחשש, מה אם לא יאמינו לי?
לירון אשל: ואני אגיד יותר מזה, ככל שהילדים יותר קטנים, לפעמים הם אפילו לא מבינים שמה שנעשה בהם זו עבירה.
לירון אשל: ילדה בת חמש שאבא שלה פגע בה מינית גדלה לתוך זה.
לירון אשל: היא אפילו לא מבינה שהחברה שלה לא עוברת את זה בבית, ופה נכנסת באמת החשיבות של האיתור וזיהוי, ובזה אני מתרכזת.
לירון אשל: אני אגיד עוד משהו על התקופה האחרונה, על תקופת הקורונה.
לירון אשל: אנחנו כבר שנתיים בתוך תקופת הקורונה.
לירון אשל: מצבי הסיכון הלכו וגברו.
לירון אשל: אנחנו יודעים שבעצם יש ירידה בדיווחים בעבירות.
לירון אשל: אני אומרת את זה במרכאות, העבירות השותקות, כאלה שאין להן מילים, עבירות מין בטח בתוך המשפחה.
לירון אשל: ילדים סגורים בתוך הבתים מבלי שהם רואים אנשי חינוך, אנשי טיפול, אנשי רווחה.
לירון אשל: אין מי שבעצם יזהה את אותה פגיעה ויושיט להם את אותה היד.
לירון אשל: מדי שנה 50,000 דיווחים חדשים מגיעים על חשד להתעללות בילדים, לעובדים סוציאליים.
לירון אשל: חשוב לומר ש-14,500 מגיעים מגורמי חינוך.
לירון אשל: שתבינו מה קורה בתקופה הזאת של תקופת הקורונה.
לירון אשל: 4,000 ילדים מאותרים בבתי חולים, קופות חולים.
לירון אשל: בטיפות חלב, שגם השירותים האלה כמעט לא ניתנו בשל הקורונה, כמה ילדים עוד נוספו לנו מתחת לרדאר.
לירון אשל: אני מדברת מדם ליבי אבל אני מדברת, הילדים.
לירון אשל: אני תמיד מבטיחה להם בשיחות שלי איתם שאני אקח אותם איתי לדיונים, ואני אגיד רק כמה המלצות נקודתיות הכרחיות ומצילות חיים.
לירון אשל: אחד, כמו שאמרו לפניי, הכשרות חובה.
לירון אשל: לא ייתכן שהיום ההכשרות ברוב המקצועות הן וולונטריות אצל גורמי חינוך, מטפלים, רופאים.
לירון אשל: אני אגיד שבמחקר שהמועצה לשלום הילד, ממש מחקר חדש שעשתה עם עמותת גושן, 35% מהרופאים שנשאלו, רופאי משפחה וילדים, אמרו שלמרות שעלה להם איזשהו חשד לפגיעה בילד, הם לא דיווחו מתוך כל מיני חששות.
לירון אשל: זה רק ממחיש את זה, כשיש הכשרה, כשאין הכוונה, כשאין כלים, כשאין פיקוח על זה, ילדים מפוספסים מתחת לרדאר.
לירון אשל: אז כמו שאמרנו, הכשרות בחקיקה, שחייבו אנשי מקצוע לאתר, לזהות, להושיט יד.
לירון אשל: עיבוי שירותי ייעוץ וטיפול לתלמידים להמשך קשר איתם.
לירון אשל: מעטפת טיפולית, יד מושטת בזמן שהם מגיעים ללימודים, גם מחוץ ללימודים, שתהיה איזושהי יד מושטת.
לירון אשל: היום כשיש יועץ אחד על 1,000 תלמידים או פסיכולוג חינוכי אחד על 1,000 תלמידים, אי אפשר להושיט יד ובטח אי אפשר לזהות.
לירון אשל: דבר שלישי, ודיברו פה, ממש זה מתחבר לעדות הראשונה שלנו, יישום המלצת ועדת וינטר.
לירון אשל: אחרי רצח רוז פיזם קמה ועדה מלפני כבר למעלה מעשר שנים.
לירון אשל: יש המלצות שמעלות אבק, שמדברות על העברת מידע בין גופים ורשויות שונות.
לירון אשל: הרבה פעמים המידע נמצא, הכתובת נמצאת על הקיר, המידע מפוזר בין רשויות וכשאין מעבר מידע, ילדים לא יכולים להיות מאותרים.
לירון אשל: בדיעבד אחרי שקורה מקרה טראגי, אומרים, אה, הנה, הפאזל מתחיל להתחבר.
לירון אשל: דבר נוסף, חקירות יצירתיות, יזומות, נחושות.
לירון אשל: ילד בן חמש, בן עשר לא בהכרח יכול לדבר את הדברים האלה מבחינה וורבלית, מבחינה גילאית, מבחינת בשלות.
לירון אשל: לעשות חקירות יזומות, להעמיד לדין באמת את אותם פוגעים, ורוב הפוגעים הם מהסביבה הקרובה.
לירון אשל: דבר אחרון, אני רק אגיד שצדק בעיניו של ילד, בטח שרוב התיקים נסגרים, הצדק הוא בהתחלה, באמצע ובסוף זה שמישהו יראה אותו, מישהו יאמין לו ומישהו יושיט לו את היד, וזה מה שאנחנו צריכים לשאוף אליו כחברה מתוקנת.
מיכל שיר סגמן: בהחלט.
מיכל שיר סגמן: אני אפתח עכשיו עם חברי הכנסת לפי סדר ההגעה.
מיכל שיר סגמן: חברת הכנסת אבתיסאם מראענה, בבקשה.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה לברך אותך, גבירתי היקרה, מיכל, על תפקידך החדש.
אבתיסאם מראענה: אני גם בטוחה ונחושה שקודם כל לפי הדיון הראשון שהחלטת לפתוח, זה מעיד על נכונות, על מקצועיות, על רגישות ואני מאמינה בדרך שתעשי כאן.
אבתיסאם מראענה: שיהיה לך בהצלחה ולכולנו.
אבתיסאם מראענה: קשה לי לא להתייחס ל-ב' המופלאה.
אבתיסאם מראענה: קשה לי לא להתייחס לעדות של א' הנהדרת ולהגיד לכן שאני ישבתי כאן ואני פשוט הייתי בתחושה של חוסר אונים מוחלט, איך יכול להיות ששוב ושוב ושוב כל יום מחדש אנחנו נחשפות לעוד עדויות ועוד עדויות ועוד עדויות וכל פעם מחדש צריך להתאפק, להיות מקצועיות ולהיות חברות כנסת ולהיות בתפקידים שלנו ולא להישפך על השולחן ופשוט לבכות מחוסר אונים שאנחנו פשוט לא מצליחות תמיד להיות במקום הנכון, להיות קשובות, לעזור.
אבתיסאם מראענה: מה שמנחם אותי לא להתפרק עכשיו מדמעות ומכאב, זה שאת כאן וש-א' כאן.
אבתיסאם מראענה: אתן פשוט מופלאות ומדהימות.
אבתיסאם מראענה: הכוח שלכן לבוא לכאן ולספר ולדבר לתת עידוד כל כך כנה על תהליך פוגעני, אגרסיבי, נוראי, פגיעה בתמימות שלכן, בביטחון האישי שלכן.
אבתיסאם מראענה: אתן עומדות כאן ומדברות.
אבתיסאם מראענה: אתן גם מדברות בפה של כל כך הרבה נפגעות ונפגעים שלא מסוגלים ומסוגלות לפתוח את הפה שלהם ולספר את הסיפור, לספר את מה שהם עברו.
אבתיסאם מראענה: אני רוצה להגיד לכן שאני גאה בכן.
אבתיסאם מראענה: אתם מדהימות ומדהימים.
אבתיסאם מראענה: רק הפה שלכם והיכולת שלכם לבוא לכאן ולספר את הסיפור שלכם זה הריפוי שלנו.
אבתיסאם מראענה: לא לסתום את הפה, לא לשתוק, לא לפחד.
אבתיסאם מראענה: תגידו כל מה שיש לכם.
אבתיסאם מראענה: אתם תמצאו תמיד את האוזן.
אבתיסאם מראענה: אתם תיתנו את הכוח לנשים ולבנות ולילדים ולילדות שיושבות בבית ויושבות בבית ספר ומפחדות ומפחדים, רואות אתכם והן יודעות שאפשר אחרת.
אבתיסאם מראענה: את יושבת כאן ו-א' נמצאת איתנו בזום והן יודעות שאפשר להמשיך לחיות עם הפגיעה, כי אי אפשר לבטל אותה.
אבתיסאם מראענה: אנחנו נמשיך לחיות עם הפגיעה שלנו אבל היא לא תנהל אותנו.
אבתיסאם מראענה: אנחנו ננהל אותה.
אבתיסאם מראענה: רציתי להגיד תודה.
אבתיסאם מראענה: מיכל יקירתי, אני רוצה שתיקחי בחשבון בדיונים שלך שאני רוצה, למרות שאני לא חברה בוועדה, לצערי הרב לא מבחירה, אני רוצה לבקש ממך, יש אוכלוסיות שלמות בחברה הישראלית שהן לא יכולות בכלל להבין את השיח הזה.
אבתיסאם מראענה: יש את המחסום של שפה, יש מחסום של תרבות.
אבתיסאם מראענה: הם לא חלק בכלל מזה.
אבתיסאם מראענה: אפילו הדיון הזה לא יכול להגיע אליהם, אז אני מבקשת ממך לאפשר גם דיונים שהם בשפה הערבית, להביא את החברה הערבית לכאן.
אבתיסאם מראענה: גם היא נפגעת מינית.
אבתיסאם מראענה: יש גם פשעים, יש חוסר מוסריות מוחלטת.
אבתיסאם מראענה: הפרקליטות, אני לא יודעת כמה היא מדברת ערבית או לא מדברת ערבית.
אבתיסאם מראענה: אני לא באה בטענה, כמה גופים וכמה עמותות שבאמת מטפלות בפגיעה מינית בתוך החברה הערבית השמרנית כל כך.
אבתיסאם מראענה: יש שם טאבו.
אבתיסאם מראענה: החברה הישראלית עשתה דרך מאוד ארוכה בשביל לפרום את הטאבו והחברה הערבית חייבת ללכת בעקבות החברה היהודית.
אבתיסאם מראענה: אני מבקשת את העזרה שלך.
מיכל שיר סגמן: תודה, חברת הכנסת מראענה, אנחנו נעבוד על זה יחד.
מיכל שיר סגמן: דיברנו על זה גם במליאה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נמשיך על זה בהמשך.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה על האכפתיות ועל שהעלית כאן נקודה מאוד חשובה.
מיכל שיר סגמן: חברת הכנסת יסמין פרידמן, בבקשה.
יסמין פרידמן: אני רוצה להגיד שוב תודה על העדויות ועל כך שהסכמתן להיחשף.
יסמין פרידמן: אני חושבת שזה בסדר שחברת כנסת חדשה תגיד שיש לה עוד המון מה ללמוד, ואני צריכה להעמיק כדי להבין.
יסמין פרידמן: אני חושבת שזה בסדר.
יסמין פרידמן: אני רק אומר שכן הייתה חסרה לי התייחסות לאיתור גם של הפוגעים מגיל צעיר, שגם את הפוגעים אולי אם ננסה לאתר מגיל צעיר, אז יהיו פחות פגיעות.
יסמין פרידמן: יכול להיות שזה בדיון אחר אבל זה משהו שצריך כן להתייחס אליו.
קרן ברק: את מאתרת את הנפגע אז אתה יודע מי פגע.
מיכל שיר סגמן: היא מדברת אולי על מניעה מלכתחילה.
יסמין פרידמן: כן, על מניעה.
מיכל שיר סגמן: זה אכן דיון שהוא אחר.
יסמין פרידמן: אני בהחלט אלמד ואני בהחלט אעמיק ואני רוצה לעזור בכל דבר שאני אוכל.
מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת עלי סלאלחה.
עלי סלאלחה: חברים, דאגתי כן לטפל בנושא הזה ואני אומר לכם מכאן, להקדים תרופה למכה.
עלי סלאלחה: החוכמה היא למנוע האירוע לפני שזה קורה.
עלי סלאלחה: אני הייתי בבית הספר, ראיתי מה שמתרחש בתוך בית הספר והחלטתי לעשות מעשה.
עלי סלאלחה: בבתי הספר יש הרבה מקומות שאנחנו המבוגרים לא יכולים, לא מודעים לכך שאנחנו צריכים להיות שם, ואיפה שיש מבוגר במקום מסוים, האווירות האלו נעלמות, לכן אני אומר, אנחנו המבוגרים, אנחנו האחראים.
מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת סלאלחה, הרבה מאוד פעמים לצערנו הרב הפוגע דווקא יכול להגיע גם מתוך כותלי בית הספר עצמו.
עלי סלאלחה: נכון, למרות שמשרד החינוך, יש בו הנחיות לא לקבל אף עובד ואף מורה אלא אם כן מביא אישור שאין לו עבירות מיניות, אבל גם המשטרה לא יכולה לסגור את כל הפינות, לכן אני דאגתי שיהיה תורנות בהפסקות.
עלי סלאלחה: זה המקום שהרבה פעמים קורה, בתוך הכיתה.
קרן ברק: אתה היית מנהל בית ספר?
עלי סלאלחה: כן.
עאידה תומא סלימאן: היה מנהל בית ספר שהביא את התוצאות הכי טובות.
מיכל שיר סגמן: אנחנו צריכים פשוט לקצר כי זמננו מתחיל להתקצר, ואנחנו צריכים עוד לשמוע את גורמי המקצוע.
עלי סלאלחה: תוצאות בית הספר באו כתוצאה שאני הבאתי את כל תלמידי בית הספר להיות עם שקט נפשי שהם בטוחים בתוך בית הספר, אבל לא נשכח שהילד הזה גם נוסע או בא בדרך לבית הספר.
עלי סלאלחה: גם שם אנחנו צריכים לדאוג לו שהוא יהיה בטוח.
עלי סלאלחה: יש בתוך בית הספר מורים, יש בתוך בית הספר יועצת, יש בתוך בית הספר עובדים ועובדי מינהל.
עלי סלאלחה: כולם צריכים להיות עם עיניים פקוחות, אוזניים פתוחות, לב פתוח.
עלי סלאלחה: אם אנחנו עושים את זה, ללא ספק אנחנו ממעיטים את התופעות השליליות.
עלי סלאלחה: אני אומר לכם, מבחוץ לא יעזרו לנו.
עלי סלאלחה: אנחנו צריכים לעזור לעצמנו, כל אחד במקום שלו.
מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת סלאלחה, אתה הרגשת כמנהל בית ספר שיש מחסור ביועצים או יועצות?
עלי סלאלחה: תמיד היה לי מחסור בכול, גם בתקציבים, אבל אני דאגתי שאני אמלא את כל החוסרים על ידי עוד קצת מאמץ מהמורה הזה, מהיועצת הזו, מההורים, מכל מיני מקומות, ואפשר להביא את כולם שיתרמו.
מיכל שיר סגמן: אבל עדיין היית צריך כמנהל בית ספר להסתפק במה שיש ולנסות להוציא מזה את הטוב, כלומר עדיין מבחינה הזאת עבדת בחוסר מסוים.
מיכל שיר סגמן: היית צריך יותר.
מיכל שיר סגמן: זאת בעצם השאלה.
עלי סלאלחה: העניין הוא לא יותר, העניין איכות העבודה.
עלי סלאלחה: בית ג'ן סוציו אקונומי 2.
עלי סלאלחה: בית ג'ן מועצה מקומית קורסת אבל אני לקחתי יחד עם הצוות שלי, יחד עם ההורים, יחד עם כולם, אנחנו רוצים להביא את בית ספר מקיף בית ג'ן למקום ראשון במדינת ישראל, והבאנו אותו בלי משאבים, אבל אני לא מוותר על המשאבים.
עלי סלאלחה: אני יכול לעשות יותר טוב לכולם עם משאבים יותר טובים אבל אני המבוגר, הוא זה שיכול באמת לעשות את המעשה ולהביא למניעת כל הדברים האלה.
אבתיסאם מראענה: מה זה כל הדברים האלה?
אבתיסאם מראענה: יש להם שם.
אבתיסאם מראענה: פגיעה מינית, זה הטאבו החברתי שצריך להתייחס אליו.
אבתיסאם מראענה: זה לא כל מיני דברים.
עלי סלאלחה: יש הרבה דברים שאני לא רוצה למנות אותם.
אבתיסאם מראענה: צריך למנות אותם.
אבתיסאם מראענה: הגיע הזמן לתת לזה שמות.
עלי סלאלחה: אני רוצה להביא את הרעיון הזה בגדול.
עלי סלאלחה: אין לי הרבה זמן לעשות את זה.
עלי סלאלחה: אני יכול להרצות על זה שלוש-ארבע שעות.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נקדיש דיונים נוספים לנושא.
מיכל שיר סגמן: אני שוב מבקשת מחברי הכנסת, אני יודעת שזה נושא שהוא טעון, שיש הרבה על מה לדבר עליו.
מיכל שיר סגמן: זו לא תהיה הישיבה האחרונה בנושא כי אין בכוונתי לזנוח את הנושא או להפוך אותו לאחד מהרבה מאוד נושאים.
מיכל שיר סגמן: זה נושא שהוא חשוב ומבחינתי הוא נושא מרכזי.
מיכל שיר סגמן: זה דיון אחד מיני רבים בעזרת השם שאנחנו נקיים פה בוועדה.
מיכל שיר סגמן: חבר הכנסת מרעי בבקשה.
מופיד מרעי: אני באמת אשתדל להיות קצר כי אני צריך ללכת לדיון בוועדת העבודה והרווחה.
מופיד מרעי: אני קודם כל מברך אותך על המהות של הדיון, כי המהות של הדיון חשובה מאוד בשני דברים, דבר אחד חיובי, ששמענו כאן עדויות מרגשות ואתה יודע על בסיס מה שאתה שומע כאן לבנות דרך לטיפול בצורה כזו או אחרת להמשך.
מופיד מרעי: מה שאותי מטריד זה מה שאנחנו לא יודעים.
מופיד מרעי: לשם אני חושב שהוועדה צריכה למקד את העשייה שלה כי יש הרבה מאוד מקרים שאנחנו לא יודעים אותם, אנחנו לא יודעים להגיע אליהם, כמעט בכל המוסדות, ואם נצליח להביא ברכה מהוועדה לדרך שאנחנו נגיע אליהם, ונציף את הבעיות ונבנה להם דרך טיפולית כזו או אחרת, אני חושב שזה הברכה הגדולה שלנו בוועדה.
מופיד מרעי: אני חושב שיש לנו הרבה מה לעשות כאן.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה חבר הכנסת מרעי.
מיכל שיר סגמן: אני רק אומר, בדרך כלל מדובר על מניעה, שלב אחד שבו צריך לעבוד עליו.
מיכל שיר סגמן: זה תחום בפני עצמו, הזיהוי.
מיכל שיר סגמן: הדבר הכואב והעצוב ביותר זה שגם אם המערכות שלנו ידעו לזהות כל ילד וילדה, הטיפול לוקה בחסר.
מופיד מרעי: נכון.
מיכל שיר סגמן: והמדינה צריכה לדעת גם לקלוט את המקרים ולדעת לשמוע ולטפל כמו שצריך.
מופיד מרעי: ולגילוי הנאות, אני מתנדב במפעל הכשרת ילדי ישראל, בעיקר הילדים בחורפיש, 25 שנה בכל כובע שלי.
מופיד מרעי: אני תמיד אומר, הילדים שאנחנו יודעים לאתר אותם, אנחנו נדע איך לבנות להם מערכת טיפולית.