GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אמי פלמור: אני רק אגיד משפט לסיום.
אמי פלמור: יש נתונים מבחינתי מאוד משמחים על הירידה באחוז הנערים יוצאי אתיופיה שנמצאים היום בכלא אופק.
אמי פלמור: לעומת מספרים מזעזעים שהיו בעבר יש היום נתונים אחרים לחלוטין.
אמי פלמור: זה אומר שיש תהליך וצריך לשים לב שהתהליך הזה קורה וחשוב שיהיה נרטיב שלא מנציח כל הזמן את התחושה שאין מה לעשות, המצב הוא אסוני ושום דבר לא ישתנה לעולם.
אמי פלמור: יש שינוי וחשוב לי שבתוך השינוי הזה תהיה מודעות לזה שקמה היום יחידה בתוך משרד המשפטים שעוסקת במאבק בגזענות הממסדית, היא מקבלת תלונות, היא רוצה לקבל את כל התלונות הקיימות כדי לפקח וכדי לוודא שבמקומות שבהם אפשר להתערב אנחנו נתערב.
אמי פלמור: אנחנו כמשרד המשפטים, כיחידה לתיאום המאבק בגזענות, נוכל להתערב ונוכל לא להשאיר אף אחד בתחושה שהוא נטול עורף.
אמי פלמור: זה חלק מהמשמעות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אמי, משרד המשפטים.
יפעת שאשא ביטון: עלם, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: תחליטו מי מציג ובאיזה סדר.
אירית אלוני: אני אתחיל.
אירית אלוני: אני אירית, אני ראש תחום של כל מרכזי הנוער בעמותת עלם, 26 מרכזים ברחבי הארץ, אני אתן סקירה כנציגה מטעם עמותת עלם על פועלנו עם בני נוער, אבל בגלל שבעלם אנחנו מאמינים ש'אל תדברו עלינו בלעדינו', אז רוב מי שידבר זה בעצם עובדי נוער שלנו וצעירים וצעירות שהגיעו כאן בנציגות כל כך יפה, כדי שהם באמת יוכלו להיות השגרירים שלנו את העבודה בשטח.
אירית אלוני: אז עלם עובדת כבר מעל 35 שנה עם נוער במצבי סיכון.
אירית אלוני: בשני העשורים האחרונים אנחנו עובדים עם 20,000 בני נוער כש-45% מהם הם בני נוער עולה ועולים, מברית המועצות, אתיופיה וצרפת, וגם מפתחים תכניות מיוחדות אל הנוער העולה, ומה שמאוד מאוד חשוב, ש-30% מהעובדים והמתנדבים שלנו הם בני עולים ועולים, גם מברית המועצות וגם מאתיופיה, כי ההבנה שלנו שהם הגשר, הם השגרירים, הם המתווכים והם המודלים בתוך המרכזים לעבודת נוער נכונה.
אירית אלוני: מה שאנחנו מגלים בשטח, וזה משהו שאנחנו רוצים לתת לו איזה שהוא דגש, כי ממנו ייצא כל הדיון, אני מאמינה, כי זה משהו מאוד מאוד חדש, לנו בתוך השטח, ואנחנו גם מסתמכים על מחקר שנעשה במכון ברוקדייל ב-2010 שאומר שמצבם של בני נוער עולה יוצאי אתיופיה הוא יותר חמור מאשר בני נוער עולה מיתר שאר המדינות, והנתון המפתיע הנוסף, שבני נוער עולה שנולדו בארץ המצב שלהם חמור יותר מבני נוער עולה שנולדו באתיופיה.
אירית אלוני: כלומר, מה אומר הדיסוננס?
אירית אלוני: אנחנו אמורים לחשוב שהם כבר נקלטו בארץ ועברו איזה שהוא תהליך של דה סוציאליזציה והתמקמו, קיבלו את התרבות, למדו, ואותו נרטיב שאנחנו כבר באמת יצאנו ממקומות הסיכון, אבל לא, המקומות הם הרבה יותר חמורים.
אירית אלוני: תחושת חוסר שייכות, לא אל המשפחה, לא אל התרבות שממנה באתי ולא אל הארץ שקלטה אותי הם עמוקים, חזקים והפער הוא מאוד מאוד גדול ולתוך זה נוצר ריק מאוד מאוד גדול.
אירית אלוני: מהמקומות של החוויה הם מגיעים אלינו מול אותם מקומות שהצגתם כאן, של גזענות, של ניכור, של חוסר שייכות, של בדידות ובעיקר של חוסר אמון בממסד.
אירית אלוני: לא רק בשיטור יש יתר, אלא גם ברווחה, גם במשרד החינוך, תחושה ש'לא מאמינים בנו, שאנחנו לא רצויים' ועם תחושת חוסר האמון הזו הם יוצאים החוצה וזה בא לידי ביטוי בהמון כאב, בהפחתתו על ידי חומרים ממכרים, אלימות, נשירה מבתי ספר, נשירה מהצבא.
אירית אלוני: את כל זה אנחנו יכולים לראות כסימפטום לתחושות המאוד מאוד מאוד קשות.
אירית אלוני: אז מה אנחנו עושים בעלם?
אירית אלוני: קצת ניתן בקצרה, מה אנחנו עושים אל מול התופעות?
אירית אלוני: כמובן שאנחנו נמצאים בכל השכונות, אנחנו יודעים שאוכלוסיות יוצאות אתיופיה נמצאות בשכונות מבודדות ומרוכזות, אז אנחנו מגיעים אליהם.
אירית אלוני: עלם מפתחת לאורך כל השנים פרקטיקות לבני הנוער.
אירית אלוני: כלומר אם יש חוסר אמון כל כך גדול הם לא יבואו אלינו, הם לא יצרכו את השירותים, אז מה אנחנו צריכים לעשות?
אירית אלוני: לחפש אותם, לחפש אותם עם הניידות של עלם, לחפש אותם עם המתנדבים שלנו, להגיע לשכונות.
אירית אלוני: בשנתיים האחרונות פיתחנו פרקטיקות עבודה שאנחנו מגיעים אל בתי הספר, פותחים מרכזי נוער בתוך בתי הספר.
אירית אלוני: אנחנו נגיע, אנחנו נעשה ריצ'ינג אאוט, אנחנו נאתר ואנחנו נצליח לגעת.
אירית אלוני: תכנית שלא תדע לגעת ולחזר לא תצליח לגעת בבני הנוער, כי המקום של חוסר האמון הוא כל כך עמוק.
אירית אלוני: אנחנו לא מוותרים, ומגיעים ולא מוותרים ואנחנו מחזרים ואנחנו מייצרים בתוך המרכזים אווירה לא מתייגת, כי יש בה מתנדבים ויש בה סטודנטים ויש בה אנשי מקצוע והם מגיעים ואנחנו מקבלים אותם לא ממקום שיפוטי, כמו שהם, בתוך מרכזים שמעוצבים בסטינג מזמין של בתי קפה, שנראים כמו בית.
אירית אלוני: הם מגיעים ואנחנו מנסים לתת להם את תחושת השייכות, מדברים על הגזענות, מדברים על הכאב, מדברים על האפליה, לא פוחדים לדבר אותה, שמים את המשקפיים המאוד מאוד כואבים שרואות דרכם ומרגע שהרכבנו את המשקפיים האלה אי אפשר להוריד אותם, אז אתה מתחיל כבר לראות הדרה ואתה מתחיל לראות פגיעה.
אירית אלוני: אנחנו בתוך המרכזים מנסים לתת מענה.
אירית אלוני: בניית הקשר והאמון היא רק אמצעי, היא לא המטרה, היא אמצעי כדי לפתח מסוגלות בכל אחד ואחד מהנערים המקסימים, לתת להם את התחושה שהם מסוגלים, שהם יכולים, לבדוק מה הם רוצים, להרחיב הזדמנויות, להוציא ממעגלי העוני, להחזיר את החוויה המיטיבה שיש עורף ולתת להם את העוגן, גם בקבוצת השווים שלהם, שמגיעה למרכזים, גם באמצעות המתנדבים המדהימים שלנו שיספרו וגם באמצעות אנשי המקצוע.
אירית אלוני: יש לנו תכניות ליווי אישיות, תכניות קבוצתיות, כלומר המרכזים מהווים חממה כשכל הזמן תזכרו ש-90% מהעבודה שלנו היא בניית אמון ולחזר ולהגיע אליהם.
אירית אלוני: בחוץ, בתוך הבתים, לתת מענה להורים, לתת ייעוץ להורים, גם למשפחות, התערבות בתוך המשפחות.
אירית אלוני: מה שמאוד מאוד כואב, שאנחנו עושים באמת את העבודה ומבינים שכשהם יוצאים החוצה הם נתקלים שוב אז זה חוזר חזרה, נתקלים שוב וחוזר חזרה.
אירית אלוני: אנחנו היום מבינים שזה חייב לעבוד בשני רבדים, בתהליכים מקבילים, שלנו, של אנשי המקצוע, ושלנו כחברה, כמדיניות.
יפעת שאשא ביטון: ושל הרשויות.
אירית אלוני: אז אני לא ארצה להרחיב, כדי לא לקחת את הזמן, כי לידי נמצאת מנהלת מרכז הנוער 'הפוך על הפוך' בקרית ים שתוכל לדבר את זה ואחר כך מזל מרחובות ואחר כך נשמע מעלמה ונשמע את עמית ונשמע גם מעלמה גם את כל הצעירות.
מזל דמוזה: אני חייבת להגיד שרוב הסיפורים פה די היו מוכרים מהשטח.
מזל דמוזה: הגעתי למרכז הנוער לפני שלוש שנים בערך, נולדתי וגדלתי בקרית ים וככה אני בתור נערה פחות הכרתי את הסיפורים האלה ופתאום זה, וזה ממש הכה בי.
מזל דמוזה: החוויות זה חוויות שחוזרות על עצמן, בני הנוער שמגיעים אלינו הרבה פעמים הסיפורים הם לא תמיד, כמו הסיפור השני, של הנער שאמר שהוא לא היה מסוגל בכלל לספר את זה, הוא לא רצה שהחברים ישמעו על זה.
מזל דמוזה: אותו מקרה קרה גם אצלנו, זה לא קורה רק בלילות, בשכונה, אמצע היום, צהריים, שני נערים, אחד יוצא אתיופיה, אחד לא, מסתובבים להם ברחוב, קופצים עליהם שלושה שוטרים, עורכים עליהם חיפוש, מחליטים לעשות את החיפוש על הבחור יוצא אתיופיה, מפשיטים אותו באמצע השכונה לעיני עוברי אורח, ילדים, מבוגרים, פחות שמו לב למי נמצא באזור.
מזל דמוזה: ומה שמפתיע שאת הסיפור הזה אני לא שמעתי מאותו נער שזה קרה לו, דווקא מהחבר שלו, שהתבייש בשבילו.
מזל דמוזה: הוא ניסה למשוך את האש ולצעוק ולקלל אותם, אבל הוא הבין שהוא לא מעניין אותם, יותר מעניין קצת להציק למישהו שיותר קל להחליש.
יפעת שאשא ביטון: תספרי קצת על הפעילות שלכם, אני מבינה שאת מרכז את הפעילות בקרית ים?
מזל דמוזה: בקרית ים, כן.
יפעת שאשא ביטון: את רוצה לספר קצת על המפגש שלך, על התרומה שלך בעצם בגיוס בני הנוער, על התהליך שאתם עוברים ביחד?
מזל דמוזה: בגדול שלבי הגיוס הם השלבים הכי קשים.
מזל דמוזה: קודם כל עם בני נוער בכללית זה תהליך חיזור מאוד ארוך.
מזל דמוזה: תהליך החיזור אחרי בני נוער יוצאי אתיופיה הוא קצת יותר מורכב, בגלל שיש את המקום הזה של החשד והפחד - - -
יפעת שאשא ביטון: של חוסר האמון.
מזל דמוזה: כן.
פנינה תמנו: גם אולי בגלל המערכת הפורמלית.
מזל דמוזה: נכון.
מזל דמוזה: אנחנו לא גוף פורמלי, אבל המקום היותר קשה זה כשאנחנו נכנסים לבתי הספר, כשזה הגוף הפורמלי ואנחנו מגיעים בכובע לא פורמלי ועד שאנחנו יוצרים את המקום הזה של אמון, שהם יודעים שהם יכולים לבטוח בנו, שהם יכולים לשתף אותנו ולהעלות ולהציף את מה שעובר עליהם בצורה פתוחה, בצורה של לדבר בגובה העיניים, זה תהליך של כמה חודשים וזה יכול לקחת גם שנה.
מזל דמוזה: מעבר לזה אחד מהפרויקטים שאנחנו עושים זה בשיתופי פעולה בבתי הספר, זה קבוצה של נערות.
מזל דמוזה: להביא את השיח של בני נוער ונערות לתוך בתי הספר, משהו שמקשה עוד יותר את התהליך הזה של החיבור ושל בניית האמון ויצירת הקשרים המשמעותיים, מה שגורם להם בעצם להגיע אלינו בסוף, למרחב שלנו.
מזל דמוזה: קודם כל זה הדמויות שנמצאות שם, אם זה המתנדבים, אם זה העובדים, הצוות, הוא מאוד מגוון, מגיע מכל מיני תחומים, מכל מיני צבעים, נקרא לזה, והרעיון הוא לתת להם את המקום שהם יכולים לדבר את הכול, אם זה את הכאב, אם זה את השמחה, גם אם זה דיונים על גזענות, שהרבה פעמים זה מרגיש, 'אני לא אדבר עכשיו על גזענות כי אני אתפס כחלש' אבל פה אנחנו אומרים להם 'יש לכם את המקום, בואו נדבר על זה כולם מול כולם'.
מהרטה ברוך: כמה נערים ונערות יש במועדון?
מזל דמוזה: בסך הכול בשנה אנחנו עובדים עם 195 נערים.
מזל דמוזה: זה המספר האחרון.
יפעת שאשא ביטון: 190 בקרית ים, או בכלל?
אירית אלוני: בעמותת עלם אנחנו עם 2,000 בני נוער.
יפעת שאשא ביטון: ניתן לעוד נציג מעלם ואחר כך אנחנו נשמע את המשרד לבטחון פנים.
אירית אלוני: יש גם את מזל ואחריה תדבר ר'.
יפעת שאשא ביטון: אז ממש בקצרה, בסדר?
נגה אשגרטש: אני מתנדבת במרכז נוער בקרית משה ברחובות.
נגה אשגרטש: הגעתי לשם מתוך מקום של להחזיר למקום שבעצם פיתח אותי כי היה לי נורא קל להגיע מתוך קרית משה למקום אחר, שהוא יותר בעייתי, יותר פשיעה, יותר אלכוהול, יותר סמים ועוד דברים, והמקום הזה, פינת הנוער, המרכז של עמותת עלם, בא בשילוב עם המשפחה, שהוא ידע להוביל אותי למקומות הרבה יותר טובים.
נגה אשגרטש: זה היה לפני עשר שנים, ההורים שלי עוד לא היו כל כך במקום הזה של להבין ולכוון והפינה, זה מה שהיא עשתה בעצם, היא כיוונה אותי, היא ידעה לדבר איתי ואני היום בפינת הנוער מגיעה למקום של להבין את הנערים, לשמוע אותם, לקבל אותם, להראות להם שמה שהם עוברים היום, גם היום, אחרי עשר שנים, זה מה שאני עברתי.
פנינה תמנו: בת כמה את?
נגה אשגרטש: בת 24.
פנינה תמנו: יש את היתרון גם לדבר אליהם בגובה העיניים, את קרובה לגיל שלהם.
נגה אשגרטש: בדיוק בגלל זה באתי.
נגה אשגרטש: היו לי סיטואציות שם עם כמה נערים, היה שם נער שהתלהם, שצעק, שהפגין הרבה כוח, אמרתי לו 'תירגע, אני חלק ממך, אני אתה, אני עברתי את אותו דבר שאתה עברת, גם אותי לא קיבלו וגם אני חוויתי גזענות וגם אני הסתרתי מההורים שלי דברים שלא היו מחוברים בין התרבות האתיופית ולישראליות פה וזה בסדר'.
נגה אשגרטש: וככה יצרנו איזה שהוא סוג של קשר שבנוי על הבנה, שבנוי על אותו קו, אני פה, אתה שם, אנחנו באותו מקום.
נגה אשגרטש: זה מה שאני נורא אוהבת במרכזים של פינת הנוער, גם במרכזים של עמותת עלם, למקום שלנו קוראים פינת הנוער, אז סליחה.
נגה אשגרטש: יש לנו מתנדבים יוצאי אתיופיה גם מהשכונה וגם לא מהשכונה, שהנערים רואים שמה שקורה בקרית משה קורה רק בקרית שמונה, זה קורה גם - - - המנהל של פינת הנוער, הוא גר בגדרה, הוא ממוצא אתיופי, והוא גם מספר להם את אותם סיפורים שהוא חווה.
אירית אלוני: חשוב לציין שבני הנוער מגיעים לכל מרכזי הנוער וכל הפרויקטים של עלם מבחירה.
אירית אלוני: אין כפייה, הם מגיעים אלינו כי הם בוחרים להגיע גם אם זה אחרי תהליך חיזור.
אירית אלוני: הם גם בוחרים עם מי לדבר, זה לא שהם מדברים עם איש מקצוע מסוים, עם אחד מהמטפלים - - -
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הם מנהלים את התהליך בעצם ולא מישהו מנהל אותם.
אירית אלוני: הם מנהלים את התהליך, בדיוק.
אירית אלוני: פרקטיקת השותפות היא מאוד מאוד חשובה, זה חלק מהתהליך.
ר.א.: אני ר'.
ר.א.: עברתי הרבה דברים בחיים שלי, הרבה גזענות, עברתי הרבה בתי ספר שלא קיבלו אותי כשהייתי עולה חדשה.
ר.א.: עליתי לפה, לא נולדתי פה.
פנינה תמנו: איפה את גרה?
ר.א.: בפתח תקווה.
פנינה תמנו: מהעיר שלי.
ר.א.: אני עוד חודש בת 18.
ר.א.: את הדברים האלה עברתי כשהייתי ילדה קטנה, כשמלא בתי ספר לא רצו לקבל אותי כי אני שחורה והעיפו אותי ממקומות שלמדתי בהם יום אחד.
ר.א.: הגעתי לפרויקט עלמה, שהם מצאו אותי מסתובבת ברחוב ועושה הרבה דברים שאני לא צריכה לעשות.
ר.א.: הייתי גם לא מרגישה טוב, לקחו אותי לבתי חולים, לא רציתי ללכת לטפל בעצמי, או שלא היה אכפת לי מעצמי, כי ראיתי הרבה דברים שלא הייתי צריכה לראות ונפגעתי מהרבה אנשים בעולם, בהרבה גזענות.
ר.א.: עלמה עזרו לי הרבה וזהו.
יפעת שאשא ביטון: את מרגישה שהפרויקט נתן לך מעין בית, מעטפת?
יפעת שאשא ביטון: מקום מוגן להיות בו?
ר.א.: מקום מוגן, עזרה, אהבה, תמיכה שבמקומות אחרים לא קיבלתי.
ר.א.: גם במעון צופיה קיבלתי הכי אהבה שבבתי הספר האחרים לא קיבלתי.
ר.א.: מעון צופיה זה - - -
ר.א.: יש מקומות שנתנו לי בחיים שלי הרבה חיוך ושמחה וחום ואהבה, ויש מקומות שלא נתנו לי, כאילו הרגשתי הרבה גזענות.
פנינה תמנו: ככה הרגשת במערכת החינוך בפתח תקווה?
ר.א.: כן.
פנינה תמנו: מאיפה את, יוספטל או עמישב?
ר.א.: תקומה.
פנינה תמנו: ואיפה למדת ביסודי?
ר.א.: למדתי בבית ספר, אני לא יודעת איך קוראים לו, אבל מול העירייה יש בית ספר חרדי שנכנסתי לשם ליום אחד וביום השני התקשרו בבוקר ואמרו להורים שלי שלא להביא אותי לבית הספר.
פנינה תמנו: באיזה כיתה היית?
ר.א.: הייתי עולה חדשה, רק עברתי לגור בפתח תקווה ופשוט אמרו לי לא להביא אותי לבית הספר.
יפעת שאשא ביטון: זה גם קטע ששמים אותם בבתי ספר דתיים ישר.
מהרטה ברוך: את תתגייסי?
ר.א.: כן, אני מתגייסת ב-4.11.
ר.א.: זה החלום שלי.
ר.א.: לא משנה כמה עברתי בחיים שלי אני תמיד אלחם על זה שאני אתגייס למשמר הגבול.
פנינה תמנו: יש בדיחה על מג"ב.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת, בכבוד על מג"ב פה בשולחן, יש פה רגישות.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו נציגות משפחתית ראויה שם.
יפעת שאשא ביטון: מהרטה, בבקשה, רצית להתייחס לדברים של עלם.
מהרטה ברוך: בהמשך למה שנאמר, התמונה לא נעימה, בלשון המעטה והשאלה מה אנחנו עושים, מה צריך לעשות כדי שהמצב הזה ישתנה, ישתפר.
מהרטה ברוך: אירית, את אמרת שמצבם של בני הנוער שנולדו פה רע יותר ממצבם של בני הנוער שעלו מאתיופיה, שהגיעו לפה כעולים ואני מסכימה איתך.
מהרטה ברוך: אני מרגישה את זה, רואה את זה ואני חושבת ששם יכולה להיות נקודה שאיתה אפשר להתחיל במערכת החינוך.
מהרטה ברוך: מה שקורה, אני הגעתי לארץ כילדה בת עשר לישראל והיה לי מזל, זה מזל גדול שלי כי מבחינתי אני הגעתי לפה כשהכרתי כבר את אתיופיה, הכרתי את ההורים שלי בחוזקות שלהם, אני זוכרת את אבא שלי חזק ונלחם ושומר עלינו בדרך, ממש מציל את חיינו והזיכרון של ההורים שלי בחוזקם הוא משהו שכבר היה קיים אצלי.
מהרטה ברוך: כשהגעתי לארץ הייתי מספיק צעירה כדי ללמוד פה את התרבות החדשה, כדי בסוף להגיע לאוניברסיטה וכו', הייתי מספיק צעירה כדי להשתלב גם פה.
מהרטה ברוך: אלה שנולדים בארץ או אלה שהגיעו בגיל מאוד צעיר, בעצם חסר להם החלק הראשון, חסר להם השורשים שלהם, הבית שלהם, חסרה להם החוויה שלהם את ההורים שלהם חזקים וההורים שלנו, שעשו את הבלתי אפשרי ובזכותם אנחנו פה, ההורים האמיצים האלה, כשהגיעו לפה אמרו לנו 'מה שהיה היה, משנה מה שקורה פה'.
מהרטה ברוך: אז לא, מה שהיה הוא מאוד מאוד חשוב ואני חייבת לציין גם שמערכת החינוך שלתוכה נכנסנו עודדה אותנו לזנוח את מה שהיה שם ופשוט להשתדל להיות כמה שיותר להיות ישראלים.
מהרטה ברוך: אני גם זוכרת שרקדתי ריקודי עם, שרתי שירי ארץ ישראל וקראו לי רוחמה וחשבתי שככה אני אהיה הכי ישראלית שיש.
מהרטה ברוך: לא, החיבור האמיתי שלי לעצמי התחיל בזה שהתחברתי לשורשים שלי.
מהרטה ברוך: לכן אני חושבת שהלימוד של התרבות האתיופית, החיבור של הנערים האלה להורים שלהם, לשורשים שלהם.
מהרטה ברוך: לא מזמן יצא מסע של נערים מתל אביב לאתיופיה, בעיניי זה דבר שראיתי שעשה שינוי עצום על הנערים, הם פתאום הבינו מאיפה ההורים שלהם באו, הבינו את ההורים שלהם, הבינו את התרבות שלהם, את הכוח שלה, את העוצמה שלה.
מהרטה ברוך: כשאתה מועצם מבחינת השורשים שלך, מבחינת מי שאתה, היכולת שלך להתמודד עם הסביבה הגזענית היא הרבה הרבה יותר טובה.
מהרטה ברוך: אז לצד זה שאנחנו צריכים להשתדל לשנות את המערכות, את המשטרה, את החינוך וכמה שיותר למגר את הגזענות, אני חושבת שתהליך של למידה של התרבות שלנו, של חיזוק של הילדים שלנו, במורשת שלהם, חיזוק של השורשים שלהם הוא מאוד מאוד משמעותי ובזה צריך, אני חושבת, לשים את הדגש.
מהרטה ברוך: אגב, החיבור הזה, הכרת הסיפור שלנו, הוא חשוב לנו, אבל לא רק לנו, גם לחברה הישראלית.
מהרטה ברוך: אני גם פוגשת אנשים שביקרו באתיופיה, שפתאום נחשפו לסיפור האמיתי של הקהילה האתיופית והם אומרים לי 'וואו, אנחנו לא ידענו, כמה זה מדהים, כמה זה יפה'.
מהרטה ברוך: פתאום היחס שלהם משתנה לחלוטין.
מהרטה ברוך: אולי נקודת התחלה יכולה להיות בללמוד באמת את הסיפור הזה ולהתחבר.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי, מהרטה.
יפעת שאשא ביטון: אני כאשת חינוך כבר הרבה מאוד שנים אומרת שהפסיפס החברתי שלנו זה העושר התרבותי שלנו וביום שאנחנו נפסיק לפחד ובתוך מערכת החינוך אנחנו נלמד על התרבויות השונות שיש כאן, והילדים כולם, כשיושבים הילדים בכיתה, כל אחד בכל שלב שהוא ירגיש שהוא מחובר והתרבות שלו באה לידי ביטוי אנחנו נהיה חברה טובה יותר.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו גם מספיק בשלים כחברה לעשות את השינוי הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני כל הזמן אומרת, עוד 5 יחידות במתמטיקה, עוד 2 ספרות, עוד זה, הכול חשוב, אבל אם אנחנו לא נביא את התרבות שלנו לתוך בית הספר ואנחנו נחנך שם ונלמד שם ונראה אחד את השני, אנחנו לא באמת נבנה חברה חזקה.
יפעת שאשא ביטון: אז אני לגמרי מסכימה וזה גם אפילו יהיה אחד הדברים שאנחנו נציין כסיכום הוועדה ואני מקווה שבמשרד החינוך - - -
אמי פלמור: צריך לעשות צדק בהקשר הזה.
אמי פלמור: קודם כל גם בדוח למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה וגם בתכניות של משרד החינוך, אגב ועדת ביטון וכן הלאה, הנושא של הלימוד של קהילת ביתא ישראל כחלק בלתי נפרד מתולדות עם ישראל נמצא היום כבר בתוך מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: נמצא ונלמד או נמצא ומומלץ?
אמי פלמור: קודם כל צריך להגיד שזה שנים ראשונות, אנחנו נמצאים בתוך תהליך.
אמי פלמור: אני, כבוגרת מערכת החינוך לפני 30 שנה, עוד לא למדתי, התלמידים שהיום נמצאים במערכת החינוך בחטיבה העליונה אמורים להיחשף לדבר הזה.
קריאה: אמורים.
אמי פלמור: לא, לא, לומדים.
אמי פלמור: אני רוצה להגיד - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נשמע את משרד החינוך בצורה מסודרת ואז הם יוכלו לייצג את עצמם.
אמי פלמור: אני לא על תקן הסנגורית של מערכת החינוך פה, אבל אני רוצה להגיד, מדינת ישראל כבר הודתה ואמרה שהסיפור של ביתא ישראל הוא חלק בלתי נפרד מתולדות עם ישראל, מתולדות הציונות.
אמי פלמור: כלומר הצורך ללמוד מחדש את הסיפור - - -
פנינה תמנו: יש הכרה, חד משמעית, בשנתיים האחרונות יש עבודה על זה.
אמי פלמור: צריך לתת עוד הרבה רוח גבית לתהליך הזה, אבל זה כבר נמצא.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שאנחנו ניתן כאן, ניתן את הרוח הגבית כדי שזה לא רק יימצא שם, שזה יחיה וינשום שם ובסדר, אנחנו מקבלים את זה שדברים הם תהליכיים, אבל אנחנו צריכים להיות כאן כדי לוודא שזה באמת קורה.
פנינה תמנו: משרד החינוך דיברו?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את המשרד לבטחון פנים ואחר כך - - - אתה רוצה עכשיו, חבר הכנסת?
דב חנין: כן, כי אני צריך לרוץ.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז חבר הכנסת דב חנין ואחר כך המשרד לבטחון פנים.
דב חנין: תודה לך, גברתי יושבת הראש על כינוס הדיון הזה ותודה לכולכם שהגעתם ואתם משתתפים איתנו היום.
דב חנין: אני מתנצל בפניכם שהגעתי לדיון באמצע ואני גם אעזוב אותו באמצע כי היום הזה, יום השוויון ליוצאי אתיופיה, שאני אחד היוזמים שלו, הוא יום שבו אנחנו עושים דיונים בכל ועדות הכנסת במקביל.
דב חנין: אני הגעתי לכאן מהדיון בוועדת החוקה.
דב חנין: אני רוצה לומר לכם שעצם העובדה שהכנסת החליטה לקבל את ההצעה שלנו ולציין אחת לשנה את יום השוויון, יום המאבק לשוויון יוצאי אתיופיה, ביום שהוא יום השנה למחאה ציבורית המונית של בעיקר צעירים מקרב יוצאי אתיופיה, מחאה מאוד מאוד מרשימה שהתרחשה ברחובות תל אביב, הייתה לי הזכות להיות שם יחד עם המוני המוני צעירים יוצאי אתיופיה, בעיקר צעירים, מחאה שהתחילה באמת ברגע של המון אופטימיות וכוח, כי המון אנשים יצאו החוצה להשמיע את קולם, למרבית הצער היא הסתיימה באלימות משטרתית ובמראות מאוד קשים, אבל העובדה שהכנסת בחרה דווקא את היום הזה לציין כיום המאבק למען שוויון יוצאי אתיופיה בישראל, אני חושב שזו החלטה חשובה ואני מקווה שהיום הזה יישאר איתנו עוד שנים, עד אשר אנחנו נגשים - - -
אמי פלמור: להיפך, אנחנו מקווים שהיום הזה יתייתר תוך כמה שנים.
דב חנין: כן, כן.
דב חנין: אני מדבר בזווית ריאליסטית, אני מקווה שהוא יישאר איתנו עוד שנים עד אשר אנחנו נגשים את השוויון המלא שאנחנו רוצים להגיע אליו ביחס ליוצאי אתיופיה בישראל.
דב חנין: אני מודה לך באמת על ההיענות לבקשה לקיים את הדיון על מצבם של צעירים יוצאי אתיופיה בישראל.
דב חנין: זה ציבור מאוד גדול, 40,000 צעירים ובני נוער יוצאי אתיופיה זו קהילה מאוד צעירה ואני שמעתי בכאב מאוד גדול את האמירה, שהיא כנראה נכונה, שמצבם של יוצאי אתיופיה שנולדו בישראל קשה יותר מאשר של אלה שנולדו באתיופיה והגיעו לארץ בתור ילדים או בני נוער.
דב חנין: זו בסופו של דבר תעודה קשה לנו, לחברה הישראלית, וזה מחייב אותנו להרבה חשבון נפש על מה שקורה כאן.
דב חנין: אני שומע מאוד בהתרגשות את הדברים שלכן, הנציגות, החניכות והפעילות בעלם, העבודה של עמותת עלם היא מרשימה מאוד, מאוד מאוד מרשימה ומאוד מרגשת, אבל אני הייתי רוצה לראות את המדינה נכנסת פה לדבר הזה.
דב חנין: את המדינה, את הרשויות המקומיות.
דב חנין: זה שיש את עמותת עלם, כל הכבוד, אם היה לי כובע הייתי מוריד בפניכם, אבל איפה הרשויות המקומיות?
דב חנין: איפה מדינת ישראל?
פנינה תמנו: דב, יש פה גם תכנית עלמה לנשים.
אירית אלוני: של עלם.
דב חנין: עלם ועלמה, זה כל הכבוד, אבל עדיין המערכת הציבורית צריכה להתגייס לעניין הזה במלוא העוצמה ובמלוא הכוח.
דב חנין: נמצאת מולי עורכת הדין פלמור, מנכ"לית משרד המשפטים, שהובילה מהלך מאוד חשוב, אני מאוד מאוד מעריך אותו, של המדינה בנושא ההתמודדות עם הגזענות, היבט משלים של הדבר הזה הוא להבין שאנחנו לא רק צריכים להתייחס לבעיה כשהיא פורצת החוצה ונראית, אלא אנחנו צריכים להתמודד עם המורכבויות מההתחלה, מהגיל הכי צעיר, ללוות את בני הנוער, את בנות הנוער, לאפשר להם להתבטא, לבטא את עצמם, לקדם את עצמם, להוביל את עצמם, להשמיע את הקול שלהם, לחיות באופן מלא בחברה כאזרחים ואזרחיות שוויוניים.
דב חנין: אני, גברתי יושבת הראש, מאוד הסכמתי עם האמירה שלך, אני חושב שטוב מאוד שהיא תהיה חלק מהסיכום של הדיון הזה.
דב חנין: הפסיפס של החברה שלנו הוא העושר שלנו.
דב חנין: אנחנו, למרבית הצער, חיים בחברה שבה ביטויים של גזענות נעשים יותר ויותר רווחים, לא רק כלפי יוצאי אתיופיה, והם ביטוי של חולשה של החברה ושל המחלה של החברה.
דב חנין: צריך להבין שגזענות היא מחלה מאוד מאוד מיוחדת, היא כאילו תוקפת קודם את המותקף, אבל בסופו של דבר היא הורגת גם את המתקיף, היא מחסלת את החברה כולה.
דב חנין: ולכן רק אם אנחנו נבין שהכוח של החברה שלנו והיתרון של החברה שלנו הוא בזה שאנחנו אנשים שונים, ממוצאים שונים, מעדות שונות, לפעמים גם דתות שונות, לאומים שונים, זה כוח של חברה, שאנחנו יודעים לקחת את השוני הזה ולהפוך אותו לנכס, אני מאוד מאוד מקווה שנתקדם בכיוון הזה ותודה לכולכם שהגעתם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, חבר הכנסת דב חנין.
יפעת שאשא ביטון: המשרד לבטחון פנים יסלח לי, אבל חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה צריכה לצאת לביקורת המדינה, אז היא תדבר ואחר כך אתם.
פנינה תמנו: האמת היא, גברתי היושבת ראש, שאני לחלוטין מצטערת על זה שאני לא אוכל להישאר, עם זאת יש לי שעות ארוכות וקילומטראז' עם מי מנציגי המשרדים.
פנינה תמנו: אני רוצה לקחת את זה לכיוון אחר, כמובן שאני גם רוצה לברך את דב, שיחד איתו אנחנו מובילים את היום הזה ועם חבר הכנסת נגוסה, יש לנו עוד שותף?
דב חנין: שלושתנו.
פנינה תמנו: בשנה הבאה בעזרת ה' - - -
יפעת שאשא ביטון: אז הפעם אני קיפחתי את הלבנים לצורך העניין, אני הזכרתי את חברי הכנסת נגוסה ותמנו-שטה וצריך לכתוב לפרוטוקול שגם חבר הכנסת דב חנין יזם את היום.
פנינה תמנו: ודב הוא המוביל העיקרי בעניין, אבל לא בקרדיט עסקינן.
פנינה תמנו: אני רוצה לשים זרקור, בגלל שאני לא יכולה לשמוע אתכם, אבל כן יש דברים שאני רוצה שנתייחס אליהם, אני רוצה להתייחס לביטחון האישי, גם הפיזי וגם הנפשי, של ילדים יוצאי אתיופיה בתוך המרחב החינוכי הפורמלי.
פנינה תמנו: אני מרגישה, עירית, שלמרות שיש מאמצים מלמעלה, ישבנו על מדיניות ויש 'הדרך החדשה', ובאמת כשאנחנו מביאים פנייה שקשורה לגזענות, של איש חינוך כזה או אחר, או אלימות או הדרה, היא נפתרת, אבל בסוף בסוף התחושה שלי זה שאנחנו צריכים לראות איך אנחנו גורמים לכך שהפיקוח יגבר, גורמים לכך שהאנשים בטח, שאותם מנהלים ומורים שנכנסים לחדרי חדרים, אני אומרת לך, דברים, עדויות מדברים לאחרונה, של פשוט מסחרה שעושים על ילדים יוצאי אתיופיה, כל אחד, 'אני מוכן לקבל ארבעה', בישיבה, ישיבה אמיתית של אנשי חינוך, 'אני מוכן חמישה', 'אני מוכן עשרה', כאילו מדובר בכבשים, אולי בכיסאות.
פנינה תמנו: זה עדיין מתמשך.
פנינה תמנו: עדיין יש קייטנות נפרדות שיש רק גדר.
פנינה תמנו: לצערי עוד פעם פתח תקווה, והיה לי שיח עם ראש העיר.
פנינה תמנו: רק בשנה האחרונה, אני שמה את הילד שלי בקייטנה, ליד קייטנה אתיופית, שזה אותה קייטנה, אנחנו לא מדברים על שני גופים שונים, וכשהוא בא לבקר הוא בא לבקר, בוודאי, לא את הקייטנה של יוצאי אתיופיה.
פנינה תמנו: וזה מרתיח את הדם כי עושים הסללה ואם זה באותו מקום אין שום סיבה שהם לא יהיו ביחד עם כל הילדים האחרים.
פנינה תמנו: אי אפשר לפגוע בביטחון האישי שלהם ובביטחון הפיזי גם, כולל הפיזי, אלה פשוט דברים שאני מרגישה, עירית, שאנחנו מאבדים זמן.
פנינה תמנו: זה כמו שעון חול מבחינתי, כל ילד כזה, כשילדה זוכרת - - - את יודעת, כשסיפרה הבחורה האמיצה שהגיעה לכאן ומספרת את העדות שלה, מה אותו יום עשה לה, שאותו בית ספר לא היה מוכן יום אחרי זה לראות אותה.
פנינה תמנו: אני אומרת לכם, אנחנו לא יכולים להמשיך.
פנינה תמנו: אם צריך להפעיל כלים יותר אגרסיביים, אז תפעילו, כי לא נראה לי שמישהו מפעיל - - - לא, לא מעיפים פה אנשים במדינת ישראל לבית, שאנשים יתחילו לשלם בכיסא שלהם, כולל מנהלי בתי ספר שמדברים ככה וכולל מורים.
פנינה תמנו: שיילכו הביתה, לא על הגב של הילדים השחורים במדינת ישראל.
פנינה תמנו: ואת יודעת כמה פניות ציבור מגיעות אליי?
פנינה תמנו: אני יושבת ובוכה, אם ילד בן ארבע, מתעללים בו כאילו היה חיה, זו פשוט בושה וחרפה.
פנינה תמנו: היה צריך להקפיץ מפקחת ארצית כדי שאותה גננת ואותם מורים יפסיקו להתעלל בילד הזה כי ההורים שלו לא דוברים מילה בעברית.
פנינה תמנו: לצערי זה לא דוגמאות של אחת ל-, זה קורה המון.
פנינה תמנו: אני חושבת שצריך להגביר את המענים ואת הכתובות.
פנינה תמנו: אני חושבת שאתם צריכים להנגיש, לא ייתכן שאנחנו, אנשי הציבור בתוך הקהילה, נצטרך כל הזמן לקבל את זה.
פנינה תמנו: שלוש שנים אני לא הייתי ישנה באחת בלילה, כי זה מה שהייתי עושה.
פנינה תמנו: זה לא התפקיד שלי, זה לא התפקיד של עלם, זה התפקיד של המדינה, תנגישו מענים, שתהיה כתובת אמיתית, בזמן אמת.
פנינה תמנו: ברגע שפוגעים בילד אתם תטפלו בזה.
פנינה תמנו: ולגבי המשטרה, ובזה אני אסיים ואצא, אתם חייבים להתחיל לחשוף את הנתונים.
פנינה תמנו: זה בכלל לא מעניין אם אתם אומרים 'אוקיי, תמונת המצב החדשה', כמה תיקים נסגרו, כמה כתבי אישום הוגשו יראו שבעצם צדקו יוצאי אתיופיה.
פנינה תמנו: אנחנו לא צריכים את האישור הזה, אנחנו יודעים שצדקנו, אנחנו מכירים, זו קהילה קטנה, אנחנו יודעים שכמעט בכל בית שני נפתחו תיקים לילדים, אנחנו חווינו בעצמנו אלימות משטרתית, כולנו היינו צעירים.
פנינה תמנו: תחשפו את הנתונים כי זה יכול לעודד את הקהילה.
פנינה תמנו: אם יש שיפור תחשפו אותו.
פנינה תמנו: זה בדיוק המקום לעשות את זה.