GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נעמה שמואלי: רציתי להתחיל את הדברים שלי בנאום: "יש לי חלום", ולומר מה החלום שלי.
נעמה שמואלי: ראשית, החלום שלי הוא להפסיק להגיע לכאן כל שנה.
נעמה שמואלי: לא כי לא נעים לי פה, תודה על ההזמנה, אלא כי יש איזושהי תחושה שאנחנו כל הזמן עסוקים בסייעות, במקום שלנו, במקום להתעסק בדברים החשובים באמת.
נעמה שמואלי: החלום שלי הוא שיום אחד יהיה דיון שלא מתעסק בסייעות אלא מתעסק בשאלה מה הפתרונות לילדים האלרגיים.
נעמה שמואלי: דיברה פה חברת הכנסת על הנגשה, ואני יכולה לראות הנגשה של רמפה, מעלית.
נעמה שמואלי: בהיבט הזה הנגשה לילדים אלרגיים לא שונה בהיבט הזה.
נעמה שמואלי: כמו שאנחנו יודעים לדבר על הנגשה לילדים עם נכויות פיזיות, ילדים אלרגיים זקוקים להנגשה.
נעמה שמואלי: היום הילדים האלרגיים היחידים שבטוחים במערכת החינוך הם הילדים שיש להם סייעות.
נעמה שמואלי: לצורך העניין, זו ההנגשה שלהם כי אין כרגע פתרון אחר.
נעמה שמואלי: מה שמטריד אותי, ואני רוצה שזה מה שיטריד את המערכת, הם לא הילדים שיש להם סייעות, אלא הם הילדים שאין להם סייעות, הילדים מכיתה ג' עד י"ב, ועליהם אני רוצה לדבר.
נעמה שמואלי: יש לי חלום שנשב בדיונים האלה ונדבר על איך מבטיחים את החיים - - -
יוסף ג'בארין: את אומרת שיש הרבה ילדים אלרגיים שלא זוכים למרות שהם זכאים?
נעמה שמואלי: לא, אחדד.
נעמה שמואלי: אני רוצה לומר שהילדים האלרגיים שמקבלים סייעות הם הילדים האלרגיים היחידים שהם בטוחים בתוך המערכת.
נעמה שמואלי: אני לא חושבת שילד אלרגי בכיתה י' צריך סייעת, שלא תבינו אותי לא נכון.
נעמה שמואלי: ההנחיה היום היא שהילדים עד כיתה ב', כולל, מקבלים סייעות, ומכיתה ג' ומעלה אין סייעות לילדים האלרגיים.
נעמה שמואלי: אני לא חושבת שילד בכיתה ז' או י' צריך סייעת, אני כן חושבת שהוא צריך הנגשה, ואני כן חושבת שהצוות צריך להיות מודרך כמו שאמרה יסכה קודם.
יוסף ג'בארין: מה נחוץ כדי לעשות את ההנגשה הזו?
נעמה שמואלי: יש חוזר מנכ"ל מאוד מפורט ויש הנחיות וכללים שכולם מכירים ויודעים, אבל אם אני יורדת בסופו של דבר לשטח ואני שואלת איך אני יודעת להבטיח את החיים של הילד הבודד בקצרה, הייתי רוצה שיהיה פיקוח ובקרה.
נעמה שמואלי: כמו שבודקים שבית הספר הוא בטוח ושסל הכדורסל לא ייפול על הילד בהפסקה, הייתי רוצה שייבדקו גם האם בית הספר ערוך לטפל בילדים עם אלרגיה למזון, האם הוא מונגש לילדים אלרגיים למזון, האם יש איזושהי בקרה שבאמת לא נכנסים בוטנים ואגוזים לבית הספר אם אומרים שלא מכניסים את זה.
נעמה שמואלי: הייתי רוצה שיבדקו אותם גם בביקורת הבטיחותית או הפדגוגית שעושים לבתי הספר במהלך השנה.
נעמה שמואלי: נניח וקורה אירוע, הייתי רוצה לראות מה עושה בית הספר במצב חירום של אלרגיה.
נעמה שמואלי: לפי נתוני מד"א יש כל יום בערך שני מקרים של פינויים מבתי ספר כתוצאה מאלרגיה למזון.
נעמה שמואלי: מתוך הפינויים האלה, כל יום בערך לפי הנתונים יש פינוי אחד של תגובה אנאפלקטית שהיא התגובה האלרגית החמורה והמסוכנת ביותר.
נעמה שמואלי: זאת אומרת, יש לי כל יום כל יום אירוע אנאפלקטי במוסד חינוכי.
נעמה שמואלי: זה אומר שכל יום יש לי אירוע שבו ילד נמצא בסכנת חיים.
יוסף ג'בארין: האם יש נתונים האם מדובר בשני הפינויים האלו בתלמידים עם סייעת או לא?
נעמה שמואלי: אני יודעת להגיד לך גילים.
נעמה שמואלי: במקרה המסמך לא אצלי, אבל אני יכולה להעביר אותו אחר כך לוועדה – בשמחה.
נעמה שמואלי: מד"א הוציאו לנו, והנתונים שאני אומרת כרגע הם נתונים שנכונים ללפני שנה וחצי בערך, אבל אני מניחה שזה לא השתנה בהרבה.
נעמה שמואלי: מדובר גם בילדים שיש להם סייעות וגם בילדים שאין להם סייעות.
נעמה שמואלי: אגב, חלקם גם ילדים מאוד גדולים בתיכון או בחטיבת ביניים.
יוסף ג'בארין: אם הם בחטיבת הביניים או בתיכון אז מה הסיבה שזה קרה?
יוסף ג'בארין: האם זה קרה בגלל שהם לא שמו לב?
נעמה שמואלי: אני לא פסיכולוגית, אבל הרבה פעמים התנהגויות סיכון של מתגברים הן התנהגויות סיכון של מתגברים גם אם המתגבר הוא אלרגי.
נעמה שמואלי: כשמתווספת לזה אלרגיה למזון ולקיחת סיכונים יום יום כמו שמתבגר לוקח סיכונים אולי בלי שום קשר להיותו אלרגי אז העניין הזה מתווסף.
נעמה שמואלי: פתאום יש שיקולים אחרים כמו: אני מול חברת השווים ואיך רואים אותי, ואולי עכשיו כולם הולכים לאכול ולא נעים לי להגיד שאני לא רוצה לאכול, אולי אני רוצה להגיד שאני בסדר, שלא יראו שאני חלש.
נעמה שמואלי: לצערי הרב, יש מקרים כאלה.
נעמה שמואלי: לפעמים זה גם נובע מתום לב כמובן, טעויות קורות.
נעמה שמואלי: גם הבן שלי קיבל תגובה קשה בבית הספר כתוצאה מטעות.
נעמה שמואלי: אגב, יש גם אלרגיות שפתאום מגלים אותן באמצע החיים.
יוסף ג'בארין: אם כך, סוגיית ההנגשה.
יוסף ג'בארין: אני מחדד את הנקודות מכיוון שמלווים את הדיון גם נציגים של משרדי הממשלה: חינוך, בריאות וגם משרד העבודה הרווחה.
נעמה שמואלי: ברשותך, אתייחס למעונות היום – לידה עד שלוש.
נעמה שמואלי: יש היום במעונות היום בין 600 ל-700 ילדים שסובלים מאלרגיה למזון במעונות היום.
נעמה שמואלי: עד היום היו סייעות לילדים האלרגיים במעונות היום רק לשעתיים ביום, שזה מלכתחילה הזיה, פלסטר כזה, שהמדינה מראה שהיא נותנת.
נעמה שמואלי: אבל למעשה ילד הוא לא אלרגי רק לשעתיים ביום.
נעמה שמואלי: זה מה שהיה עד היום, ועם כל הקושי לקחנו את מה שנתנו לנו.
נעמה שמואלי: אבל היום אין לנו גם את זה.
נעמה שמואלי: התבשרנו לפני שבוע ממנכ"ל משרד הרווחה שעדיין לא נמצא תקציב עבור הסייעות לילדים האלרגיים במעונות לשנת הלימודים הנוכחית.
נעמה שמואלי: המשמעות היא שיש 700 ילדים אלרגיים שלא ילכו למעונות ויישארו בבית.
נעמה שמואלי: כאימא לא הייתי מכניסה ילד בלי השגחה, אבל המעונות גם לא יקבלו אותם והם אומרים לנו זאת בצורה מפורשת שהם לא ייקחו אחריות ללא סייעת לילד אלרגי, והילדים יישארו בבית.
נעמה שמואלי: המשמעות של זה היא ש-700 משפחות יצטרכו להישאר בבית ולשמור על הילדים האלרגיים ולא לעבוד.
נעמה שמואלי: מבחינתי, הנושא הכי קריטי והכי בוער לטפל בו כרגע הם הילדים האלרגיים במעונות היום.
נעמה שמואלי: צריך למצוא להם פתרון מיידי, אחרת זה ש-700 ילדים שנשארים בבית.
נעמה שמואלי: אני לא מבינה איך מגיעים בכלל לסיטואציה שבה אנחנו נמצאים שבועיים לפני שנת הלימודים, וסליחה, מדברים גבוהה גבוהה, אני שומעת ומכירה ובקיאה בדיונים בכנסת, ותקציבים, ויש תירוצים לכולם.
נעמה שמואלי: נשאלתי קודם בשידור: האם בגלל הקורונה אין תקציב עכשיו לילדים האלרגיים?
נעמה שמואלי: אז לא – חרטהבונה.
נעמה שמואלי: כל שנה עושים לנו את אותו סיפור, רק שהפעם יותר קל להגיד שאין כסף כי יש קורונה.
נעמה שמואלי: כל שנה אנחנו בסאגה הזו.
נעמה שמואלי: אני עומדת פה מולך, מולכם, מול כל מי ששומע אותי, ומבקשת מכל מי שיש לו אחריות וסמכות להפסיק עם הסיוט הזה שמעבירים אותנו כל שנה.
נעמה שמואלי: אנחנו מבקשים פתרון לילדים מגיל אפס עד שלוש כי מגיעה להם הזכות לחינוך והזכות להיות במסגרות החינוך בדיוק כמו לכל ילד אחר, ומגיע להורים שלהם לצאת לעבודה ולהתפרנס בכבוד.
סונדוס סאלח: יש ברדק אחד גדול במעונות כי משרד התמ"ת אוסר על מעונות היום לקבל ילד אלרגי בלי סייעת, ומצד שני, אין תקציב לסייעות, אז מה צריכים לעשות עם הילד?
סונדוס סאלח: איפה צריך להשאיר את הילדים האלה?
יוסף ג'בארין: תיכף נשמע התייחסות משרד הרווחה לסוגיה הזו.
יוסף ג'בארין: אני מקווה שהתשובות תהיינה מספקות.
יוסף ג'בארין: אפרת טיש, האגודה לסוכרת נעורים, בבקשה.
אפרת טיש: אני אפרת טיש, מנכ"לית האגודה לסוכרת נעורים.
אפרת טיש: אני מקדמת כבר כמה שנים טובות את נושא הסייעות לילדים הסוכרתיים מינקות, מהמעונות, עד גיל 10.
אפרת טיש: נושא הסייעות הוא אכן קצת שונה אצלנו משום שאצלנו הטיפול הוא לאורך כל שעות היום.
אפרת טיש: הסייעות שמלוות נותנות מענה ממש טיפולי רפואי לילדים שנמצאים בגני הילדים ובבתי הספר, ולכן השעות לא אמורות להשתנות.
אפרת טיש: ילד בכיתה ב' עדיין לא יודע לתפעל את הטכנולוגיה שלו, אם זה משאבת אינסולין, סנסור, חישובים של כמה אינסולין לתת, ולכן הסייעת אמורה ללוות אותו כל השעות שהוא נמצא בבית הספר.
אפרת טיש: היום ילד עם סוכרת מקבלת סייעת מהיום שבו הוא נכנס למערכת החינוך.
אפרת טיש: זאת אומרת, מגיל שלוש.
אפרת טיש: סוגיית ילדים שנמצאים עד גיל שלוש במסגרות חינוכית ומאובחנים עם סוכרת סוג 1 היא באמת כבר לא תעלה על הדעת.
אפרת טיש: אנחנו כבר בדיונים, היו ועדות בין-משרדיות, זה אושר, ועדיין הורים צריכים להפסיק לעבוד ולהיות עם הילד בבית כי לא מאושרות לו שעות סייעת, אלא אם כן עירייה ספציפית נתנה מענה.
אפרת טיש: מבחינת הסוגיות שהעלו, תודה רבה ליסכה שבאמת עשתה שיחות מקדימות ובאמת אספה את המידע בצורה מיטבית.
אפרת טיש: גם אנחנו העברנו סקר להורים כדי שיהיו לנו נתונים עכשוויים.
אפרת טיש: אחד הדברים המרכזיים שעלה הוא תחלופת הסייעות הרבה פעמים היא על רקע של חוסר התאמה.
אפרת טיש: כל הסייעות אמורות לקבל הדרכה רפואית מהמרפאה שהילד מטופל בה, ועדיין יש עם זה כמה בעיות.
אפרת טיש: הנושא הזה קצת יותר מוסדר היום מכיוון שההדרכות נעשות על-ידי המרפאות.
אפרת טיש: יש בעיה בשעה שסייעת נמצאת ביום חופש ואין סייעות מחליפות כי כל כך קשה למצוא סייעות, ואז עולה סוגיה שלהורה אסור להיכנס לבית הספר או לגן והילד לא יכול ללכת לשם והוא נעדר כל פעם שישנה איזושהי היעדרות של סייעת.
אפרת טיש: זו סוגיה מאוד מאוד משמעותית כי בסופו של דבר זה לא דבר חד-פעמי במהלך השנה אלא זה חוזר על עצמו.
אפרת טיש: אני רוצה לציין את התחלופה וגם את הזמן שלוקח למצוא סייעות.
אפרת טיש: התפקיד הוא מאוד חשוב ומשמעותי ולמידת הטיפול הרפואי היא למידה, אבל בסוף הסייעות לא מחזיקות לאורך זמן.
אפרת טיש: אחד הדברים החשובים זה הזמן שלוקח למצוא סייעת.
אפרת טיש: הממוצע הוא חודש לפחות מאבחון המחלה ועד שהילד בסוף יכול לחזור לבית הספר ושמוצאים לו סייעת.
אפרת טיש: גם השלטון המקומי, גם כל המועצות האזוריות, ההורים, מחפשים, אבל זה לוקח זמן.
אפרת טיש: אין איזשהו מאגר למרות שיש סייעות שעוסקות בזה.
אפרת טיש: במקום להביא להתמקצעות הסייעות, להחזיק אותם במערכת, יש כל הזמן תחלופה, ואז גם לא ניתן להחזיר ילד למערכת החינוך לאחר אבחון המחלה – זה גם נושא מאוד מאוד חשוב.
אפרת טיש: אני לא מדברת על נושא הצהרונים שאין לגביו מענה וילדים עם סוכרת סוג 1 עדיין בבית, וגם על זה פנינו לא מעט והגשנו בג"צ כי ילדים עדיין לא יכולים ללכת לצהרון כשהיום זה כבר לא רשות.
אפרת טיש: אני חושבת שהגיע הזמן באמת לתת מענה פעם אחת ולתמיד.
אפרת טיש: כפי שציינה נציגת עמותת הילדים האלרגיים, כל שנה מחדש דנים באותם דברים, והגיע הזמן לקחת את הסוגיות האלה ולטפל בהם מאל"ף ועד ת"ו.
אפרת טיש: המענים צריכים להינתן אחת ולתמיד, מדובר בשעות עבודה רבות של כל העוסקים במלאכה.
יוסף ג'בארין: אפרת, תודה רבה.
יוסף ג'בארין: כמובן שהציפייה שלנו היא שלא יהיה צורך לחזור על הדברים בעוד שנה.
יוסף ג'בארין: אני מקווה שנשמע התייחסות פוזיטיבית מנציגי המשרד לעניינים האלה.
סונדוס סאלח: האם יש מישהו מבין המוזמנים שיכול לדבר על חומר והסברה במיוחד בחברה הערבית ובשפה הערבית?
יוסף ג'בארין: משרד החינוך.
יוסף ג'בארין: ד"ר עדינה יוסף, נציגת משרד הבריאות, בבקשה.
עדינה יוסף: תודה.
עדינה יוסף: שלום, שמי ד"ר עדינה יוסף.
עדינה יוסף: אני עובדת במחלקה לאם וילד.
עדינה יוסף: אנחנו שותפים לאורך הרבה מאוד שנים.
עדינה יוסף: אני מוכרחה להגיד שהעזרה לילדים עם המחלות הכרוניות הייתה יוזמה של משרד הבריאות לפני 25 שנים כשמשרד הבריאות הבין שילדים עם מחלות כרוניות לא יכולים להישאר בבית בגלל שהם זקוקים לטיפול במהלך שעות היום.
עדינה יוסף: הפתרון שהתאים אז היה להביא סייעת שיכולה לעזור.
עדינה יוסף: בתקופה ההיא דיברנו בעיקר על הטיפולים הפולשניים שבוודאי לא ניתן לחשוב שמורה צריכה להתעסק עם זריקות לילדים או בטיפול באמצעות חמצן או לעשות טיפולים פולשניים בגופו של הילד.
עדינה יוסף: זה פתרון שעבד טוב במשך כמה שנים.
עדינה יוסף: ב-20 השנים האחרונות הייתה עלייה גדולה מאוד במספר התלמידים עם סוכרת.
עדינה יוסף: אפרת לא הציגה, גם בתחום של סוכרת נעורים אנחנו עדים לעלייה מאוד גבוהה בקרב ילדים שמאובחנים במחלה הזו ובגילאים מאוד צעירים, וגם קרוב מאוד לאחר הלידה ובשנים הראשונות.
עדינה יוסף: אלה התלמידים הראשונים הנוספים שקיבלו עזרה מטעם הוועדה לסייעות.
עדינה יוסף: בהמשך, בעשור האחרון, התווספו תלמידים עם אלרגיה מסכנת חיים למזון ולא ציפינו שזה יהיה הגורם שיהפוך להיות עיקר העיסוק של הוועדה.
עדינה יוסף: אנחנו מברכים ואנחנו היינו שותפים בכתיבת חוזר משרד החינוך להיערכות המוסדות להכלת התלמידים עם האלרגיה, ובכלל הכלת תלמידים עם מחלות הכרוניות.
עדינה יוסף: התלמידים עם מחלה כרונית הם חולים בבית ובבית חולים, אבל כשהם באים לבית הספר או לגן, הם וההורים שלהם רוצים שהם יהיו כמו כל הילדים האחרים.
עדינה יוסף: כרופאת ילדים אני רואה את הילדים האלה בכיתות שלהם ובכיתות גן כמו כולם.
עדינה יוסף: היה מאוד טוב אם הייתי יכולה לחדד את זה שבית הספר, הכיתה או הגן, הוא מקום שיקומי לילד, הוא צריך לראות עצמו כמו כל ילד אחר.
עדינה יוסף: צדקה חברת הכנסת סאלח שאמרה שבנושא של ההנגשה לתלמידים עם ליקויים פיזיים ועם מצבים אחרים שזקוקים באותה מידה, צריך לראות את אותם ילדים כשווים וכמועצמים ביכולת הלמידה שלהם כמו כל תלמיד אחר בכיתה.
קריאות: אבל זה לא קורה בפועל.
יוסף ג'בארין: הציפייה שלנו היא שמצבם של הילדים האלה שזקוקים לסייעות יהיה יותר טוב.
יוסף ג'בארין: רמת הנגישות הפיזית עדיין מאוד בעייתית.
עדינה יוסף: אני רוצה לחזק את המערכות לקדם את זה כדי שהילדים יהיו באמת שווים.
יוסף ג'בארין: כפי שהחוק מבטיח נגישות שם, אין ספק שכולנו צריכים להבטיח נגישות מלאה גם לילדים האלרגיים.
יוסף ג'בארין: שמעתי קצת ביקורת שעולה מהשטח ואשמח שתתייחסי לזה.
יוסף ג'בארין: יש ילדים אלרגיים שלא מקבלים סיוע.
יוסף ג'בארין: לפחות לפי הנתונים של מרכז המחקר, אני רואה שכנראה רבע מהבקשות פחות או יותר נדחות.
יוסף ג'בארין: זה אומר ששיעור ניכר של הורים נדחו בעניין הזה.
יוסף ג'בארין: ישנה גם הסוגיה של מילוי מקום בשעה שהסייעות נעדרות.
יוסף ג'בארין: עלתה גם סוגיית תנאי ההעסקה, אבל יכול להיות שזה מופנה יותר למשרד החינוך.
סונדוס סאלח: הנגשת המידע בשפות להורים היא לא באחריות משרד הבריאות?
יוסף ג'בארין: את דיברת על חוזר מנכ"ל והנחיות, האם המידע הזה נגיש גם בשפה הערבית כפי שצריך להיות?
עדינה יוסף: אני אבדוק.
עדינה יוסף: אני יודעת שבאתר משרד הבריאות יש חומר על אלרגיה.
עדינה יוסף: אני יודעת שיש עלונים על אלרגיה גם בערבית ואבדוק אם הם נמצאים באתר משרד הבריאות.
עדינה יוסף: קיים עלון להורים לגבי הזכאויות, איזה תלמידים מקבלים ונכנסים לקריטריונים של הזכאות ואלו תלמידים לא ספציפית מהוועדה הזו שנקראת בשפת העם סייעת רפואית.
עדינה יוסף: אנחנו מעדיפים לקרוא לזה מלווה אישי ולא סייעת רפואית כי אין לסייעת הזו רקע משמעותי בלימודי בריאות או סיעוד.
עדינה יוסף: מדובר באיזושהי הדרכה ספציפית באותו נושא שבו היא מועסקת.
עדינה יוסף: אנחנו מעדיפים לקרוא לאדם הנפלא הזה מלווה אישית ולא סייעת רפואית.
עדינה יוסף: לסייעת אישית יש קונוטציה שהיא מומחית בתחומי בריאות ורפואה, אבל זה לא המצב.
עדינה יוסף: אני לא יכולה לענות לך לגבי העסקה.
עדינה יוסף: אני יודעת שהסייעות האלה מקבלות את ההכשרה הנדרשת, כפי שכבר אפרת דיברה, גם לילדים עם סוכרת וגם לילדים שזקוקים להאכלה דרך גסטרוסומיות וילדים שזקוקים לצינטורים של שלפוחית השתן, וכמובן תלמידים המונשמים, במרפאות המקצועיות של בתי החולים, במרפאות הרפואיות.
עדינה יוסף: חובה לחתום על זה שהן עברו את ההכשרה, והרשויות אמורות לבדוק שההכשרה הזו נעשתה ושהם קיבלו את החתימה.
עדינה יוסף: אכן, צריך לחשוב על מאגר של צוות מחליף ואיך מתמודדים עם זה גם ברמת הרשות.
עדינה יוסף: שאלת ספציפית לגבי אלרגיה - אנחנו חושבים על פתרונות אחרים.
עדינה יוסף: כפי שנעמה אמרה, אנחנו רוצים פתרון לילדים האלה, אנחנו לא מרגישים שהסייעת היא הפתרון היחידי, אנחנו לא מרגישים שהסייעת היא האחת והיחידה שיכולה לעזור לילד הזה.
קריאה: אנחנו לא בהכרח חושבים אותו הדבר.
עדינה יוסף: דווקא נוכחנו בתקופת הקורונה לראות שאותו דגש שניתן ללמידה בקבוצה קטנות תוך מרחק בין הילדים ושמירה על הציוד של כל ילד ובניקיון השטחים, הוא בדיוק אותו מענה שילד אלרגי צריך ביום יום.
עדינה יוסף: אנחנו רואים שאלו פתרונות פשוטים שאפשר להנחיל אותם בכל מסגרת.
עדינה יוסף: הזרקת האפיפן היא פעולה מאוד פשוטה.
עדינה יוסף: המילה "הזרקה" אולי מפחידה אנשים, אבל היותר מבוגרים אולי זוכרים שבמלחמת המפרץ כולנו קיבלנו ערכות כאלה עם מזרקים אוטומטיים.
עדינה יוסף: אין צורך בלמידה גבוהה בשביל להזריק מזרק באופן אוטומטי מזרק לילד.
עדינה יוסף: אנחנו מעודדים פתרונות אחרים כדי להרחיב את המענה ואת הפתרון לכל הילדים האלרגיים.
עדינה יוסף: כמו שנעמה שאמרה, יכול מאוד להיות שילד בפעם ראשונה ייפגש עם אלרגיה בשטח בית הספר כשזה לא היה מוכר ולא יודע.
עדינה יוסף: החוזר שנכתב למעשה עוזר ומדריך את הצוותים להתמודדגם עם מצב חירום שקורה בפעם הראשונה וגם כשהוא לא ידוע.
עדינה יוסף: גם אני בעד עבודה ועזרה ממשרדים אחרים ועבודה בקהילה בנושא הרחבת הידע.
עדינה יוסף: דיברתם קודם על מגבלות הצוות הפדגוגי, אני חושבת שחינוך הוא אחד הפתרון הכלליים למצב הזה.
עדינה יוסף: ילדים צריכים לדעת איזה אוכל מותר או אסור להם להביא למסיבה או לבית הספר, למשל, אגוזים ובוטנים, כי יש להם חברים שרגישים אליהם.
עדינה יוסף: חינוך הוא פתרון לטווח הרחוק.
יוסף ג'בארין: קודם כול, אני חושב שאין כאן שאלה לגבי נגישות בשפה הערבית.
יוסף ג'בארין: זה משהו שחייבים לעשות.
יוסף ג'בארין: זה נכון באופן כללי, וזה נכון שבעתיים כשמדובר בנושאים כל כך רגישים ומצילי חיים.
יוסף ג'בארין: אודה לך אם תבדקי את הנושא ותעדכני אותנו.
עדינה יוסף: אני בודקת.
יוסף ג'בארין: את אומרת בצדק שצריך לחשוב על נושא סייעת מחליפה, ואני אומר שצריך לפתור את זה.
יוסף ג'בארין: תהיה בוודאי פנייה שלנו אל משרד החינוך ואל השלטון המקומי, אבל אין ספק שיהיו מקרים שסייעות לא יוכלו מסיבות שונות להתייצב אם אנחנו מדברים על יותר מ-6,000 סייעות.
יוסף ג'בארין: ברור שהנושא הזה מצריך פתרון מערכתי, ולכן אני קורא לטיפול בנושא הזה.
יוסף ג'בארין: האם יש לך תגובה לכך שכרבע מההורים שפונים נדחים?
יוסף ג'בארין: לי זה נראה הרבה.
יוסף ג'בארין: האם תוכלי להתייחס לזה?
עדינה יוסף: אני לא יודעת האם הבדיקה הייתה מספיק מעמיקה.
עדינה יוסף: כמו שהציגה יסכה בהתחלה, מדובר באיזושהי מדיניות שהתקבלה במשרד הבריאות יחד עם שותפים ממשרד החינוך, שהילדים הצעירים הם אלה שזקוקים להכי הרבה השגחה.
עדינה יוסף: בגן יש פחות הפרדה בין שטחי אוכל לבין שטחי משחק.
עדינה יוסף: בכיתה א' חשבנו לאפשר גם להורים וגם לילדים איזשהו מעבר יותר חלק ויותר בטוח.
עדינה יוסף: בהרבה מסגרות בית ספר עדיין לא מדובר בכיתה, יש חטיבה צעירה וכיתות א' עדיין מתנהלות כמו בגן.
עדינה יוסף: זו הסיבה שעדיין בכיתות א' אנחנו הסכמנו להיקף מלא של השגחה, כשהתכוונו לזה שבמיוחד אחרי כיתה ב' יש הפרדה מאוד ברורה בין שעות הלימוד שבהם הילד יושב עם ספרים ומחברות ולומד קריאה, כתיבה, חשבון ומדעים, ואז הסיכוי שילד כזה ייחשף בשעות אלו לאלרגנים שואף לאפס, בזמן שבשעות הפסקות האוכל והארוחות יש צורך בהשגחה.
עדינה יוסף: זה לא שהחל מכיתה ג' הילד הוא הרבה יותר עצמאי ויודע הכול, אבל במהלך השנתיים שהוא קיבל את הסייעת והסייעת ראתה כיצד בית הספר, הכיתה, נערכים להתמודדות עם האלרגיה, אפשר יהיה להמשיך ולנהוג באותם הכללים ובאותם אמצעי הזהירות שקדמו לזה, וזו הייתה המחשבה.
עדינה יוסף: כמובן כפי שנעמה אמרה, בגיל ההתבגרות הסכנה היא יותר גדולה, אבל לא מצופה שישב צוות ליד נער וילד מתבגר.
עדינה יוסף: יכול להיות שחלק גדול מהדחיות הן לגבי אותם ילדים בכיתות ב' וההורים התרשמו מההזנחה כביכול של אישור של שלוש שעות ולא של היקף מלא של שעות, וחלק מהילדים הם בכיתות ג' והלאה שבקריטריונים הכללים שלנו אינם מקבלים את הסייעת.
עדינה יוסף: אני יכולה להביא לך דוגמאות לבקשות שקיבלנו לתת סייעת לילד שרגיש לעקיצת דבורה וגם אותן דחינו.
עדינה יוסף: לכן, יכול מאוד להיות שיש פה הסבר גם לגבי ילדים שהם יותר גדולים וגם לרגישות למזון, למשל, קיווי, אבוקדו, שאנחנו מבינים שמדובר פה בסכנת חיים, אבל מבינים שלא צריך להביא כל יום קיווי ואבוקדו לגן או לבית הספר כדי להצדיק נוכחות של סייעת ליד אותו ילד.
יוסף ג'בארין: חברת הכנסת סאלח, בבקשה.
סונדוס סאלח: אני מבקשת לשאול לגבי תרופות או הזרקות שנמצאות בבתי הספר.
סונדוס סאלח: האם זה במימון משרד הבריאות?
עדינה יוסף: לא, זה לא במימון משרד הבריאות.
עדינה יוסף: משרד הבריאות קידם את חוק האפיפן וגם התקנות עברו ממש בימים האחרונים.
עדינה יוסף: הרכישה היא באחריות המוסדות.
עדינה יוסף: אני יודעת שמשרד הבריאות מתווך בין הגורמים השונים לרכישה ולקבלת הסכמים אחרים שכאלה.
עדינה יוסף: אני יודעת שזה נעשה כך במעונות.
סונדוס סאלח: יש חוק שמחייב בתי ספר שכשיש ילד אלרגי?
עדינה יוסף: זה לא קשור לילד אלרגי.
עדינה יוסף: כל מוסד, כל בית ספר, כמו כל מסעדה וכל גן ומעון, חייב.
עדינה יוסף: חוק האפיפן עבר לפני שנה והתקנות התקבלו ממש בימים האחרונים.
יוסף ג'בארין: האם התקנות אושרו?
תמי ברנע: אושרו בוועדת העבודה.
יוסף ג'בארין: האם יש קושי בעניין הזה?
נעמה שמואלי: באופן כללי חוק האפיפן הוא לא בשבילנו כהורים לילדים אלרגיים.
נעמה שמואלי: אנחנו בכל מקרה את האפיפן שלנו מביאים, לכן אין שום משמעות האם יש ילד אלרגי במוסד החינוכי ואם אין ילד אלרגי.
נעמה שמואלי: בכל מקרה חייב להיות אפיפן.
נעמה שמואלי: אגב, רוב המקרים של תגובות אלרגיות לא ידועות במוסדות חינוך היו דווקא של אוכלוסייה יותר מבוגרת, של מורים ואנשי צוות, שהגיעו לבית הספר ופתאום הייתה איזושהי תגובה אלרגית.
נעמה שמואלי: החוק הוא עבור כולם, הוא דווקא פחות עבורנו.
נעמה שמואלי: נכון שלא צריך כנראה סייעת לילד אלרגי לאבוקדו כמו שאמרה פה עכשיו נציגת משרד הבריאות.
נעמה שמואלי: אבל באותה נשימה אנחנו באמת מאמינים שגם ילד בכיתה ג' או בכיתה ד' כן צריך סייעת.
נעמה שמואלי: מדובר במספר מועט של ילדים, אפשר לספור אותם אולי על כף יד אחד, אבל הם כן צריכים סייעות גם בכיתה ג' ו-ד'.
נעמה שמואלי: אלו המולטי אלרגיים המורכבים, אלה שהם אלרגיים חלב, בוטנים, ביצים, שומשום, דגים.
נעמה שמואלי: הם אלרגיים למגוון רחב של מזונות שמאוד קשה להימנע מהם, ואנחנו חושבים שהילדים האלה בכיתה ג', וחלקם בכיתה ד', עדיין צריכים לקבל את הסיוע.
נעמה שמואלי: כמו שהמערכת מתגמשת לצד השני היא צריכה גם פה להתגמש לצד הזה ולתת מענה לילדים היותר מורכבים.
נעמה שמואלי: מדובר במקרים בודדים.
יוסף ג'בארין: נשמח אם תעבירי אלינו ולמשרד את הנתונים ולפיהם מדובר במקרים בודדים ולא בהעמסה תקציבית.
יוסף ג'בארין: נשמח לראות איך אפשר לקדם את הסוגיה הזו.
נעמה שמואלי: בסדר גמור.
יוסף ג'בארין: ד"ר יוסף, תודה רבה לך.
יוסף ג'בארין: שאדי קסיס מעמותת אלשוג'עאן, נשמח אם תוכל לחדד מספר נקודות לגבי ילדים אלרגיים או סוכרתיים בחברה הערבית.
שאדי קסיס: קודם כול, שמעתי את רוב הדברים שנאמרו עד רגע זה.
שאדי קסיס: אני יכול לחדד או להוסיף את הקושי שיש לילדים סוכרתיים בחברה הערבית בעניין הסייעות.
שאדי קסיס: מנתונים ומפניות של הורים אנחנו רואים שיש קושי רב בקבלת סייעת לילד סוכרתי בבית הספר.
שאדי קסיס: הקושי הזה נובע ממספר סיבות: ראשית, אנחנו בדקנו וראינו שרשויות מקומיות משתמשות כנראה בשעות לצרכים אחרים, וזה ממש לא נשמע טוב.
שאדי קסיס: שנית, הן לרוב מעסיקות מקורבים, וזה גרוע יותר.
שאדי קסיס: הדבר הגרוע מכול הוא שלאנשים שמועסקים אין ידע וניסיון.
שאדי קסיס: הורים לילדים סוכרתיים שאין להם מכשיר בדיקת סוכר מרחוק, רואים את הזלזול ברמות הסוכר ברמה מטורפת.
שאדי קסיס: כשהם שולחים לסייעת והיא אומרת להם שהיא האכילה אותו שוקולד כי הסוכר אצלו גבוה, אנחנו מבינים שסייעת היא לא מוכרת באיזשהו חנות, זה משהו אחר לגמרי.
שאדי קסיס: אפשר להיות מוכרת בחנות וזה מאוד נחמד, אבל לסייע לילד סוכרתי זה מאוד מסוכן.
שאדי קסיס: שמעתי גם קצת את דבריה של עמיתתנו אפרת, ואני רוצה לחדד את הדברים האלו.
שאדי קסיס: זה עניין מאוד מאוד קשה, וזה חוץ מזה שאין מאגר.
שאדי קסיס: רמת ההכשרה של הסייעת היא מאוד נמוכה.
שאדי קסיס: אנחנו ניסינו למלא את זה אבל לא תמיד מקשיבים לנו.
שאדי קסיס: אנחנו מציעים שאנחנו נעשה את זה.
שאדי קסיס: אנחנו מוצאים כל פעם שהמון סייעות שאין להם שמץ של מושג מה זה סוכרת מועסקות עם ילדים סוכרתים.
שאדי קסיס: אי אפשר לטפל בסוכרת כשאין לך מושג מה זה סוכרת.
שאדי קסיס: זו סכנת חיים.
שאדי קסיס: בחברה הערבית נפגעו ילדים, אבל אלו דברים שכרגיל לא הגיעו לתקשורת.
שאדי קסיס: זה מאוד מתיש להתעסק כל הזמן עם כאלו שרוצים להיות סייעות כשאין להם מושג מה זה סייעת.
שאדי קסיס: הקושי הוא רב מאוד משום שהמחשבה שלהם היא כל הזמן על השכר ועל התעסוקה.
שאדי קסיס: לפעמים מעסיקים גם הורים, אבל גם זה קשה כי הורים נאלצים לעזוב את מקום עבודתם.
שאדי קסיס: הם רוצים להיות האחראים הבלעדיים על הילדים ואני מבין למה, כי מביאים להם סייעת שלא מבינה מה זה סוכרת.
שאדי קסיס: כך יוצא שמשחקים בחיים ובבריאות של הילדים שלנו.
שאדי קסיס: חשוב לציין ולחדד שאם מזריקים יותר מדיי אינסולין לילד שיש לו סוכרת נעורים אפשר לאבד אותו.
שאדי קסיס: זה יכול לקרות מרגע לרגע, זה לא צחוק.
שאדי קסיס: אני לא מתעסק עם אלרגיות אבל יכול להיות שיש סיכוי שאפשר לטפל במצב האלרגי הגרוע ביותר, אבל כשמדובר בסוכרת נעורים אפשר לאבד את הכיוון לחצי שעה כשהסוכר נופל.
שאדי קסיס: סביר להניח שסייעת שלא מבינה מה זה סוכרת לא תדע איך להזריק מזרק של גלוקוז לילד, וכתוצאה מכך הילד יכול להגיע לבית החולים עם סוכר נמוך ואז אנחנו כבר במקום אחר.
יוסף ג'בארין: עלתה נקודה לגבי הנחיות בשפה הערבית.
יוסף ג'בארין: למיטב ידיעתך, האם כל החומרים המקצועיים והרפואיים שקשורים לנושא זמינים גם בשפה הערבית?
יוסף ג'בארין: הם כמובן צריכים להיות זמינים.
שאדי קסיס: למיטב ידיעתנו, אנחנו מתרגמים את רוב החומר.
שאדי קסיס: העמותה מתרגמת את הנתונים ואת ההנחיות.
שאדי קסיס: בעיקרון, אנחנו מתרגמים בעל פה.
שאדי קסיס: אנחנו עובדים באזורים של החברה הערבית במזרח ירושלים, בצפון, במשולש ובנגב, ואנחנו רואים קושי בעניין השפה.
יוסף ג'בארין: אתם מתרגמים כי אתה אומר שהחומר מטעם המשרד לא נגיש בערבית.
שאדי קסיס: נכון מאוד, אנחנו מתרגמים את החומר לאנשים כי הוא לא נגיש, ובעיקרון, ברמה האישית.
שאדי קסיס: אנחנו מלווים ילדים סוכרתיים במרפאות סוכרת בכל הארץ, ובחלק מהמרפאות ראינו שרמות הסוכר לא משתנות.
שאדי קסיס: גילינו שהבעיה נעוצה בכך שאימא של הילד, שהיא מן הסתם בת 20, מהנהנת בראש לרופא שמדבר איתה בעברית למרות שהיא לא מבינה כלום.
שאדי קסיס: חשבנו שקל לפתור את הבעיה הזו כי בסך הכול צריך שהחומר יהיה מונגש מבחינת השפה לאותם אנשים.
שאדי קסיס: בכך אנחנו חוסכים למדינה ולעצמנו אובדן כושר עבודה עתידי, בעיות נפשיות וכלכליות עתידיות, וגם בעיות בריאותיות, שעולות למשרדי הממשלה ולמדינה הון עתק.
שאדי קסיס: אני מודה לכם, ואני מקווה שהמקום הזה באמת יבוא השינוי.
יוסף ג'בארין: תודה רבה, שאדי.
יוסף ג'בארין: אין ספק שזו סוגיה מאוד חשובה, בוודאי נתייחס אליה במסקנות.
יוסף ג'בארין: עדיין לא שמענו את משרד החינוך, ונשמח לשמוע התייחסות.
יוסף ג'בארין: אם תרצה להעביר אלינו מסמך שמסכם נקודות ספציפיות לגבי החברה הערבית שהיית רוצה שנעקוב אחריהן, נשמח לקבל את המסמך.
שאדי קסיס: אנחנו נעביר.
שאדי קסיס: תודה.
שאדי קסיס: אינה זלצמן, נציגת משרד החינוך, סגנית בכירה למנהלת המינהל הפדגוגי, בבקשה.
אינה זלצמן: אני אתחיל לדבר ולאחר מכן תדבר הגברת אפרת לאופר הממונה על תחום הבריאות.
אינה זלצמן: אתייחס לכמה נקודות שעלו כאן.
אינה זלצמן: אכן, משרד הבריאות ואנחנו פועלים ביחד, גם עם העמותות.
אינה זלצמן: אני מכירה פה את נעמה ועוד אנשים שדיברו כאן.
אינה זלצמן: הנושא הוא מאוד חשוב ויקר לנו.
אינה זלצמן: אנחנו כל שנה פועלים כדי לתת את המענים הנדרשים.
אינה זלצמן: מבחינתנו, המענה המשמעותי הוא דרך חוזר מנכ"ל שנכתב במשותף המדבר על כך שבית הספר צריך להיות סביבה בטוחה ומוגנת לילדים אלרגיים.
אינה זלצמן: הוא מתייחס לשלושה דברים עיקריים וארצה לספר מה עשינו במשרד: ראשית, שילוט, שנית, האפיפן, והשלישי, הדרכה.
אינה זלצמן: לגבי שילוט בבתי הספר שבהם יש ילדים אלרגיים – בתי הספר עם שילוט.
אינה זלצמן: לגבי אפיפן – למרות שאנחנו לא אלו שאמורים לממן, עד עכשיו משרד החינוך לפנים משורת הדין מימן אפיפן לרשויות כדי להציב את זה בבתי הספר.
אינה זלצמן: לגבי הדרכה – גם כאן