GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אופיר אקוניס: הדבר השני זה העניין שמדגישים שם את הטיפול התרופתי שפתאום נהיה ענייני, ואנחנו רוצים להדגיש את המודלים הנפשיים שלא לוקחים בחשבון את זה, אלא שבונים חוסן.
אופיר אקוניס: והמודלים האלה הם משמעותיים מאוד.
מיכל שיר סגמן: האם המודלים האלה הם גם בשיתוף משרד החינוך?
אופיר אקוניס: אנחנו עובדים בתוך משרד החינוך בשיתוף.
חוה פרידמן: במשרד החינוך זה מערך שנמצא בחינוך המיוחד, לילדים בעלי צרכים מיוחדים עם אפשרות להגמיש אותו כך שקבוצות של ילדים בעלי צרכים מיוחדים שמטופלות יצרפו ילדים נוספים שאינם בעלי צרכים מיוחדים בהגדרה הפורמלית.
מיכל שיר סגמן: לא היו לפני הקורונה והיום כבר כן, ואפשר להשתמש בכלי.
מיכל שיר סגמן: לכם יש מספיק אנשים שיכולים לטפל?
אופיר אקוניס: יש המון אנשים שיכולים להיכנס ולעבוד.
אופיר אקוניס: יש אנשים שרוצים, יש אנשים שעובדים במשרד החינוך שאפשר לשנות להם מה שהם עושים.
חוה פרידמן: ההעסקה היא דרך מערך התמיכה היישובי האזורי של החינוך המיוחד.
אופיר אקוניס: זה תלוי גם במנהלי בתי ספר יצירתיים.
אופיר אקוניס: אנחנו עובדים גם עם ילדים בחינוך הרגיל שלא כולם עברו את הוועדות.
מיכל שיר סגמן: אולי שווה לשקול שהם לא יהיו רק מהחינוך המיוחד בהחרגה לילדים שאינם בחינוך המיוחד, אלא אולי לצרף.
אופיר אקוניס: בשנות ה-90 זה מה שעשינו.
אופיר אקוניס: עבדנו בכל בתי הספר, גם עם החינוך הרגיל וגם עם החינוך המיוחד.
אופיר אקוניס: לאט לאט זה עבר לוועדות.
אופיר אקוניס: היה מעניין מאוד לשמוע את הנוער שדיבר, כי הם פשוט ריכזו את כל הסקרים שהובאו.
אופיר אקוניס: אנחנו מקפידים על הרצף, זאת אומרת הניתוקים הם מאוד מאוד קריטיים וכל המטרה שלנו מבחינה טיפולית ותמיכתית היא לשמור על רצף בתקופה הזאת.
אופיר אקוניס: אנחנו מדברים על זה שאנחנו שמים דגש על הבריאות הנפשית ועל החוסן הנפשי.
אופיר אקוניס: אנחנו עוזרים למורים בייעוץ ובסדנאות ובמודלים שאנחנו נותנים להם בשביל שהם גם יוכלו להפעיל את זה עם הילדים שהם עובדים איתם.
מיכל שיר סגמן: אני מתנצלת, אני חייבת שתקצרי ותגיעי לסיכום.
אופיר אקוניס: אני חושבת שהפריסה שלנו מהווה פתרון.
אופיר אקוניס: אנחנו בנינו מודלים שגם מדברים על טיפול פרטני, גם על קבוצתי.
אופיר אקוניס: אנחנו עובדים בצורה פסיכו חינוכית במודל הגן כקבוצה או הכיתה כקבוצה.
אופיר אקוניס: זה משהו משמעותי מאוד שהיה עכשיו בקורונה, עשינו את זה עם קבוצות בזום וגם לא בזום.
אופיר אקוניס: אנחנו עובדים על ויסות רגשי, אנחנו עובדים על ויסות רגשי באמצעות CBT, הדרכת הורים באמצעות CBT, ואנחנו בעצם מתאימים את המודלים למה שצריך במהירות שצריך.
אופיר אקוניס: יש לנו מערך שלם של התערבות בזמן משבר, בניית חוסן התמודדות עתידית כמובן, וכמובן מודלים לעבודה בעיצומם של תהליכים בטראומה, שזה הוזכר פה.
אופיר אקוניס: אנחנו עובדים גם עם עוטף עזה.
אופיר אקוניס: בעצם אנחנו עושים אינטרפרטציה של כל המודלים וכל התכנים האלה.
אופיר אקוניס: הכוח הטיפולי שיש בקרב הקבוצה של המטפלים באומנויות שנמצאים בארץ הוא כוח טיפולי משמעותי גם מבחינת תוצאות התנהגותיות, גם של איזושהי תחושת חוסן פנימי והעצמה.
אופיר אקוניס: הילדה אמרה שהתחושה שלא מקשיבים להם, או לא שומעים אותם.
אופיר אקוניס: אני חושבת שבתוך המערך הזה יש לנו מודל שלם שאנחנו עובדים איתו גם בבתי ספר וגם עם המורים.
אופיר אקוניס: יש עוד דברים, וגם הבאתי כמה דוגמאות, וחבל.
מיכל שיר סגמן: אני בטוחה, כי זה נושא שהוא גם חשוב וגם מרתק.
אופיר אקוניס: חבל לי שגם חוה לא הזכירה את זה, אבל העבודה היא משותפת בתוך בתי הספר.
אופיר אקוניס: היא עבודה מאוד מאוד משמעותית.
אופיר אקוניס: החיבור, ההבנה, הידע שלנו מבחינה טיפולית והידע המערכתי הוא קריטי מאוד בבתי הספר.
אופיר אקוניס: מול המועצות האזורית הייתי מעורבת בהתנדבות בשנה האחרונה, גם במודיעין ובכל מיני מקומות כאלה, שברגע שידעו לנצל את הכוח שלנו גם בהתנדבות אפשר היה לעשות כל מיני פעילויות שהן לא חברתיות אלא יותר טיפוליות, אבל ברמה של מפגשים, אמפתיה, חוסן ותפקוד להוציא את הילדים מאיפה שהם טבעו.
מיכל שיר סגמן: חשוב מאוד.
מיכל שיר סגמן: ננסה שוב לדבר עם ליהי ממן ממועצת התלמידים.
ליהי ממן: אני מקווה שעכשיו אתם שומעים אותי יותר טוב.
ליהי ממן: אחזור בכמה נקודות אחורה.
ליהי ממן: על כל ילד אחד שמשתף יש עשרות ילדים שלא משתפים, בעיקר בגלל התחושה שיש צוות אבל הצוות לא מספיק מוכשר ולא מספיק נכון להקשיב לנו.
ליהי ממן: אני חושבת שיש מי שיקשיב, וגם כשאנחנו פונים אנחנו לא תמיד מרגישים שיש להם תשובה או תשובה מספקת, וזה מונע מאתנו ומהחברים שלנו מאוחר יותר לפנות לצוות החינוכי.
ליהי ממן: זאת נקודה שצריך להעלות ולתת עליה את הדעת מאוחר יותר.
ליהי ממן: לא אחזור על כל מה שאמרו פה קודמותיי, כן אגיד ששיעורי החינוך ושיעורי החינוך הגופני, שנתנו את ההפוגה מהלחץ הלימודי, דווקא השנה כשהיינו צריכים אותם הכי הרבה לא היו.
ליהי ממן: כל הכלים של חוסן ואיך אנחנו מעצימים את עצמנו במהלך השנה הזאת שהיינו תמיד מאוד בלחץ בלימודים, זה תוכן שלא הגיע אלינו, זה תוכן שלא עבר לתלמידים, זה תוכן שהיה חסר מאוד והרגשנו שאנחנו הולכים לאיבוד בעומס הלימודי, בעיקר בשכבות הגבוהות שהכול התעמק והתעסק נטו בלמידה לבגרות ולבחינות המסכמות.
ליהי ממן: השנה, דווקא בגלל שהיא השנה אחרי או איפשהו בדרך בתהליך, כי השנה הכי קריטית.
ליהי ממן: היא לא קריטית בגלל הבגרות שאני ניגשת אליה, אלא בגלל איך אני יוצאת מחוזקת מהתהליך ומהשנתיים האחרונות שעברתי, ואיך אני לוקחת את כל מה שעשינו ואת כל מה שעבר עלינו והופכת אותי, את הנוער, לאדם יותר חזק.
ליהי ממן: כמה מטרות שמבחינתנו חשובות מאוד.
ליהי ממן: קודם כל, ליצור סביבה בטוחה לתלמידים לשתף.
ליהי ממן: כי אם אני משתפת, זה נשאר ביני לבין מי שאני משתפת איתו ולא עובר לגורמים שלא אמור לעבור אליהם המידע, כי אני לא מרגישה בנוח לשתף אותם.
ליהי ממן: וכן הכשרה לתלמידים ולמורים להתמודד עם מצבים רגשיים, גם של החברים שלנו וגם של התלמידים האחרים, והפניה לגורמי מקצוע.
ליהי ממן: ההכשרות לא אמורות להיות רק למחנכים או רק לגוף ספציפי בבית הספר, אלא לכל מורה, ואני אחליט למי אני מרגישה בנוח לפנות ומי אני חושבת שנכון לי לפנות אליו באופן הזה.
ליהי ממן: וכן מתן מענה שתואם את תחושות התלמידים ומונע איזושהי אי נעימות, כמו שהצגתי קודם, של פנייה לגורם והמידע מועבר לגורם אחר.
ליהי ממן: אקצר, כי כולנו פה קצרים בזמן, אבל אגיד תודה שאתם נותנים לנו את ההזדמנות להשתתף בדיון, ואנחנו מצפים לעבוד אתכם הרבה בהמשך.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה, ליהי ממן.
מיכל שיר סגמן: הרבה מאוד מהנקודות, כפי שאמרת, הזכרנו אותן כאן והן לחלוטין נקודות לטיפול גם ברמת הכשרת המורים ולתת לכל ילד את האופציה לבחור עם מי הוא מרגיש בנוח לפנות אליו.
מיכל שיר סגמן: באופן כללי, כל מה שקשור לצמיחה מתוך משבר.
מיכל שיר סגמן: דיברנו גם על זה.
מיכל שיר סגמן: אנחנו כמובן מחכים לכם בכל אחד מהדיונים של הוועדה הזאת.
מיכל שיר סגמן: אתם חלק בלתי נפרד ממנה.
מיכל שיר סגמן: משרד החינוך, יש משהו שאת רוצה להוסיף?
חוה פרידמן: לא, אין משהו מיוחד.
חוה פרידמן: הזכרת את הדיון הנפרד על הגיל הרך.
אופיר אקוניס: אעביר לכם את הדוח של הוועדה שעבדה על הגיל הרך בחצי השנה האחרונה.
מיכל שיר סגמן: אשמח מאוד.
ורד וינדמן: גם לגבי הסיכון שהזכרת בראשית הדיון, על מה שקורה בתוך הבתים.
ורד וינדמן: יש נתונים וזה גם דורש דיון.
מיכל שיר סגמן: כמעט לא הצלחנו כאן לגעת בזה, אבל בסוף כשמדובר על מענים רגשיים זו העלייה הדרסטית של מקרי אלימות, אלימות מינית בתוך הבתים עצמם.
ורד וינדמן: ובמקביל תת דיווח ואיתור.
מיכל שיר סגמן: אנחנו כל הזמן אומרים ששלוש הזרועות זה מניעה, זיהוי וטיפול.
מיכל שיר סגמן: מניעה אפשר לטפל, זיהוי אנחנו יודעים באילו כלים ניתן לטפל, עדיין לצערי כל המערכות במדינת ישראל עדיין לא מסונכרנות ועוסקות בזה בצורה הראויה.
מיכל שיר סגמן: כאשר הטיפול נמצא לוקה בחסר בצורה הקשה ביותר.
מיכל שיר סגמן: כפי שאמרתי בדיון הראשון של הוועדה הזאת, זה משהו שאני בהחלט מתכוונת לשים עליו דגש מאוד מאוד גדול בוועדה לזכויות הילד.
מיכל שיר סגמן: בלי חוסן נפשי, בלי בריאות נפש לילדים שלנו ובלי שהם יכולים לחזור הביתה ולחיות כילדים מבלי שהגורמים הקרובים אליהם ביותר פוגעים בהם, כל שאר הדיון כאן הוא עקר.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה להעלות את בטי כהן מהעמותה הישראלית למען הגיל הרך.
מיכל שיר סגמן: ממש בקצרה, כי יש לנו עוד דוברים.
מיכל שיר סגמן: זה לא הדיון האחרון בנושא, עוד יהיה מקום וזמן גם להתבטא בצורה רחבה ביותר.
מיכל שיר סגמן: בטי, נעים להכיר אותך, מראש אני נאלצת להגביל אותך בזמן.
בטי כהן: אני אנסה לקצר.
בטי כהן: אני נציגה של העמותה למען הילד בגיל הרך, ואני רוצה לייצג פה את הילדים של גילאי לידה עד שלוש, שהם בעצם כמעט לא נוכחים בכל הוועדות, בכל הדברים שמתפרסמים.
מיכל שיר סגמן: שמים על זה דגש.
מיכל שיר סגמן: כאימא של לידה עד שלוש אני יכולה להגיד לך שזה יהיה מוטיב חוזר בוועדה הזאת, מטבע הדברים.
בטי כהן: הייתי מצפה שיצאו הנחיות ממשרד החינוך גם לגילאי לידה עד שלוש, לגננות הפרטיות, שיצאו הנחיות להורים, שמשרד הבריאות יוציא הנחיות גם לגילאים האלה.
מיכל שיר סגמן: אני מניחה שאת מדברת על תקופת המעבר של לידה עד שלוש למשרד החינוך ממשרד הכלכלה בינואר.
בטי כהן: כן, אבל עדיין אפשר להוציא הנחיות.
בטי כהן: גם אם זה לא משרד החינוך, זה יכול להיות משרד הבריאות, זה יכול להיות משרד הכלכלה.
בטי כהן: מישהו צריך להוציא.
בטי כהן: אנחנו עומדים להתחיל עכשיו את ספטמבר, ולגננות הפרטיות אין שום הנחיה, שום הדרכה, שום דבר.
בטי כהן: אתם דיברתם על כך שמשרד החינוך הנחה את המורים, הנחה את הגננות, אבל את הגננות הפרטיות אף אחד לא מנחה.
בטי כהן: הן לבד בשטח.
מיכל שיר סגמן: כרגע לידה עד שלוש עדיין לא נמצא תחת משרד החינוך, ולכן משרד החינוך לא יכול לתת מענה.
מיכל שיר סגמן: אגב, זאת הייתה אחת השאלות שלי למשרד החינוך, איך הם ערוכים למהלך השנה.
בטי כהן: אז נציגי משרד הכלכלה.
בטי כהן: שמישהו ייתן.
מיכל שיר סגמן: נציגי משרד הכלכלה לא נמצאים פה היום.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נקיים על כך דיון ב-2 בספטמבר, אם אני לא טועה.
תמי ברנע: ב-13 בספטמבר.
מיכל שיר סגמן: ב-13 בספטמבר נקיים דיון על זה, ולכן זה יהיה רלוונטי אז.
מיכל שיר סגמן: היום אין כאן נציגים של משרד הכלכלה, ולכן אין לי שאלות להפנות אליהם.
מיכל שיר סגמן: את צודקת.
מיכל שיר סגמן: אכן זה נושא שאין לו המענה היום, ואנחנו נדון בכך ב-13 בספטמבר.
מיכל שיר סגמן: כי אנחנו מקיימים על זה דיון מיוחד, בין ראש השנה ליום הכיפורים, בגלל הדחיפות והחשיבות של הנושא.
בטי כהן: אז אשמח להעלות את כל הסוגיות במפגש שיתקיים.
מיכל שיר סגמן: בשמחה רבה.
מיכל שיר סגמן: תודה, בטי.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לעבור לצמרת אביבי, מנכ"לית מורי תל"ן, העשרה וחוגים.
מיכל שיר סגמן: כבר נפגשנו בעבר.
צמרת אביבי: שלום לכולם.
צמרת אביבי: נכון.
צמרת אביבי: קודם כל, ברכות על כניסתך המחודשת לכנסת.
צמרת אביבי: אני רוצה להביא לכאן דווקא את ההיבט שלנו, של כל המורים שהם בעלי הכשרה והם נותנים ביטוי מאוד מקיף לנפש של הילד, להעצמה של הילד, החל מגיל לידה.
צמרת אביבי: אנחנו נכנסים כבר בגיל לידה לגנים פרטיים ולמעונות יום ולמשפחתונים ועוברים גם בגני רשויות, בצהרונים, במתנ"סים אחר הצהריים.
צמרת אביבי: אני מייצגת את כל המורים גם בבוקר וגם אחר הצהריים בחינוך הבלתי פורמלי.
מיכל שיר סגמן: עד כמה יש לך היענות מהשלטון המקומי?
צמרת אביבי: אין שיח עם השלטון המקומי.
צמרת אביבי: לא רק זה, ראשי ערים מודיעים קבל עם ועדה שהם פשוט לא יאפשרו למורים להיכנס בשנת הלימודים הבאה לגנים שלהם ולמוסדות החינוך.
מיכל שיר סגמן: את מדברת על גנים פרטיים או על גנים ציבוריים?
צמרת אביבי: אני מדברת על גני עירייה וגם על גנים פרטיים.
צמרת אביבי: חלק מראשי הערים הודיעו שהם לא יאפשרו שאנחנו ניכנס.
צמרת אביבי: אתם צריכים להבין את הפגיעה בילדים.
צמרת אביבי: הם מונעים מהם את החינוך המיטבי שהילדים זקוקים לו.
מיכל שיר סגמן: כלומר, מי שמונע זה משרד החינוך או המרכז לשלטון מקומי?
צמרת אביבי: ראשי הערים.
מיכל שיר סגמן: כלומר, ראש עיר בעיר אחת יכול להחליט שהוא נותן ופותח, וראש רשות במקום אחר מחליט שלא מתאים לו בגלל תקנות קורונה כאלה ואחרות או הנחיות של משרד הבריאות.
מיכל שיר סגמן: עד כמה שידוע לי, אגב, משרד הבריאות לא הוציא תקנה לגבי חוגים ותוכניות העשרה.
צמרת אביבי: אסביר לך מה קרה.
צמרת אביבי: בתוכנית הקיץ של משרד החינוך, בקייטנה, עברה מדריכת ספורט בעשרה גנים והכניסה אותם לבידוד, כי היא הייתה מאומתת והיא לא ידעה.
צמרת אביבי: זאת אומרת ש-350 משפחות, 700 הורים נכנסו לבידוד ברמת גן.
צמרת אביבי: אני מבינה את העניין הזה שהמשפחות מאבדות את ימי העבודה ויש פה מצוקה.
צמרת אביבי: אבל מצד שני אי אפשר להמשיך לנהל את המדינה בצורה כזאת.
צמרת אביבי: כל אחד עושה מה שהוא רוצה.
צמרת אביבי: אז ראש עיר מחליט שהוא לא מכניס אותנו יותר, אז גם הוא פוגע בילדים וגם הוא פוגע במורים ובפרנסה שלנו.
צמרת אביבי: כולם יודעים שמה-1 ביולי אין לנו שום גיבוי מהממשלה מבחינת אובדן ההכנסה.
צמרת אביבי: ואני מדברת גם מבחינת הילדים עצמם.
צמרת אביבי: בתקופה שחזרנו, הייתם צריכים לראות את הניצוץ בעיניים שלהם, איזו השתוקקות יש להם וצמא, מעבר למערך הפדגוגי והלימודים במתמטיקה ואנגלית ושפה.
מיכל שיר סגמן: המסר עבר לחלוטין.
מיכל שיר סגמן: עינת טסלר, עמותת אגדל, מומחים ללקויות למידה.
מיכל שיר סגמן: בבקשה, עינת.
עינת טסלר: צהריים טובים.
עינת טסלר: אני שמחה ונרגשת להיות פה, ואני אשמח לתת את הדגש דווקא על הפן הלימודי כעוד משהו שחייב לבוא כשיח ולבוא בישיבות האלה ביחד עם החלק הרגשי, כי אנחנו יודעים שחלק מאוד מרכזי מההשלכות הרגשיות הן כתוצאה מלחצים שמופעלים על הילדים.
עינת טסלר: אני אומרת בואו נגן על אלה שעדיין לא במצוקה רגשית ועלולים להיות כך.
עינת טסלר: אי אפשר לצפות מילדים שלא ישבו שנתיים ולמדו, ילדים עם לקויות למידה עם פערים מאוד מאוד גדולים שלא הצליחו להיות בתוך הזום וללמוד כמו שאר הילדים, אי אפשר לצפות מהם להיות ברמה של שאר הילדים בכיתה שלהם.
עינת טסלר: לא נשכח שהרבה מהילדים האלה לא קיבלו את התמיכה שהם היו זקוקים לה במהלך התקופה הזאת, כי מורות השילוב וכל מיני אנשים בתוך הצוות היו צריכים להיות פנויים לדברים אחרים, כמו לקחת קפסולות ולתת מענה לשאר בית הספר.
עינת טסלר: אז גם העניין של התמיכה הרחבה שצריכה להיות גם לילדים לקויי הלמידה, שיש גם עניינים רגשיים שנלווים, גם שינוי תוכניות הלימוד.
עינת טסלר: לא נשכח שהילדים עכשיו עולים לכיתה א', ונתון שכדאי לדעת אותו הוא שילדים בשבועות הראשונים של כיתה א' כבר מבססים את התפיסה העצמית שלהם ואת הביטחון העצמי שלהם בכלל בקריאה ובכלל בלמידה.
עינת טסלר: ואם נבוא עם תוכניות לימודים ומפקחות עם כל מיני דרישות לרכישת קריאה וכתיבה, כמו שאנחנו רגילים עד היום, זה יהיה מאוד בעייתי וזה יפעיל הרבה לחץ גם על המורים להשיג את היעדים וגם בסופו של דבר זה ירד לרמה של הילדים עצמם.
עינת טסלר: חייבים לזכור שבתוך הכיתות יהיו פערים מאוד משמעותיים, והלמידה חייבת להיות דיפרנציאלית.
עינת טסלר: לכן גם ההכשרה של המורים, ממש כמו כיתה של חינוך מיוחד, היא דבר שצריך לקחת בחשבון.
עינת טסלר: זה חלק מההכשרה שלהם לדעת ללמד ילדים עם קשיים שונים, בטח ילדים עם לקויות למידה שנשארו הרבה מאחור, ובכלל כל הילדים.
מיכל שיר סגמן: מאחר שיש הרבה מאוד לדון על החינוך המיוחד, בפרט בתקופת הקורונה, ובתי ספר לחינוך מיוחד שנסגרו, ומענים – זה דיון שהוא נפרד.
מיכל שיר סגמן: המסר שלך עבר.
מיכל שיר סגמן: יש לך מילה אחת להוסיף לסיכום.
עינת טסלר: מילה אחת, זה גם שינוי של דרכי ההערכה החלופיים, שדיברתם על זה בתחילת המפגשים.
עינת טסלר: זה חייב להיות חלק מאוד מרכזי.
עינת טסלר: כי ילדים שחזרו עכשיו מהקורונה וכבר צריכים לעבור מבחנים, למשל, או כבר מודדים את ההישגים שלהם, זה מפעיל הרבה לחץ על הילדים, הרבה חרדה.
מיכל שיר סגמן: דיברנו על זה.
מיכל שיר סגמן: משרד החינוך אמר שבהתחלה הוא הולך לכיוון של האטה לימודית על מנת לא לייצר את הלחץ בפתיחת שנת לימודים ולהדגיש את החלק הרגשי.
חוה פרידמן: וגם נגיד לגבי ילדים שעולים לכיתה א' שמפעיל החינוך מפעיל עוד טרם הקורונה תוכנית שנקראת א' תחילה, שהיא תוכנית שנועדה ליצור גשר בין הגן לכיתה א'.
חוה פרידמן: תשומת הלב לנושא הזה היא מאוד גדולה.
עינת טסלר: שילדים לקויי למידה יקבלו את התמיכה שהם זקוקים לה, במיוחד עכשיו אחרי שהם חוזרים, עם כל הפערים שנוצרו, ששוב יש לזה השלכות רגשיות ונשירה ודברים שיכולים לעלות למערכת אחר כך הרבה יותר.
עינת טסלר: לדעת לתת להם את המענה ואת כוח האדם ואת ההכשרה המתאימה גם למורים שעובדים איתם בתוך בית הספר.
מיכל שיר סגמן: לחלוטין.
מיכל שיר סגמן: דוברת אחרונה, בקצרה מאוד, עובדת סוציאלית יונית אפרתי, מנהלת תחום בכיר בקהילה, נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.
מיכל שיר סגמן: היא לא אתנו?
מיכל שיר סגמן: היא ביקשה לדבר.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה לסכם את הדיון.
מיכל שיר סגמן: קודם כל, תודה רבה לכל המשתתפים בדיון.
מיכל שיר סגמן: דיון ארוך, וניסינו לעשות אותו עד כמה שיותר מעמיק בתוך מסגרת הזמנים שלנו.
מיכל שיר סגמן: אנחנו לפני פתיחת שנת לימודים בתקופת קורונה עדיין, אחרי סגרים, אולי לפני סגרים, וללא ספק זה דיון חשוב.
מיכל שיר סגמן: המלצות הוועדה.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת למשרד החינוך לפעול להעלאת החוסן הרגשי בקרב התלמידים על ידי שיעורים ייעודיים לחיזוק החוסן על ידי היועצות והמחנכות, הנגשת המידע לתלמידים על אודות השגת סיוע, שיתוף עם אנשי הטיפול ברשויות המקומיות, פיתוח פעולות חברתיות ולהרחיב מענים לא פורמליים, עיבוי צוותי החינוך ותמיכה, כמו סייעות שיש, תמיכה בצוותי התמיכה והטיפול, תמיכה בתומכים.
מיכל שיר סגמן: לפעול גיוס פסיכולוגים יועצים למערכת החינוך.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לפתח טיפולים על ידי מטפלים באומנויות גם לילדי החינוך הרגיל.
מיכל שיר סגמן: הוועדה שמחה לשמוע שבכוונת משרד החינוך להוסיף שעות ייעוץ בבתי הספר.
מיכל שיר סגמן: הוועדה שמחה על התקציב התוספתי וחבילות הסיוע לשירות הפסיכולוגים על ידי הצרכים שמופו.
מיכל שיר סגמן: הוועדה שמחה לשמוע שהנחיות משרד החינוך הן לקיים שיחות מחנך-תלמיד עם כל התלמידים.
מיכל שיר סגמן: אנחנו נעשה על זה מעקב, אגב, על הסעיף הזה ספציפית, העניין של האחד על אחד.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת להוסיף את תפקיד מדריך הנוער חזרה לתפקיד, כפי שחבר הכנסת מאיר יצחק הלוי אמר.
מיכל שיר סגמן: הוועדה קוראת לתקצוב סלי התגבור של השירות הפסיכולוגי ברשויות המקומיות מטעם משרד החינוך.
מיכל שיר סגמן: הוועדה שמחה לשמוע על שיתוף הפעולה בין משרד הבריאות למשרד החינוך בנושא התוכנית הלאומית למניעת אובדנות.
מיכל שיר סגמן: הוועדה מבקשת נתונים בנוגע לתוכנית הלאומית למניעת אובדנות.
מיכל שיר סגמן: מספר הרשויות בתוכנית בפילוח על פי מגזרים, והצפי.
אופיר אקוניס: והחוסן הקהילתי החברתי, שהוא מאוד קריטי.
מיכל שיר סגמן: אנחנו מדברים פה על מניעת אובדנות.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה למשתתפים.
מיכל שיר סגמן: הישיבה נעולה.
מיכל שיר סגמן: בוקר טוב, אני פותחת את הישיבה הראשונה של הוועדה לזכויות הילד בנושא מאוד חשוב שלא די לדבר בו.
מיכל שיר סגמן: אני מראש אומרת, זמננו לא ארוך ולכן גם מחברי הכנסת, מאנשי המקצוע, מכל מי שמדבר, אני ממש מבקשת לקצר.
מיכל שיר סגמן: אני אקריא עבור הפרוטוקול - חיסוי פרטים אישיים של דוברים בוועדה המיוחדת לזכויות הילד.
מיכל שיר סגמן: כידוע, ישיבת הוועדה מוקלטת ומשודרת והפרוטוקול וגם שידור הישיבה יפורסמו באתר האינטרנט של הכנסת.
מיכל שיר סגמן: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו או לה נזק או לזולתו.
מיכל שיר סגמן: נמצאות איתנו שתי נשים, בחורות אמיצות שבחרו לשתף אותנו בסיפור שלהן.
מיכל שיר סגמן: תודה שהסכמתן, תודה שבאתן.
מיכל שיר סגמן: זה לא קל.
מיכל שיר סגמן: תודה שבחרתן לשתף אותנו.
מיכל שיר סגמן: אני רוצה להתחיל עם ב'.
מיכל שיר סגמן: תודה שאת כאן.
ב': אני אגיד שאני בת 38 ואני ממשפחה סוציו אקונומית גבוהה וילדה של הורים אקדמאים.
ב': כל האחים שלי אקדמאים.
ב': היום אני מטפלת באומנות.
ב': נפגעתי בתוך המשפחה שלי מגיל חמש ויותר מעשור.
ב': באמת עברתי ממשקים רבים מול מערכות רבות, מהחינוך, בריאות, רווחה.
ב': פגשתי אנשים שונים ובכל זאת הפגיעה שלי נמשכה כל כך הרבה שנים ופוספסה על ידי אנשים שהיו יכולים להיות שם, לא ברמת האשמה אבל ברמה שאולי אם היה להם כלים, הם היו יכולים לא לפספס את ההזדמנויות שנתתי למערכת לעזור לי.
ב': אני אתחיל בזה שהייתי קטנה ובכלל לא באמת הבנתי שאני נפגעת.
ב': פשוט הפגיעה הייתה חלק מהחיים שלי.
ב': בסביבות גיל חמש הייתי מגיעה לרופאה עם תלונות חוזרות ונשנות של צריבות ודלקות שטופלו ברמה הרפואית בלי שאף אחד ניסה להבין למה התלונות האלה חוזרות, איך זה יתכן.
ב': אף אחד לא שאל אותי, לא את ההורים שלי האם יש איזה סיבה שבגינה המצב הרפואי שלי לא משתפר.
ב': זה היה ממש ברמת טיפול רפואי.
ב': אחרי זה קצת גדלתי.
ב': ביסודי התחילו כאבי בטן, כאבי ראש, המון תלונות סומטיות שנבדקו רפואית.
ב': לא נמצא להן תשובה, אז ההחלטה של הרופאה היא שזה כנראה רגשי, שזה יפה, שזה כבר התחלה טובה אבל היא לא שאלה אותי האם משהו מטריד אותי או משהו מפריע לי.
ב': הם החליטו בשבילי שכנראה הלימודים מלחיצים אותי, מה שלא היה נכון כי הם ממש לא עניינו אותי, אבל זה מה שהיא החליטה, ושזה כנראה הסיבה לכאבי הבטן וכאבי הראש שלי.
ב': פשוט חייתי על משככי כאבים בלי שזה טופל, בלי שאף אחד ניסה להבין למה התלונה הזאת.
ב': גם במשך כל היסודי היא מלווה אותי ברמה שהייתי קופצת בחבל והולכת לקחת כדור אקמול.
ב': אחרי זה כשכבר גדלתי, אז כבר אני הבנתי יותר מה קורה לי.
ב': כבר ידעתי קצת יותר מה זה הדבר הזה, מה קורה לי, מה אני עושה, מה עובר עלי וחיפשתי מישהו לספר לו כי רציתי שזה ייפסק.
ב': רציתי שיעזרו לי אבל מאוד פחדתי כי הרגשתי מאוד אשמה.
ב': הרגשתי שותפה למעשים ולא ידעתי איך יגיבו, וחיפשתי מישהו שאני לא מכירה כי פחדתי שמישהו שאני מכירה יכעס עלי, יגעל ממני, יעזוב אותי.
ב': זה נורא קשה למצוא מישהו שלא מכירים, כי לא מכירים אותו.
ב': מה שהייתה ההחלטה שלי היא לספר בתנועת נוער שזה החינוך הבלתי פורמלי, למדריכה שכבר סיימה איתי, זאת אומרת היא סיימה י"ב, עזבה אותנו.
ב': היא כנראה בת 18.5–19 והחלטתי לספר לה.
ב': היא הייתה נורא קטנה אז אני לא מאשימה אותה, אבל אחרי שסיפרתי לה אז זהו, שם ניתק הקשר בינינו ולא שמעתי ממנה יותר.
ב': אני מניחה שזה הבהיל אותה מאוד, כי אני מניחה שלא היה כלים כמו שלי לא היה כלים.
ב': אם מישהו היה פעם מדבר איתה על זה, אז אולי היה לה גם למי לפנות אחרי שהיא הייתה שומעת את הסיפור הזה, ולקבל עזרה כדי לעזור לי, אבל לא היה ושם דרכנו נפרדו.
ב': אני חייבת להגיד שהאירוע הזה היה מאוד מכונן כי בעצם הוא היה ניסיון שלי לבדוק איך העולם יגיב.
ב': כל החששות שלי אומתו ואמרתי אוקיי, אז באמת אני לא יכולה לספר כי יכעסו עלי, יגעלו ממני, אז מה שקורה זה באמת נורא ולא כדאי שאני אספר.
ב': אחרי החופש של כיתה ח' אמרתי, התחלתי להיפגע כבר מגיל חמש וזה כבר היה המון שנים, וגדלתי וזה כבר נהיה נורא גם מבחינת המעשים.
ב': הם הלכו והתעצמו וגם ברמת הדיסוננס הרגשי שלי של מה שקורה לי.
ב': אני כבר הבנתי יותר ומאוד רציתי שזה ייפסק וחיפשתי למי אני יכולה לספר שוב למרות מה שקרה, ואז אמרתי, אבל אני לא יכולה לספר באמת מה שקרה אז אולי אני סתם אגיד איזה משהו אחר ואז יתחילו לעזור לי ומשם אני אראה לאן זה יתגלגל.
ב': בחרתי במחנכת שלי בכיתה ט'.
ב': חשבתי מה לומר לה.
ב': לא אחד מההורים שלי פגע בי אבל החלטתי לומר לה שאני לא אוהבת את ההורים שלי.
ב': זה משפט שהרבה ילדים בגילאי ההתבגרות יכולים להגיד, אז היא הסתכלה עלי ואמרה לי, טוב, את יודעת, זה מה שקורה בגיל ההתבגרות כי הרבה ילדים מרגישים ככה.
ב': זה יעבור לך.
ב': זה נכון שהרבה ילדים מרגישים ככה אבל לא כל הילדים הולכים למחנכת שלהם ואומרים לה את המשפט הזה.
ב': אני חושבת שיש בו משהו שהוא היה קורא לאיזושהי עזרה.
ב': זה מה שהיא אמרה לי ובזה הסתיימה השיחה שלי עם המחנכת שלי.
ב': הבנתי שגם משם אני לא אקבל עזרה אבל הפחד נשאר ולמרות כל הניסיונות שלי הרפואיים, המילוליים לספר, היה לי מאוד מאוד קשה לוותר על לנסות לקבל עזרה ועדיין המשכתי לחפש מישהו שאני לא מכירה, ולא היה כזה.
ב': לא הכרתי את מרכזי הסיוע ולא מצאתי מישהו שאני לא מכירה בחיים שלי.
ב': הייתי בסוף כיתה ט' והחלטתי שאני מסיימת את החטיבה ואני נפרדת מהמורה שלי למתמטיקה שממש לא אהבתי כי היא נתנה מלא שיעורי בית, והיא לא מישהו שאני אאבד, היא לא מטרידה אותי, אני לא אוהבת אותה, לא אכפת לי ממנה ואני אנסה לספר לה משהו ואז מקסימום היא לא תעזור לי, אז היא לא תעזור לי, אני לא הפסדתי עוד בן אדם מהחיים שלי.
ב': הלכתי אליה ממש בסוף הלימודים אחרי שנגמרה כיתה ט', בשבוע האחרון או משהו כזה.
ב': ביקשתי ממנה לדבר איתה.
ב': התקשיתי באמת לספר לה מה קרה כי הניסיון הראשון שלי היה קצת קשוח, אז רק שאלתי אותה למה בנים עושים דברים טיפשיים.
ב': ואז היה רגע מכונן כי היא הסתכלה עלי והיא שאלה אותי מי עשה לך, מה עשה לך? היא הייתה יכולה להגיד שילדים מתבגרים עושים דברים טיפשיים וככה זה בגיל ההתבגרות, כמו המחנכת, אבל היא לא.
ב': היא באמת עצרה רגע והסתכלה עלי ואמרה לי, תספרי לי מה שאת רוצה לספר לי, ומשם באמת הסיפור שלי נפתח.
ב': הסוף שלו שם עוד לא היה טוב.
ב': היה פתאום מישהו שהיה איתי, אבל משם כמובן זה הגיע ליועצת ולרווחה ושוב הממשק שלי מול הרווחה היה לא חוויה טובה כי קראו לי ושאלו אותי מה אני רוצה, ואמרתי שאני רוצה לא לחזור הביתה, וחזרתי באותו יום הביתה.
ב': המשכתי להיפגע עוד כמעט שנה עד שבכלל זזו הגלגלים.
ב': כעבור שנה קראו לי בלי להכין אותי מראש.
ב': מהמפגש הראשון עד המפגש השני אף אחד לא דיבר איתי.
ב': לא ידעתי כלום.
ב': פשוט המשכתי להיפגע והבנתי שגם הרווחה, שזה הגוף שכביכול היה אמור לעזור לי שם וזה באמת היה התפקדי שלו, זה לא מחנך, זה לא מדריכה, זה אנשים שאליהם הייתי צריכה להגיע, שחיפשתי קודם, לא עוזרים לי, אז הבנתי שאני בבעיה וניסיתי להפסיק את הפגיעה בעצמי.
ב': כבר הייתי בכיתה י"א ואז אחרי שבחוויה שלי הפגיעה נגמרה כי בחוויה שלי הפסקתי אותה בעזרת הכוחות שלי, הם פשוט התקשרו אלי ואמרו לי, תבואי עכשיו לרווחה, אימא שלך עכשיו בפנים.
ב': בלי שהכינו אותי מראש, באתי, פגשתי את אימא שלי אחרי שהיא שמעה את הסיפור הזה.
ב': כל מה שהם אמרו לי, אנחנו רואים שקשה לך אז נשחרר אותך, והייתי צריכה לחזור הביתה.
ב': אימא שלי שמעה את הסיפור הזה הרגע בלי שאף אחד הסביר לה, בלי שאף אחד הסביר לי.
ב': מאז לא שמעתי מהם.
ב': ככה נגמר הסיפור שלי עם הרווחה.
ב': היה שם הרבה ממשקים, הרבה אנשים.
ב': אני חייבת להגיד שאני לא הסכמתי לדבר על זה עם אימא שלי אבל הפגיעה הזאת, למרות שהיא כבר לא קרתה, היא ליוותה אותי עוד הרבה שנים והיה לה הרבה השלכות וקשיים על החיים שלי.
ב': בסוף התואר הראשון כשהתחלתי לעשות עבודה על פגיעות מיניות, למדתי תקשורת חזותית והחלטתי לעשות איזה סרטון שקשור.
ב': חיפשתי באינטרנט מידע ואז הגעתי למרכזי סיוע ושם בעצם בפעם הראשונה קיבלתי מענה לכל הצרכים שלי, שזה גם למענים הרפואיים וגם למענים הרגשיים.
ב': מעבר לכל המענים הרפואיים שתיארתי, גם היה לי הרבה קשיי נשימה בתיכון וכל הזמן אמרו לי, אין לך כלום, אין לך כלום, זה פסיכולוגי.
ב': כשהגעתי למרכז הסיוע אז פגשתי שם את מיקי ומיקי שלחה אותי לרופאה, זו הייתה רופאת נשים אבל היא אמרה לי, תספרי לי את כל מה שיש לך, הכול, מה שרגשי, מה שפיזי, גם מה שאת חושבת שלא קשור אלי, והיא שלחה אותי לכל הבדיקות.
ב': הנשימה, התברר שזה אסטמה שהיה אפשר לטפל בה כבר הרבה שנים לפני.
ב': זה נכון שאסטמה מושפעת מדברים רגשיים אבל אפשר לטפל בה.
ב': יש לה תרופה.
ב': זה מחלה פיזיולוגית בסוף.
ב': בוא נגיד שהיום אני בלי כאבי בטן, בלי כאבי ראש, עם אסטמה מטופלת וכמעט לא צריכה תרופות, ועובדת וחיה ומתפקדת ועם שני ילדים קטנים וחמודים.
ב': זהו.
ב': אני חושבת שאם באמת היה שם אנשים שהיה להם קצת יותר כלים, אז התקופה שלי הייתה יכולה להתקצר וגם הריפוי שלי היה יכול להיות קודם.
ב': לא הייתי צריכה לחכות עד גיל 25.
ב': תודה.
מיכל שיר סגמן: תודה רבה ששיתפת אותנו.