GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: בין אם זה במענים מיוחדים ובין אם זה איך שאתם תגדירו.
יפעת שאשא ביטון: יש במרכז, יש בדרום, שום סיבה שלא יהיה בצפון.
יפעת שאשא ביטון: גם שם אנחנו רוצים להיות עבור הנערים.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת להתייחס לכל הסוגיה של ההכשרה, איזה אופי של הכשרה.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לקבל גם לוועדה איזה תכנית הכשרה יש לכם - -
אלין אלול: יש לנו תכנית מסודרת, מקצועית.
יפעת שאשא ביטון: - - מה אתם מייעדים לעתיד כדי שאנחנו נדע מבחינה מקצועית מה אנחנו נותנים לילדים האלה ואיך אנחנו עוטפים גם את הסגל כי בסוף, אמרו פה יפה, זה אנשים בשר ודם שנותנים את המענים, אנחנו צריכים להיות כאן גם בשבילם.
יפעת שאשא ביטון: ובהקשר הזה אני מוכרחה לומר באמירת סיכום, עסקנו פה במסגרות, באם יש לנו בכלל מסגרות עוד לפני שיש לנו כוח אדם, אם יש לנו מסגרות, אם אנחנו באמת מסוגלים לעמוד בכל הביקוש במירכאות שיש, אבל אין שאלה שצריך גם לעסוק בטיב המערכת.
יפעת שאשא ביטון: אחרי שאנחנו נסיים להתמודד עם כל המצוקה של המקום אנחנו חייבים לצלול פנימה ולראות איזה מענה בני הנוער שלנו מקבלים, לדבר איתם, גם אם התחושות הן לפעמים סובייקטיביות חשוב שאנחנו נשמע אותם.
יפעת שאשא ביטון: זה יעזור לנו בכל תהליך של טיוב המערכת כי אם אנחנו לא נהיה שם בשבילם ולא נעשה את מה שנכון לעשות גם דרך העיניים שלהם אנחנו לא באמת נצליח להגיע למקום שאני בטוחה שגם משרד העבודה והרווחה רוצה.
יפעת שאשא ביטון: לכן מאוד חשוב שלצד כל העיסוק בהיבט הטכני, מבני, מצוקת המקום, נעסוק גם בעניין התוכן והמקום של הנערים, רק ככה נוכל להשיג תהליך שלם.
יפעת שאשא ביטון: היה דיון ארוך, ישבתם פה באמת בקשב ובצורה מאוד מאוד מכובדת.
יפעת שאשא ביטון: אני מודה אישית לכל מי שנמצא כאן.
יפעת שאשא ביטון: כם אני פותחת את דיון הוועדה בנושא: התמודדות מערכת החינוך עם אלימות במוסדות החינוך.
יפעת שאשא ביטון: זה לא הדיון הראשון שאנחנו מקיימים בנושא.
יפעת שאשא ביטון: היו דיונים בעבר וביקשנו שהמנכ"ל או שר החינוך יצטרפו אלינו, אך לצערי הרב, זה לא צלח ואנחנו לא יכולים להמשיך ולחכות.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של אלימות בבתי ספר הוא עניין כואב, הוא כואב גם בגלל המציאות שבה נמצאים הילדים בתוך המוסדות הללו, אבל הוא כואב גם בגלל חוסר האונים שהמערכת מגלה בכל אירוע מחדש.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקבלים לא מעט פניות גם ללשכה וגם בכלל, דרך גורמים אחרים, על מקרים שבהם ילדים מרגישים לא בטוחים בתוך בית הספר, חווים אלימות על צורותיה השונות, בין אם זה פיזית ובין אם זה חרמות, בין אם זה אלימות ובין אם זה ברשתות החברתיות, ובין אם זה במרחב הפיזי של בית הספר.
יפעת שאשא ביטון: הילדים פשוט מרגישים חשופים ולא מוגנים.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שהקושי היותר גדול הוא שאנחנו מוצאים הרבה מאוד פעמים אנשי חינוך ומערכת חינוך שלא יודעים להתמודד עם התופעה הזאת שהולכת ומתרחבת.
יפעת שאשא ביטון: ואני מוכרחה לומר לכם, אני לא באמת מאשימה את המורים ואת המנהלים שנמצאים שם בשטח.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבתי הספר בהתנהלות של היום נמצאים בסיר לחץ, הם מותקפים מכל כיוון אפשרי, הם מקבלים הנחיות ממשרד החינוך ומקבלים הנחיות מהשלטון המקומי, ויש את ההורים ויש את הגופים השונים, והם כל הזמן צריכים להספיק ולספק את מה שדורשת מהם המערכת.
יפעת שאשא ביטון: ומשרד החינוך בא בעוד דרישה ועוד דרישה, והנה מבחני מיצ"ב, והנה חמש יחידות מתמטיקה, והנה הישגים, והכול נמצא כל הזמן בלחץ כזה, ולמורים אין כלים להתמודד, אין זמן להתמודד, אין מרחב בתוך בית הספר להתמודד, והם פשוט לא יכולים לעשות את הדבר הבסיסי והראשוני שחשוב שייעשה בתוך מוסדות החינוך, והוא להגן על הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: בתוך המקום הזה אני רוצה לפנות למי שאמון על מערכת החינוך בכללותה: תשחררו קצת, תשחררו קצת את הלחץ, תנו למורים לעשות חינוך, תנו למורים את הכלים, תנו למורים את המעטפת ואת הליווי שגם הם זקוקים להם כל כך.
יפעת שאשא ביטון: גם מורים צריכים ליווי רגשי וגם מורים צריכים ליווי והנחיה בתוך הכאוס הזה שאנחנו נמצאים בו.
יפעת שאשא ביטון: ובהתחשב בכך שלא בכל בית ספר יש ייעוץ חינוכי, ובהתחשב בכך שמספר הפסיכולוגים הולך ומתמעט – אנחנו יודעים שאפילו התקינה חסרה.
יפעת שאשא ביטון: אבל גם אם היינו במאה אחוז זה לא היה מספיק, אז על אחת כמה וכמה.
יפעת שאשא ביטון: חברים, אנחנו לא נותנים למערכת את הכלים שהיא זקוקה להם.
יפעת שאשא ביטון: ואני טוענת כל הזמן שביום שאנחנו נצליח לפנות את הילדים ללמידה, נאפשר להם את הקרקע הרגשית והחברתית הנכונה, אנחנו גם נשיג הישגים כל הזמן, מה שאנחנו לא מצליחים לעשות היום למרות כל ההשקעה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ברשותכם לפתוח עם תחקיר ששם לנו בפנים את מה שכולנו כאן בחדר יודעים, פוגשים, מקבלים מפעם לפעם, אבל בצורה מרוכזת ומאוד מאוד חזקה.
יפעת שאשא ביטון: יעל, אנחנו נפתח איתכם, בבקשה.
יעל אודם: אהלן, אני יעל אודם, אני כתבת החינוך של החדשות.
יעל אודם: בחיים של הכתב מגיעים מדי פעם סיפורים מכל מיני סגנונות.
יעל אודם: אבל בשבועיים האחרונים אני חייבת לומר שאין לזה סוף.
יעל אודם: זה בוקס בבטן.
יעל אודם: עוד טלפון ועוד טלפון, ועוד מצוקה, ועוד קריאה לעזרה.
יעל אודם: על רבים מהסיפורים אתם בכלל לא שומעים כי הם נגמרים בשאילתה למשרד החינוך, והם נפתרים הרבה פעמים בשאילתה הזו למשרד החינוך, אבל לא לכולם יש את האמצעים והכלים, ולא תמיד יודעים להשיג את העיתונאי, וזה עצוב שזו הדרך היחידה.
יעל אודם: לתחושתי יש ניתוק בין מה שקורה בחוזר מנכ"ל לבין מה שקורה בשטח, ובעיקר למורים אין את הכלים, כמו שיפעת היטיבה לנסח.
יעל אודם: ואני בתור כתבת, אתם יודעים, אני אמורה לסקר, לא להיות אקטיביסטית, לא לעשות שום דבר שקורא לפעולה, אבל בכל זאת אני חושבת שאי אפשר לחכות שיקרה משהו מהצד הזה של משרד החינוך, אלא צריך לעשות מעשה כי זה מה שהכי קשה – עכשיו דיברתי עם אימא מקדימה-צורן, שכבר חודשיים הילדות שלה לא מגיעות לבית הספר כדי שלא ייחשפו לאלימות שקורית שם, לא כי הן חלק מהאלימות אלא רק כדי להגן עליהן מפני המראות והקולות.
יעל אודם: אז הלוואי שייצא משהו מהוועדה, ואני שמחה שחברת הכנסת כינסה אותה.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר, הטיפול לא יסתכם בדיון הוועדה.
יפעת שאשא ביטון: זה משהו שצריך להיות תהליכי, זה משהו שצריך להיות ממושך, וזה משהו שבראש ובראשונה צריך להיות בשינוי סדר העדיפויות של משרד החינוך, במתן דגש לאקלים הבית-ספרי, להיבטים החברתיים והרגשיים של הילדים, ועל זה נוכל לבנות את הכול.
יפעת שאשא ביטון: ואם זה לא יקרה שם ואם לא לשם יכוונו את כל ריכוז המאמץ, אז לצערי הרבה אני לא בטוחה שנראה שינוי.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שגם במקרים האישיים שאני קיבלתי ללשכה, אנחנו פגשנו מקרים קשים של חרמות.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לכם דוגמה.
יפעת שאשא ביטון: מנהלת בית ספר בחרה לתת תעודת הצטיינות חברתית למי שפגעה והחרימה כשכל בית הספר יודע שהיא פגעה והחרימה, כי זה לא ילד ולא שניים שנפגעו ממנה.
יפעת שאשא ביטון: וכששאלנו איך זה יכול להיות?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר חודשים מטפלים במקרים האלה, אז היא אמרה, לא, אני חשבתי שאם אני אתן לה חיזוק חיובי אז זה יעודד אותה להתנהג נכון.
יפעת שאשא ביטון: אבל מה קורה עם כל האחרים שמסתכלים ויודעים בדיוק מה הדינמיקה של אותה ילדה, והיא עוד מקבלת על זה חיזוק?
יפעת שאשא ביטון: ואני מוכרחה לומר ביושר, אני בטוחה שהמנהלת לא רצתה לעשות רע, אבל אני בטוחה שאם היו לה הכלים וההכוונה, ואם משרד החינוך היה נותן את הדגש המספיק והנכון שם למקרים האלה, אנחנו לא היינו פוגשים פתרונות או ניסיונות שכאלה לפתור את הדברים.
יפעת שאשא ביטון: ואגב, זו רק דוגמה אחת שמעוררת סימני שאלה מתוך דוגמאות רבות אחרות.
מסעוד גנאים: תודה על הדיון, תודה על התחקיר.
מסעוד גנאים: זו לא פעם ראשונה.
מסעוד גנאים: אני כחבר כנסת וחבר ועדת החינוך, היו לי הרבה שאלות למשרד החינוך על עניין האלימות בבתי הספר.
מסעוד גנאים: חבל שלא בא המנכ"ל משום שזה עניין חשוב מאוד כי איך אומרים, קודם כל ביטחון.
מסעוד גנאים: אם הילד לא מרגיש שהוא בטוח בבית הספר, אין כל טעם.
מסעוד גנאים: הוא לא יכול ללמוד, הוא לא יכול לשבת.
מסעוד גנאים: וזה מניסיוני, אני מורה לשעבר.
מסעוד גנאים: ילד שמרגיש שבית הספר לא נותן לו גיבוי הוא ילד הרוס, הוא ילד מיואש, מתוסכל, הוא לא יכול לתפקד, אפילו הוא מפתח רגשות של זעם ורגשות הרסניים נגד בית הספר עצמו משום שהוא לא יכול להקנות לו את ההגנה.
מסעוד גנאים: היום , לצערי, מדובר בחרמות, בסחיטה.
מסעוד גנאים: בעיר שלי לפני שלוש שנים סחטו ילד של רופא, כסף נתן לחבורה, שלושה-ארבעה תלמידים שהם יותר מבוגרים ממנו, באותו בית ספר, בחטיבת ביניים.
מסעוד גנאים: ועד שהאבא גילה, עד שהגיע למשטרה, הילד היה גמור.
מסעוד גנאים: זה עניין מאוד חשוב, מאוד חמור, ויכול להביא את הילד להחלטה שזהו, ילך לאיבוד.
מסעוד גנאים: לצערי, בבתי ספר בחברה הערבית העניין הפך ליותר חמור, בגלל האלימות, בגלל גל הפשיעה.
מסעוד גנאים: וכולם שמעו לפני שנתיים מה קרה בבית תיכון ג'לג'ולי כאשר נכנס מישהו חמוש וירה בתלמיד בתוך בית הספר.
מסעוד גנאים: בחברה ובחוץ יש אלימות, יש פשיעה, אבל אוי ואבוי לנו אם בית הספר יהפוך לראי שמשקף מה שיש בחוץ.
יפעת שאשא ביטון: הוא ראי.
מסעוד גנאים: צריך להיות ההיפך, ראי מתַקֵן.
מסעוד גנאים: ואם לא נעמיד כלים לכל אנשי החינוך, למנהל, למורים, ליועץ, אם לא נשתף את ההורים, אם לא נשתף את ועדי ההורים ואם לא נשתף את הרשויות, אנחנו לא נוכל להגיע לכך שיהיו בבתי הספר שלנו אווירה ואקלים בטוח לתלמידים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתחבר לדברים שלך ואני כל הזמן אומרת, אנחנו כמבוגרים צריכים לשמש דוגמה אישית, ואני חייבת לומר את זה ולומר את זה בקול, אנחנו דוגמה רעה מאוד לילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן מסתכלים על הנוער ואומרים, תראו איזה נוער גדל פה, הוא גדל כפי שאנחנו משקפים לו, אם זה בשיימינג – אנחנו כל הזמן מדברים בבתי הספר על השיימינג ועל החרמות ועל ההתנהלות, על היד הקלה על המקלדת, וכשאנחנו מסתכלים על עולם המבוגרים הם עושים בדיוק את אותו הדבר.
יפעת שאשא ביטון: אז אי אפשר להטיף לילד, סליחה, את זה לא עושים, ובאותה נשימה הוא רואה שאנחנו כעולם המבוגרים עושה את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על השיח בחברה, שהוא שיח מאוד מאוד אלים, וכן אני מסתכלת גם על הבית הזה ועל השיח שמתנהל כאן בכנסת, ומה שמשתקף כלפי חוץ, חברים, לא עושה שירות טוב, לא עושה לנו שירות טוב, ובטח לא לילדים שלנו שזאת הדוגמה שהם מקבלים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לעבור לנציגות ההורים.
יפעת שאשא ביטון: זאב, לפני שאתה מדבר, יש פה נציגות של הסתדרות המורים?
תמי ברנע: הוזמנו, גם הסתדרות המורים וגם ארגון המורים.
יפעת שאשא ביטון: תיארתי לעצמי שלא יגיעו.
יפעת שאשא ביטון: הם בדרך כלל נעדרים מדיונים כאלה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אם היינו מקיימים דיונים על אלימות כלפי מורים שזו גם סוגיה שצריך לטפל בה, הם היו מתייצבים כאן בהמוניהם, ואני מוכרחה לומר לכם שהמערכת מתגלה ברפיסותה.
יפעת שאשא ביטון: כאשר משביתים מערכת על אלימות של ילד בכיתה ג' או ילד בכיתה א' כלפי מורה, וחלילה, אני לא מזלזלת בזה, אבל אם נתכנס לפרופורציות, חברים, עם מערכת זועקת, משביתה את עצמה על כל מקרה כזה, במקום לקחת את הילד, לטפל, לראות מאיפה זה נובע, מה הכלים שאיתם צריכים להתמודד איתם, איך הם יוכלו לטפל באלימות בין הילדים?
יפעת שאשא ביטון: אם המורים מגלים כזו חולשה וזה לא המורים, זה מי שמייצג אותם, וחשוב שזה יודגש, אז איך הם יוכלו לטפל בבעיות האחרות שצצות בתוך בית ספר?
יפעת שאשא ביטון: ובנימה הזו, זאב, אני מעבירה אליך את השרביט, כי שנינו יודעים שאם על כל מקרה אלימות שקורה בבית הספר היינו צריכים להשבית את המערכת, כנראה שלא היו לימודים מרבית השנה.
זאב גולדבלט: מכיוון שגם את וגם חבר הכנסת מסעוד גנאים מכירים אותו הרבה זמן, אז מה שאני אגיד בהתחלה זה לא דברי חנופה, אלא הערכה.
זאב גולדבלט: אני רוצה לפתוח בברכה והוקרה לוועדה כולה ובעיקר לעומדת בראשה על שהצליחו להביא לקו הגמר את חוק התקנת מצלמות בפעוטונים ובמעונות היום.
זאב גולדבלט: נדרשה לכך מחויבות, מקצועיות, דבקות במטרה וסבלנות אין קץ, ובהכול נתברכה הוועדה ובעיקר העומדת בראשה.
זאב גולדבלט: ועכשיו לנושא עצמו.
זאב גולדבלט: חוק חינוך חובה חינם מחייב את כלל הורי ישראל לשלוח את ילדיהם היקרים להם מכל למוסדות החינוך מגיל 3 ועד סיום י"ב.
זאב גולדבלט: היא מחייבת אותם, זה לא נתון לשיקול דעת.
זאב גולדבלט: אי שליחת הילדים למוסדות החינוך עלול להביא לתביעות של המדינה ומוסדותיה כנגד ההורים, ובמקרים קיצוניים גם לסנקציות חמורות כנגדם.
זאב גולדבלט: אבל מה על ההורים לעשות שעה שבית הספר אינו מספק את הביטחון לילדים שלנו?
זאב גולדבלט: מי יגן עליהם מפני המורים שרבים מהילדים מדווחים על פגיעה מהם?
זאב גולדבלט: או מילדים אלימים אחרים שרוב מוחלט מהילדים מדווחים על פגיעה מהם, שעה שהם בשטח בית הספר בו הם מחויבים להיות על פי חוק וההורים מנועים, שוב על פי חוק, להגן עליהם באותו שטח?
זאב גולדבלט: מה עלינו ההורים לעשות כשמשרד החינוך טומן את ראשו בחול כפי שראינו רק לאחרונה בתגובתו לכתבה של יעל אודם, כשהם ציינו ששלושה מקרים הם לא מייצגים ולכן הם פטורים מלתת מענה, ובעצם הם פוטרים את עצמם מאחריות?
זאב גולדבלט: איך נגיב שעה שנציגי המורים מתנערים מאחריותם בטענה שהם לא שוטרים, אבל במקביל משביתים את הלימודים כשילד בן 8, אותו ילד שדיברנו עליו קודם, תקף מורה מבוגר?
זאב גולדבלט: מי יגן על ילד או ילדה בת 6 כשאותו ילד עצמו תוקף אותם?
זאב גולדבלט: וזה מה שקורה בדרך כלל.
זאב גולדבלט: אז כעת, למעלה מ-1,300 הורים ענו לשאלון, והם מציגים כאן תמונה, לדעתי, מעוררת חלחלה.
זאב גולדבלט: אני לא אציין כאן את הנתונים אבל רוב מוחלט של ההורים טוענים שבמוסד החינוכי שבו הם לומדים יש אלימות.
זאב גולדבלט: וזה רוב מוחלט בצורה בולטת כאשר רבים מאוד מההורים לא חשים ביטחון כשהם שולחים את הילדים שלהם כל בוקר למוסד החינוכי שהם מחויבים לשלוח את הילד אליו על פי חוק.
זאב גולדבלט: כמעט 100% מהתלמידים מדווחים על אלימות מסוג כזה או אחר שהם נחשפים אליה, אם מילולית ואם פיזית, ברמות השונות, כשהורים שמדווחים על אלימות קשה ובינונית שהילדים שלהם נפגעים ממנה.
זאב גולדבלט: אז ועדה נכבדה, יש לנו בעיה ממשית, בעיה שלא ניתן ואסור לנו להתעלם ממנה ל טמון את ראשנו בחול, על מנת למנוע קורבנות שאת דיברת עליהם והאמת היא שגם יעל דיברה על זה קודם.
זאב גולדבלט: לא צריכים להגיע למצב שהקורבנות שהם ילדינו שלנו ועתיד המדינה, ישלמו על זה בחייהם או בשלומם.
זאב גולדבלט: אבל אם משרד החינוך והמדינה ידבקו בעמדתם שבאה לידי ביטוי בתגובה שדיברתי עליה קודם, וכנ"ל גם מורים ונציגותם, למה שאנחנו נפקיר את שלום ילדינו למערכת?
זאב גולדבלט: הרי חובתנו היא קודם כל ולפני הכול לילדים שלנו.
זאב גולדבלט: מי ערב לנו שילד או ילדה שיצאו בבוקר לבית הספר היסודי, לצורך העניין, גם ישובו משם שלמים ובריאים בגופם ובנפשם?
זאב גולדבלט: דיון זה, אני חושב שהוא תמרור ובעצם פקודה לכולנו לצאת מהאדישות ולפעול, כפי שאתם כולכם מחויבים לשלום ילדינו.
זאב גולדבלט: אנחנו בפורום ועדי ההורים היישוביים מבקשים שתוקם ועדה או צוות שיבחנו דרכים למגר את האלימות במוסדות החינוך, ועדה שבה נהיה חברים ויישמע קולנו כהורים, שהרי מי שישלם את מחיר האלימות זה אנחנו והילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה גם לך, זאב, ובכלל לנציגי ההורים שמקפידים להגיע ולהיות שותפים בכל דיון.
יפעת שאשא ביטון: אני קראתי את הנתונים שאתה שלחת אליי, וזה מבהיל.
יפעת שאשא ביטון: זה לא מזעזע, זה פשוט מבהיל.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להבין את התחושה שלכם כמי ששולחים את הילדים לבית הספר, ואני בטוחה שגם אתם לא מרגישים מספיק בטוחים עבור הילדים שלכם.
קריאה: סליחה, על איזה נתונים מדובר?
זאב גולדבלט: אנחנו נפרסם אותם בהמשך.
זאב גולדבלט: לא כרגע.
יפעת שאשא ביטון: כשזה יגובש, זה יפורסם.
קריאה: אבל מי אסף אותם?
זאב גולדבלט: פורום ועדי ההורים.
זאב גולדבלט: לא גוף תלוי.
יפעת שאשא ביטון: זה נמצא בתהליך.
יפעת שאשא ביטון: אני ראיתי נתונים ראשוניים.
יפעת שאשא ביטון: וברגע שזה יסתיים אז מן הסתם זה יוצג.
יפעת שאשא ביטון: מספקי היה לראות רק את המגמה ההתחלתית, ואני אומרת לכם, זה פשוט מבהיל, מבהיל לראות את זה.
יפעת שאשא ביטון: שוב תודה, זאב.
יפעת שאשא ביטון: נמצא אתנו אבי קמינסקי מהשלטון המקומי, שחשוף וחווה את זה בכל המרחב, בבקשה.
אבי קמינסקי: קודם כל, תודה שהזמנת אותי.
אבי קמינסקי: אני מייצג את מנהלי אגפי החינוך ברשויות המקומיות.
אבי קמינסקי: אני חושב שתחילת דברייך דיברו על הכול ואפשר ברוב הדברים לשים את זה בחבילה אחת.
אבי קמינסקי: חצר בית הספר וגדר בית הספר היא לא משהו שלא עובר את סף ההתנהלות הכללית של החברה בישראל.
אבי קמינסקי: זאת אומרת, זה נכנס פנימה.
אבי קמינסקי: אנחנו רואים את זה בבית, אנחנו רואים את זה בכל מקום.
אבי קמינסקי: אנחנו מאפשרים יותר היום, גם ברמות השלטוניות וגם ברמות הכלליות של ההתנהלות שלנו, מאפשרים להתנהל בצורה יותר אלימה, יותר אגרסיבית, גם אחד כלפי השני וגם כמובן כלפי אנשי הציבור, אנשי השלטון וכדומה.
אבי קמינסקי: וראינו רק באחרונה את ההפגנות של העובדים הסוציאליים סביב הנושא של אלימות כלפיהם, כלפי אלה שאמורים לטפל בעניין מכל מיני דברים אחרים.
אבי קמינסקי: אני חושב שצריך לחלק את הנושא של האלימות לאלימות שבין הילדים עצמם לבין הקהילה והמוסד החינוכי שגם שם יש חוויות לא נעימות סביב העניין הזה.
אבי קמינסקי: הגם שהסתדרות המורים נמצאת כאן או לא נמצאת כאן - - -
מאיר אסרף: נמצאת כאן.
יפעת שאשא ביטון: נמצאת.
יפעת שאשא ביטון: זו הדרך שלי להביא אותם.
יפעת שאשא ביטון: כל פעם שאני מזכירה אותם בוועדה הם רצים ישר.
אבי קמינסקי: הבנתי.
מאיר אסרף: אני אגיב גם על זה, גברתי.
אבי קמינסקי: וגם זה לא מקום נוח.
אבי קמינסקי: וגם כאן אנחנו אמורים, אמורים אנחנו, אני מרגיש, להגן גם על אותם מורים שחווים חוויות אלימות כאנשי מקצוע.
אבי קמינסקי: הדבר הנוסף שאני רוצה לומר, ואני אגיע אחר כך לסוף דבריי, שבמערכת החינוך יש לנו גם מורים טובים, יש לנו גם מנהלים טובים, ויש עשייה ראויה בתוך המוסד החינוכי גם אם יש מקרי קיצון, ולפעמים אני גם מרגיש את זה תוך כדי העבודה שלי, שיש יותר מקרי קיצון של אלימות בתוך מוסדות החינוך.
אבי קמינסקי: אבל גם בזה הם מאוד עושים את עבודתם.
אבי קמינסקי: אני רוצה לשקף את תמונת המצב.
אבי קמינסקי: לפחות מבחינתי, כשאני בא למקום הזה מאחורי שולחן של מנהל אגף חינוך.
אבי קמינסקי: אז אני מוצא שאין יועצים בבתי הספר, ואם יש יועצים, אז יש יועצים בבתי הספר היסודיים אבל אין להם תקן, והמדינה הרבה מאוד שנים לא מצאה לנכון לשים תקנים בצורה מסודרת.
יפעת שאשא ביטון: לצבוע את זה ולתת לזה את החשיבות.
אבי קמינסקי: כן.
אבי קמינסקי: אלא לקחו מהשעות, מסל התרבות, מסל הזה, מכל סל כזה או אחר, והמורה והמנהלת בתוך סד האפשרויות שלה כמובן מתקננת את הנושא של היועצת, ולעולם זה לא מספיק.
אבי קמינסקי: בנושא הפסיכולוגים, את אמרת גם כן, גם השירות הפסיכולוגי היום, התִקנון שלו, גם אם הוא במאה אחוז, המצבה שבה אתה מייצב את המערכת נמצאת ב-60%, 70%, וכל נתון שתגידו, אבל בוודאי לא מאה אחוז.
אבי קמינסקי: גם המאה אחוז לא מספיק היום בתוך העידן שאפשר ומאפשרים הקשיים שהילדים נמצאים בהם, השינוי המבני של המשפחה, השינוי המבני של האלימות.
אבי קמינסקי: כל הנושאים האלה מחייבים יותר התייחסות, ובתי הספר אינם ערוכים לטפל בזה.
אבי קמינסקי: כשפסיכולוגית בית ספר מגיעה לארבע שעות לבית הספר, בכל סד הבקשות שלה, גם המערכתי, גם עם הילדים, גם עם ההורים, היא לא מסוגלת לבצע את העבודה שלה כמו שצריך.
אבי קמינסקי: ולכן צריך להרחיב את השירותים הפסיכולוגיים, וגם אז צריך לחפש איך עושים את זה, כי צריך תכנון תעסוקה.
אבי קמינסקי: אין, לצערי הרב, פסיכולוגים במערכת החינוך בשוק, וזה חלק מהקשיים.
אבי קמינסקי: הדבר הנוסף שאני רוצה לומר ולא התייחסנו אליו זה שירותי הרווחה.
אבי קמינסקי: אני מרגיש ואני אישית פניתי גם למנכ"ל משרד החינוך וגם למנכ"ל משרד הרווחה לקיים שיח איך אנחנו מייצבים תבניות עבודה מוסדרות בין החינוך לרווחה.
אבי קמינסקי: אז יש דברים ספורדיים, יש דברים שנמצאים בתקנות או בחוק.
אבי קמינסקי: אבל היום מערכת החינוך זקוקה יותר לסיוע של העובדים הסוציאליים, זקוקה יותר לראייה הכוללת.
אבי קמינסקי: זה לא נמצא בד' אמותיו של התלמיד כי זה נכנס למרחב הקהילתי הרחב מאוד.
אבי קמינסקי: אז נעשים כאלה צעדים, אבל שם צריך לעשות הרבה מאוד.
אבי קמינסקי: צריך לתקנן את זה בצורה מסודרת, שלכל מוסד חינוכי בהיקף כזה או אחר יהיה עובד סוציאלי שילווה את בית הספר מא' ועד ת'.
אבי קמינסקי: זה יעזור.
אבי קמינסקי: זה יתגבר את העניין.
אבי קמינסקי: זה לא קיים.
אבי קמינסקי: והיום, בעידן שהכול אפשרי, צריך לעשות את זה הרבה יותר ממוסד ונכון.
אבי קמינסקי: וכשיש לך את כל הדברים האלה, עם סל הלחצים הכל-כך קשה על מנהל בית הספר ועל המורים, ולפעמים על תחושה של חוסר גיבוי, וצריך לתת גיבוי שלם ומלא למורים ולמנהלים, במקום הזה אתה נכנס לתוך כאוס שבו אתה צריך קודם כל לייצב את המערכות האלה, אתה צריך לדבר איתם, ואתה צריך גם לטפל בהן.
אבי קמינסקי: ובזה לצערנו הרב יש קושי ויש מחסור רב.
אבי קמינסקי: צריך להגיע לזה כי בסופו של דבר אפשר לטפל בנושא של אלימות.
אבי קמינסקי: אני לא יודע אם במיגורה, אבל לצמצם אותה.
אבי קמינסקי: אבל צריך לדעת איך עושים את זה, וצריך הרבה מאוד עוצמה של משאבים בתוך מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אבי.
יפעת שאשא ביטון: הוספת כאן נקודה מאוד חשובה, וזה הקשר עם הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים במיוחד היום, במציאות של הרבה מאוד הורים גרושים שנמצאים במערכת, ילדים שמתמודדים עם משברים בתוך המשפחה ועוד דברים נוספים שאנחנו פוגשים מעבר לסוגיה הזו, אין שאלה שהקשר עם הרווחה צריך להיות הדוק יותר ורציף יותר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן מדברים על תכלול של הטיפול בילד, הרבה מאוד רשויות אפילו חיברו את החינוך עם הרווחה ועם הבלתי-פורמלי כדי לתת מענה הוליסטי.
יפעת שאשא ביטון: אבל בפועל, כמו שאתה אומר, אנחנו רואים שכל אחת מהמערכות האלה בקושי מצליחה להחזיק את עצמה.
יפעת שאשא ביטון: אז לבקש את שיתוף הפעולה, לפעמים זה קצת מעבר ליכולות.
יפעת שאשא ביטון: אבל אין שאלה שזה המקום שאנחנו כמדינה צריכים לכוון אליו, שם אנחנו צריכים לשים את האצבע, ואז אולי נצליח לתת מענה כולל.
צופית גולן: אני גולן צופית, מפורום ועדי ההורים היישוביים והיו"ר של רחובות.
צופית גולן: אני רוצה להעלות פה נקודה, וחבל לי שמשרד החינוך לא נמצא פה - - -
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך נמצא פה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע אותו.
יפעת שאשא ביטון: אני נותנת להם לשמוע את הכול ואחר כך הם יגיבו.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני מרשה לעצמי לומר שהם השליח.
יפעת שאשא ביטון: אני רציתי פה את מי שקובע את המדיניות, אבל הוא לא פה.
צופית גולן: אז אני קודם כל מברכת על ההקטנה של הצפיפות בכיתות.
צופית גולן: היא חשובה ונכונה.
צופית גולן: אבל פועל יוצא של ההקטנה של הצפיפות בכיתות היה הקטנת שטחי החצר, כי בעצם לא הוסיפו בתי ספר אלא הקטינו את שטחי החצר ובנו עליהם כיתות, מה שיוצר בתוך ההפסקות סיר לחץ מטורף.
צופית גולן: אני יכולה להעיד מעדות אישית, ילד שלי בכיתה א' בשנה שעברה שילם פרוטקשן בממתקים לילד בוגר יותר כדי שיהיה לו שטח חצר לשחק עם חברים בהפסקה, משהו שנראה לנו טריוויאלי, ילדים צריכים מרחב משחק.
צופית גולן: אני לא מפחיתה מזכויות הילד וממקומם של הילדים.
צופית גולן: אני חושבת שלמורים היום לקחו הרבה מאוד מהכלים שלהם למגר אלימות, לייצר ענישה, לתת להם בחזרה את המקום שלהם בתוך הכיתות.
צופית גולן: וגם בהפסקות כי ההפסקות הפכו להיות פשוט ג'ונגל.
צופית גולן: ומורה שזו ההפסקה היחידה שלה, והיא צריכה גם להסתובב ולהפריד בין ילדים – אני יכולה להגיד על בית הספר שלי, על הרבה מאוד בתי ספר בעיר שלנו, הם בין הצפופים שיש בארץ, יש לנו בית ספר יסודי עם כמעט 1,000 תלמידים.
צופית גולן: אין להם מקום.
צופית גולן: המורים נטולי כלים, גם השירות הפסיכולוגי, הרבה מאוד בתי ספר ברחובות מדורגים במעמד סוציו-אקונומי גבוה, מה שאומר ששירות פסיכולוגי כמעט שאין.
צופית גולן: ליווי, יועצת, כפי שכבר אמרו לפניי, יש מעט מאוד.
צופית גולן: אין כלים.
צופית גולן: ואני חושבת שצריך להתחיל להיכנס לזה ולעשות סדר, אם דרך הרווחה, אם להוסיף תקנים של פסיכולוגים, וגם להגדיר שטח חצר הגיוני לילד.
צופית גולן: ואם זה אומר לפתוח עוד מוסדות חינוך, אז לפתוח עוד מוסדות חינוך כי ילד צריך מרחב בהפסקה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, צופית.
יפעת שאשא ביטון: נכון, גם להיבט של המרחב, ואני הזכרתי אותו בראשית דבריי, יש משמעות מאוד מאוד גדולה, ולצערי הרב, בתי ספר נשארו כפי שהם היו לפני הרבה מאוד שנים ואין שום התאמה של המרחבים למציאות ולדינמיקה שמתרחשת.
יפעת שאשא ביטון: אז יש לנו פה את נציג הסתדרות המורים, מאיר אסרף.
יפעת שאשא ביטון: וכשאתה לא היית כאן – אגב, למדתי את השיטה - - -
מאיר אסרף: אני שמעתי, גברתי.
יפעת שאשא ביטון: אני כל פעם אזכיר אתכם, אתה ישר תגיע, נקבל את ההתייחסות ונהיה שמחים.
מאיר אסרף: לא, פשוט יש דיון מקביל בוועדת החינוך על נגישות.
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי גם בראשית דבריי, אני לא באה בטענות לא למורים ולא למנהלים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבתי ספר נמצאים בסיר לחץ אמיתי.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שמי שצריך לעשות את השינוי זה משרד החינוך כלפי מטה בכך שהוא ישחרר קצת לחץ, שהוא ייתן למורים את הכלים ואת הליווי שהמורים באמת זקוקים לו בשטח כדי שהם יוכלו אחר כך להעביר את זה לילדים.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני מוכרחה לומר לך שאני כל פעם מופתעת מחדש מהבריונות של הסתדרות המורים, כי ילד בכיתה ג' או ילד בכיתה א' תוקף מורה או תוקף מבוגר, במקום לעשות את ההליך החינוכי – הייתי שם, אגב, הייתי, אני לא מדברת בעלמא, הייתי שם עם כיתות יותר גבוהות והתמודדתי עם מקרים כאלה – במקום לקחת את הילד הזה, להבין מאיפה זה בא, לתת לו את המעטפת הטיפולית, לעשות את מה שצריך בתהליך החינוכי, משביתים מערכת.
יפעת שאשא ביטון: במקום להשבית מערכת, יותר יעיל זה לכנס את כולם, לעצור רגע את הלימודים בשעתיים הראשונות במקום להשבית את הלימודים ולדבר על זה, לנצל את זה לטובת מניעת אלימות, לטובת חינוך.
יפעת שאשא ביטון: אם אני הייתי יפה בן דוד הייתי קוראת למשרד החינוך ולכל המערכות ואומרת, חברים, תעצרו, בואו נחזיר את החינוך לתוך המערכת.
יפעת שאשא ביטון: במקום זה, יפה בן דוד בוחרת לטפל בבריונות בדרך של בריונות.
יפעת שאשא ביטון: ואני אשמח לשמוע את התגובה.
יפעת שאשא ביטון: חברתי חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה רוצה להוסיף, בבקשה.
מאיר אסרף: אני ארכז את כל השאלות ואני אענה בסוף.
פנינה תמנו: הכניסו אותנו לסיפור שהיה באשדוד.
פנינה תמנו: אני לא רוצה להתייחס ספציפית יותר מדי, אבל מעבר לבריונות הזאת של לנסות לקחת ילדים כל כך קטנים, ובמקום לומר, יש פה בעיה, אולי זו אוכלוסיה מוחלשת, אולי זה ילד שחווה קשיים, האימא בסיפור הזה היא חולת סרטן.
פנינה תמנו: הילד הזה אחר כך חווה בריונות.
פנינה תמנו: אני לא מצדיקה אלימות גם אם זה מילד בכיתה ג', אבל בסוף, איך שהתייחסו לילד ומה שאני שמעתי שהאימא של הילד השני עשתה לו ואיזה אמירות גזעניות, ואיך היו מוכנים להקריב אותו כקורבן במקום להגיד איפה המערכת טעתה, איפה הרווחה בתמונה, אולי הילד הזה זועק הצילו.
פנינה תמנו: במקום לעשות את הדברים הבסיסיים האלה, סליחה, מערכת החינוך באמת נמצאת במקום של להתנהג בצורה בריונית - - -
יפעת שאשא ביטון: זה לא מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: תעשי הפרדה.
יפעת שאשא ביטון: זה הסתדרות המורים שקובעת, כל פעם כשיש אירוע, אפילו עם ילד בכיתה א' זה היה, משביתים את המערכת.
יפעת שאשא ביטון: שמים את הילד על המוקד, לוקחים ילד בכיתה ג', שמים אותו על המוקד.
פנינה תמנו: תראי איזה נתונים יש של הסללה לחינוך מיוחד, ואת מי מסלילים לחינוך מיוחד, ועל איזה סעיף של התנהגויות מסלילים לחינוך מיוחד.
פנינה תמנו: האמיני לי, זה פשוט ביזיון.
פנינה תמנו: וגם משרד החינוך אמרו, אנחנו לוקחים לתשומת לבנו את ההסללה של ילדים מסוימים שזקוקים בסך הכול לעזרה, ובסוף מסלילים אותם גם לחינוך מיוחד כתוצאה מהתנהגויות ואלימות כזאת או אחרת, שזה דרך ביטוי של ילד.
פנינה תמנו: אין ילד רע, יש ילד שרע לו.
פנינה תמנו: ולפתוח דלת להתכתשות בין הורית, ועם המשפחה של הילד שגם ככה זועק לעזרה, נמצא תחת התקפה מצד ההורים האחרים, בעיניי זו בעיה מאוד מאוד חמורה וגם לזה צריך לתת מענה, איך מטפלים בסוגיה כזאת, איפה מתחילה המעורבות של ההורים.
פנינה תמנו: מישהו שם גדר?