GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: הוועדה תשמח לקבל עדכון, אתה אומר בעוד מספר שבועות, אז אנחנו נשמח לקבל עדכון ובעוד כחודש לדעת מה הסטטוס של הדבר הזה ועד כמה אתם באמת מתקדמים, ואני חושבת שזאת תהיה התגייסות ראויה כדי להביא לציבור גם את הצד הזה, אז תודה רבה, יונתן.
יפעת שאשא ביטון: זאב, אתה רוצה לומר כמה מילים, נציג ההורים?
זאב גולדבלט: זאב גולדבלט, מנכ"ל פורום ועדי ההורים היישובים.
זאב גולדבלט: כפי שהוצג בוועדה וכפי שגם ציינה היושבת ראש שלנו, המדיה בכלל אבל בעיקר האינטרנט והטלפונים החכמים הם חרב פיפיות.
זאב גולדבלט: מחד, מעשירים ומרחיבים את הדעת, ומאידך, מאפשרת למתבגר הצעיר או אפילו לילד התכנסות פנימית, העצמת האני וממש התבודדות, התנתקות מהחברה, ולכן יש כאן מלכודת של חוסר שיתוף בחוויה, העצמת התחושות שלו עד לרמה של קיצוניות ולוקחים את זה ממש למן תחושות שהם לא מסוגלים לעמוד בעומס הנפשי הזה יותר, לכן חובתנו כהורים, וכן, אני יודע שאת אוהבת תמיד שאנחנו מסתכלים קודם על עצמנו, אז כן, חובתנו אנחנו כהורים להתערב ולא רק להיות מעורבים, אלא ממש להתערב, ללמוד את הסממנים לאובדנות, ויש כאלה כפי שציינו כבר הפרופסורים שנמצאים כאן, ולפעול.
זאב גולדבלט: אחת הבעיות המרכזיות של חלק גדול מאיתנו ההורים, זה שאנחנו חוששים מהסטיגמה שתיפול על המשפחה ועל הילד, ואני אומר, עדיפה הסטיגמה של השכול.
זאב גולדבלט: יש כאן חלק מההורים השכולים.
זאב גולדבלט: הם היו מוכנים לקבל על עצמם כל סטיגמה אפשרית ובתנאי שהילד שלהם ימשיך לחיות, ולכן אנחנו ננסה לסייע לעודד ולהנחיל את הידע כדי לתגבר עד כמה שאפשר את ערנות ההורים ככל יכולתנו.
זאב גולדבלט: תודה רבה על הזכות, ותודה לכם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, זאב, וכן, זה לא ממקום רע של איך שאנחנו צריכים להסתכל על עצמנו.
יפעת שאשא ביטון: אני באמת מאמינה שההורים הם כוח מאוד משמעותי וחשוב בכל תהליך שעושים, וזה מהמקום האמיתי שנוגע לכם, אז תודה רבה לך.
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת ניבין, את רצית לומר.
ניבין אבו רחמון: שלום לכולם, אני מודה לך על הנושא החשוב.
ניבין אבו רחמון: קודם כל אני רוצה לצאת מנקודת הנחה שתקציב זו לא הבעיה כל עוד שהתקציב הזה יגיע ליעד הנכון, ואני מאמינה שאנחנו מדברים על סוגיה חברתית אנושית, וזה נותן לנו הרגשה קבוצתית כזאת של חברה שלמה שצריכה להתגייס מול מצוקה כזאת שאנחנו מדברים על עתיד של חברה, עתיד של מדינה, כי הכול קשור היום בצעירים ובבני נוער, כי בזמן שאנחנו מדברים על התאבדות, אנחנו מדברים על גורם המוות השני בקרב בני נוער.
ניבין אבו רחמון: אני בתור מורה לשעבר ראיתי כל מיני ניסיונות של תלמידים שכל פעם הם באו לבית הספר עם סימנים שזה היה קשור לאיזשהו סרט, איזושהי סדרה מסוימת, כי בתת מודע של התלמידים הם לא חושבים על מוות, הם חושבים על ניסיון התאבדות, אז התוצאה היא לא כמו התוצאה שאנחנו רואים אותה.
ניבין אבו רחמון: אני רואה חשיבות רבה להקים תוכנית שלמה של כמה מוסדות, גם חינוכיים, אנשי מקצוע בתוך בתי הספר, שזה גם יועצים, יועצות שייקחו את זה באחריות שלמה.
ניבין אבו רחמון: אני גם רוצה לחדד את מה שדיברת לגבי הילדים בני 8.
ניבין אבו רחמון: חברה שלי, מורה בכיתה א', נכנסה לכיתה וראתה קבוצה של תלמידים צופים בפורנו.
ניבין אבו רחמון: היא נכנסה להלם.
ניבין אבו רחמון: כל בית הספר נכנס להלם, היועצים, המורים.
ניבין אבו רחמון: אין להם את הכלים איך לטפל בזה.
ניבין אבו רחמון: זה היה לפני שנה, אבל כנראה שכל המחקרים עכשיו מדברים שזה הממוצע של הילדים וזה קורה.
ניבין אבו רחמון: בסופו של דבר ילדים נחשפים כל הזמן לזה, אם זה לאלימות, אם זה למשחקים, אפילו לתוכניות ילדים.
ניבין אבו רחמון: אנחנו בתור הורים וגם בתור אימא, רגועים, אוקי, עכשיו יש לו תוכנית משלו, אבל תכל'ס זו סדרה שגם יש בה מונחים שהם לא כל כך קשורים לעולם של הילדים שלנו, וכאן גם נכנס התפקיד שלנו בתור הורים.
ניבין אבו רחמון: אי אפשר להתקדם עם כל הנושא הזה בלי לקחת אחריות של כולנו כהורים וכמורים ויועצים.
ניבין אבו רחמון: אפילו לתקשורת גם יש חשיבות רבה איזה מסר היא מעבירה, באיזה ערכים, ערכים שכן מייצגים חברה שיש לה חשיבות רבה לאנושות וגם לאישיות של התלמיד, כי תכל'ס אנחנו רוצים ילדים שמחים שיש להם ממש חיים טובים, וכך אנחנו רק דואגים לעתיד שלנו בתור חברה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, חברת הכנסת ניבין.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לעבור למשרד לביטחון פנים.
יפעת שאשא ביטון: מערך מאו"ר סוף סוף עולה לאוויר, אז קודם כל בשעה טובה.
קריאה: עלה כבר.
יפעת שאשא ביטון: לפני כמה זמן?
יפעת שאשא ביטון: אני עוקבת אחריהם מהרגע שהם התחילו להצתוות, כי היה פיילוט שהיה מאוד מוצלח.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להגיד לכם, אפרופו, דיברנו על חינוך ומשרד התקשורת שדיבר על התשדירים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו אפילו בצוות מאוד מתרגשים כל פעם כשמישהו פוגש איזשהו שלט חוצות שאומר, תתקשרו 105, הם מצלמים להראות שזה גם שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בהחלט תולים בכם תקוות.
יפעת שאשא ביטון: איפה אתם כמערך נותנים מענה לכל הסוגיה הזו של הטיפול באובדנות, ההתמודדות עם מניעת אובדנות?
יפעת שאשא ביטון: כי הרי אנחנו רוצים להיות בשלב שלפני שזה קורה ואתם סיירת רשת לצורך העניין, אז זה מתחבר לנו בדיוק.
יעל שחר: אני לא מבינה.
יפעת שאשא ביטון: מה לא מבינים?
יעל שחר: צריך לעשות אבחנה בין איתור לבין טיפול.
יעל שחר: זה שני דברים שונים וחשוב לדייק אותם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא דיברנו על הטיפול כרגע.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהגדרתי בדיוק את מה שאני רוצה מהמערך הזה ואנחנו נגיע למשרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני שומרת אתכם לסוף, אחרונים חביבים, חביבים באמת מבחינתי.
עמיר גפן: קודם כל, יושבת ראש הוועדה, באמת תודה.
עמיר גפן: זה באמת מרגש וחגיגי גם לנו.
עמיר גפן: לי קוראים עמיר גפן, אני מנהל תחום בכיר, מניעה וקהילה במטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת, 105, או בשמו הקודם שהיה ידוע כמאו"ר.
עמיר גפן: אני אגיד ישר ספציפית, ויושבות פה גם קולגות שלי מתוך המערך והן אפילו יוכלו להתייחס לזוויות נוספות.
עמיר גפן: אני אתמקד בעניין של האובדנות, כי אפשר באמת לספר הרבה מאוד דברים על המערך.
עמיר גפן: אנחנו כתובת.
עמיר גפן: 105, למרות שמדובר על פגיעה ברשת, גם אובדנות.
עמיר גפן: מי שנתקל ברשת, בין אם זה הורה או ילד באירוע שהוא נראה כאירוע אובדנות של ילד או נער, ניתן ואנחנו מעודדים לפנות ל-105 ומשם יתחיל הטיפול.
עמיר גפן: אני תיכף אולי אפילו אתן לקולגות שלי להסביר מה כולל הטיפול הזה, אבל קודם כל זה דיווח.
עמיר גפן: 105 הוא שם.
עמיר גפן: אנחנו רואים את עצמנו כמוקד חירום, מוקד להצלת חיים, ובמקרה שניתקל בפוסט שהוא באמת יוגדר כמצוקתי וכאובדני, אז אנחנו מדברים על טיפול עם כל היכולות של המשטרה, ממש ניידת אל הילד עם איש רווחה בטווחים של דקות, אז קודם כל להגיע.
יפעת שאשא ביטון: וזה חלק ממערך ההסברה של מאו"ר שנוגע גם בפוסטים, לצורך העניין, או במידע שמגיע ומעלה חשש לאובדנות?
עמיר גפן: ולא משנה מה הייתה הסיבה.
עמיר גפן: הרבה פעמים לא יודעים ויש ספק, אין ספק.
עמיר גפן: אני חושב שפרופ' זלצמן גם אמר בדיון הקודם.
עמיר גפן: בדרך כלל ילדים משתפים מישהו.
עמיר גפן: מישהו יודע, מישהו שמע, אז אנחנו באמת נטפל בעניין הזה.
עמיר גפן: לא להסס לפנות.
עמיר גפן: יש לנו את כל הכלים ואת היכולת המקצועית לדעת לסווג את זה ולדעת לטפל בזה בצורה הנכונה.
אבשלום אדרת: עמיר, איך הילדים ידעו על זה?
עמיר גפן: אנחנו כבר התחלנו בקמפיין במדיה, בטלוויזיה ובעיתונות.
עמיר גפן: אנחנו עובדים עם משרד החינוך בדבר הזה.
תמי אומנסקי: תמי אומנסקי, המטה הלאומי.
תמי אומנסקי: אני מנהלת את תחום משרד החינוך במטה הלאומי.
תמי אומנסקי: בתחילת שבוע הבא בערך ייצאו עלונים לכל תלמידי בתי הספר עם תיווך לגבי 105.
תמי אומנסקי: גם מכתב להורים, גם עלונים לתלמידים, גם סדנאות לחדרי מורים ובהמשך עוד נעשה הסברה רבה גם בתחום הזה.
יפעת שאשא ביטון: תסתכל בשלטי החוצות הענקיים, אתה רואה זמרים, אבל יש לך שם 105.
תמי אומנסקי: כן.
עמיר גפן: זה בהקשר הזה.
עמיר גפן: אולי אני אגיד עוד משהו אחד בקצרה.
עמיר גפן: אנחנו בכלל רואים את עצמנו כמוקד ידע.
עמיר גפן: אנחנו מסתכלים על הרשת, מסתכלים על כל התופעות שיש בה ואנחנו רואים את זה ומנתרים את זה ולומדים את זה.
עמיר גפן: במקומות שאנחנו נראה ברשת עצמה ובאתרים מסוימים או אפליקציות מסוימות התייחסויות לעניינים האלה של אובדנות, אנחנו נדע לטפל בזה.
עמיר גפן: אנחנו עוקבים אחרי זה בזכוכיות מגדלת, על המרחב הזה.
עמיר גפן: יושבים איתנו בתוך המוקד הזה מעבר למשרד לביטחון פנים שציינת, המשטרה, משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הבריאות, היחידה למניעת אובדנות, משרד המשפטים, הפרקליטות, מחלקת הסייבר.
עמיר גפן: כולם יושבים באותו בניין באיירפורט סיטי וכולכם מוזמנים לבקר.
עמיר גפן: בהינתן שמגיע אירוע שבעצם עולה ממנו חשש לאובדנות, אני אתן בעצם למיכל שמנהלת אצלנו את תחום משרד הבריאות והיא מגיעה מהיחידה למניעת אובדנות, אולי תגידי במילה או שתיים מה יהיה הטיפול באירוע כזה.
מיכל ברייטמן: מיכל ברייטמן.
מיכל ברייטמן: אני חושבת שאחד הדברים המעניינים והחדשניים של מוקד 105 ובכלל של המטה הלאומי, שהוא משולב.
מיכל ברייטמן: שילוב הכוחות האזרחי והמשטרתי נותן כוח לפעול בערוצים הנדרשים האלה במהירות רבה יותר, אז קודם כל אני רק אומר שזה היתרון היחסי.
מיכל ברייטמן: אם עד היום משטרת ישראל במקרה של דיווח על אובדנות פעלה בנוהל הרגיל שלה, נוהל שהוא ברובו טוב וטוב מאוד, זאת אומרת, יש מידע על מישהו שרוצה לשים קץ לחייו או נמצא כבר ממש בסכנת חיים מיידית, עומד על הגג, מגיע צוות משטרתי שמטפל בעניין של המו"מ וכו'.
מיכל ברייטמן: אני לא אכנס לזה.
מיכל ברייטמן: החדשנות במערך זה שהמענה יהיה מענה גם משטרתי אם צריך, אבל במקביל יתחיל תהליך ההתערבות שהוא עובר בציר של משרד החינוך, אם צריך גם את משרד הרווחה, ומשרד הבריאות אם צריך, כך שהטיפול הוא לא רק בהיבט של הצלת החיים הפיזי אלא הוא באמת חיבור והבנה שרצף הטיפול צריך להתחיל לפעול מייד.
מיכל ברייטמן: אתה לא יכול רק לשלוח סייר, אתה חייב שיצטרף אליו או איש חינוך או איש רווחה, בדרך כלל זה איש רווחה, כדי שההורים שהם בעצם בסופו של דבר האופוטרופוסים, אם זה ילדים ונוער, שהם האחראים על הילד, יבינו מה קרה וייקחו את האחריות ויוכל להתחיל איזשהו שיתוף פעולה.
מיכל ברייטמן: אולי תמי תיכף תיכנס, מה עושה משרד החינוך.
מיכל ברייטמן: אני רק אוסיף עוד דבר אחד.
מיכל ברייטמן: כרגע 105 מאוד עסוק באמת בהיבט התגובתי.
מיכל ברייטמן: המוקד עובד, הוא פעיל.
מיכל ברייטמן: אנחנו מקבלים יותר פניות, אולי אפילו אני יכולה להגיד, פי 4 מאז שהושקנו לפני שבוע, אבל באמת כתפיסת מניעה, כהבנה, בעצם 80% מהפעילות שלנו תהיה פעילות הסברה כשאנחנו רוצים לפתח ולייצר משהו חדשני גם בהיבט הטכנולוגי, ובעצם אנחנו עובדים היום על להיות שם ברשת.
מיכל ברייטמן: יש שם באמת עבודה מדהימה גם של ער"ן, גם של "סהר" ושל ארגונים אחרים, אבל בצורה אחרת, בצורה שתוכל לעזור לילדים להבין, כמו שוטר שעומד בקצה הרחוב ואומר, אני כאן, ומונע פשיעה, כך להיות ברשת כך שהילדים ירגישו להיות כמו שומר לאומי ברשת במקומות שאנחנו נדרשים.
מיכל ברייטמן: יש כל מיני תוכניות.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו מסתכלים על הרצף וגם בהקשר של ההערה שהייתה כאן, בתוך המערך עצמו יש לנו גם את הנושא של האיתור, לצורך העניין, אם יש דיווח או משהו, וגם אחר כך את ההיבט של הטיפול, של להמשיך בעצם על ידי הגורמים המקצועיים, שכמו שנאמר כאן, באמת משולבים במערך הזה הרבה מאוד תחומים מקצועיים לצורך העניין, שנותנים את המענה.
מיכל ברייטמן: שמקבלים החלטות ביחד, זאת אומרת, אתה על אותו מקרה תשמע את חוות הדעת של יועצת בית הספר או של היועצות הבכירות שיושבות שם, את אשת הרווחה ואת הבריאות, כך שהמענה יהיה באמת מיטבי.
תמי אומנסקי: תמי אומנסקי, המטה הלאומי, משרד החינוך.
תמי אומנסקי: אני רק אוסיף עוד טיפה למה שכבר נאמר, ואני אומר שממה שמגיע אלינו למוקד אנחנו יודעים להגיד, א', יש הרבה מאוד פוסטים של מצוקה.
תמי אומנסקי: מה שקורה מבחינת הרשת שאנחנו רואים זה מצד אחד פוסטים של מצוקה וחשש לניסיונות אובדניים, ועיסוק במוות.
תמי אומנסקי: אם המצוקה קיימת במרחב הפיזי והייתה מדוברת בעבר יותר במרחב הפיזי, היום הרשת היא באמת פלטפורמה שהמצוקה קורית שם, זאת אומרת, היא באה לידי ביטוי שם.
תמי אומנסקי: מעבר לזה, יש גם אתרים שמעודדים התנהגויות סיכוניות, שזו עוד נישה שצריך יהיה לטפל בה.
תמי אומנסקי: זה גם אתרים שהם אתרים שמעודדים התנהגויות סיכוניות כאלה ואחרות וזה גם פלטפורמה למצוקה, וכמו ששירי אמרה, זו גם פלטפורמה למתן עזרה.
תמי אומנסקי: מה שאני רוצה לומר זה אנחנו ממש לא ידענו שאנחנו נהיה בסרט שאנחנו נמצאים היום, אבל אחד הדברים שמאפיינים את העבודה של המוקד כרגע - - -
יפעת שאשא ביטון: לא ידעתם שתהיו באיזה סרט?
תמי אומנסקי: אנחנו נמצאים הרבה מאוד במצב של תמיכה וסיוע למצוקה בטלפון.
תמי אומנסקי: זה לא אירוע של חמש דקות, זו תמיכה מאסיבית להורים, לילדים, לאנשי מקצוע סביב מצוקות כאלה ואחרות.
יפעת שאשא ביטון: זה אירוע.
יפעת שאשא ביטון: בשביל זה התאגדו כל כך הרבה משרדים.
יפעת שאשא ביטון: ידענו לאן אנחנו הולכים.
תמי אומנסקי: זו לא רק הפנייה לתוך המערכות המשרדיות הקהילתיות.
תמי אומנסקי: המוקד בעצמו נותן תמיכה בתוכו ויש את כל ההפניה למערכות הקהילתיות.
תמי אומנסקי: כשאנחנו מפנים בעצם למערכות הקהילתיות, אני רוצה לומר שאחת הגדולות של המוקד זה שבעצם אנחנו מביאים למערכת החינוך ילדים שבית הספר לא ידע שהם נמצאים במצוקה, זאת אומרת, זה הגיע אלינו ואנחנו מחזירים את זה לבית הספר למתן סיוע ועזרה.
תמי אומנסקי: זה דבר אחד.
תמי אומנסקי: דבר שני, עוד משהו שמאפיין את הרשת זה שהרבה פעמים קשה מאוד לדעת מי הם הילדים.
תמי אומנסקי: כשמתפרסם פוסט אובדני כזה או אחר, הילד לא מזוהה, אז צריך לעשות תהליך שאנחנו עושים אותו בתוך המוקד עם הסייבר, עם האנליסטים כדי לזהות את הילד, ואז ברגע שאנחנו מזהים ואם הוא נמצא בבית הספר, אם בעבר כמו שמיכל אמרה, היו שולחים ניידת, אנחנו יכולים מייד להתקשר לבית הספר, הפוסט הזה נכתב מתוך בית ספר, ולדעת, רגע, מה קורה עם הילד, איפה הוא נמצא.
אבשלום אדרת: אז מה שאת אומרת, שאתם עשיתם קו חם בעצם לסיוע להורים?
תמי אומנסקי: בצורה כזאת או אחרת זה קו חם.
יפעת שאשא ביטון: בצורה כזאת או אחרת, אבל בצורה קצת יותר רחבה ומקיפה.
תמי אומנסקי: השלב הבא, בשלב באמת המאסיבי, אני כמשרד חינוך בתוך המערך הלאומי מחוברת מאוד ליוכי סימן טוב שבוודאי תיכף תדבר, והחשיבה היא לעשות ביחד פעולות לתוך בתי הספר לקידום הנושא.
ניבין אבו רחמון: אני רציתי לשאול אותה.
ניבין אבו רחמון: לגבי הקמפיין שלכם, אני חושבת שזה חשוב גם שזה יהיה בשפה הערבית, כי אתם כמובן עובדים למען כל הילדים.
ניבין אבו רחמון: זה מאוד חשוב שאתם תהיו כתובת לכל הילדים בלי שם הבדל.
תמי אומנסקי: אנחנו כתובת מאוד משמעותית.
ניבין אבו רחמון: גם לגבי הורים, כי בזמן מצוקה זה משהו מאוד.
יפעת שאשא ביטון: יש פרסום בערבית בקמפיין?
תמי אומנסקי: כן, יש לדוגמא מפקחת יעוץ שנמצאת שם, דוברת ערבית.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל הקמפיין עצמו הוא גם בערבית?
עמיר גפן: את הקמפיין הזה, אנחנו עכשיו גם מתרגמים ממנו מסרים ויופצו גם בערבית.
יפעת שאשא ביטון: אוקי, מצוין.
יוסי לוי בלז: אני ד"ר יוסי לוי בלז, אני מעמותת "בשביל החיים", המרכז האקדמי רופין.
יוסי לוי בלז: רק הערה קטנה על זה שצריך את זה בכמה שפות, ערבית בהחלט, אבל יש עוד שפות של בני נוער שנמצאים בסיכון מוגבר.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו, אני לא אגיד משרד החינוך, אני אומר מערכת החינוך, כי אם תמי דיברה על משרד החינוך בכלל, אני רוצה שאנחנו ננסה רגע להתמקד במה קורה במערכת החינוך, שזה אומר בתי ספר, המסגרות עצמן, הצוותים.
יפעת שאשא ביטון: איך הם ערוכים, מקבלים הכשרה, לא מקבלים הכשרה?
יפעת שאשא ביטון: מה קורה שם בזירה הזו במיוחד נוכח הסיפור של הקיצוץ בתקציב שבעיניי הוא ממש לא נכון, כי אני חושבת שזה צריך להיות אינטרס של מערכת החינוך להבטיח את שלומם של הילדים גם בהיבט הזה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, יוכי ויעל.
יוכי סימן טוב: האינטרס הוא משותף לגמרי.
יוכי סימן טוב: אנחנו פועלים הרבה מאוד במערכת, ובוועדת חינוך הופיעו גם תלמידים, מנהלת, מורה כדוגמא להשפעה של תוכנית "בוחרים בחיים" שאנחנו מובילים ורוצים להרחיב אותה.
יוכי סימן טוב: אני רוצה דווקא לחזור להתחלה, שאבשלום דיבר.
יוכי סימן טוב: בתוכנית שרוצה לגרום לילדים להפחית אובדנות אנחנו חייבים את כולם.
יוכי סימן טוב: אנחנו לא נוכל לעשות את זה לבד.
יוכי סימן טוב: מערך 105 מדהים.
יוכי סימן טוב: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה.
יוכי סימן טוב: הוא עושה איתור, מחזיר אלינו אותם.
יוכי סימן טוב: אין לו כלים והוא לא אמור לעשות טיפול בילדים.
יוכי סימן טוב: אנחנו מאוד שמחים שהילדים מאותרים, אבל זה אומר שאם לא יהיה לנו שירות פסיכולוגי שעושה הערכת סיכון וטיפול, לא יהיה לנו מערך של בריאות נפש בתמיכה, לא תהיה לנו פקידת סעד למקרה שהורים מסרבים לקבל טיפול, לא יהיה כלום, ואנחנו שוב חוזרים על התסכול של הילד שהלך למיון, עשו הערכת סיכון, אמרו להם טיפול בקהילה והילד ממתין שלושה, ארבעה וחמישה חודשים לטיפול בקופת חולים.
יוכי סימן טוב: המציאות הזאת היא מבחינתנו בלתי נסבלת.
יוכי סימן טוב: עבדנו מאוד קשה בהתאם לפיילוט ובהתאם לחשיבה של ועדה בין-משרדית.
יוכי סימן טוב: הייתה אסטרטגיה מאוד ברורה של שיתוף פעולה שבלעדיו לא יכולה להיות עבודה אמיתית על מניעת אובדנות.
יפעת שאשא ביטון: ומה מונע את שיתוף הפעולה, יוכי?
יפעת שאשא ביטון: הרי מה שאת אומרת הוא מאוד סדור, הוא גם מאוד ברור.
יפעת שאשא ביטון: אגב, הוא גם מאוד הגיוני.
יוכי סימן טוב: נכון.
יפעת שאשא ביטון: זה על פניו נראה מאוד טבעי שכך זה היה צריך להיות.
יפעת שאשא ביטון: מה מונע מזה להתקיים?
יוכי סימן טוב: אז קודם כל רק 84 ישובים מתוך כמעט 270 ישובים נכנסו לתוכנית הלאומית בהובלת משרד הבריאות.
יוכי סימן טוב: רובם מדדים מאוד ויש קושי מאוד גדול ואין תקציב.
יוכי סימן טוב: אנחנו כמערכת חינוך עובדים עם כולם.
יוכי סימן טוב: הכשרות שומרי סף שעשינו בעבר, עשינו לכולם.
יפעת שאשא ביטון: זהו, שם זה צריך להיות.
יוכי סימן טוב: זה קורה כל הזמן.
יוכי סימן טוב: היחידה שלי קיימת 15 שנים וחצי ואנחנו עובדים על זה מאוד קשה.
יוכי סימן טוב: נמצאים פה אנשים שמלווים אותנו הרבה שנים, יועצים אקדמיים, ויודעים שחל שינוי מאוד גדול, אבל כדי להעמיק ולעשות את העבודה שבסופו של דבר ילדים פחות ינסו להתאבד, פחות יתאבדו, יותר יבקשו עזרה, אנחנו צריכים את כולם.
יוכי סימן טוב: אנחנו חייבים שיהיה תקצוב.
יוכי סימן טוב: אנחנו חייבים את כל המשרדים פה איתנו.
יוכי סימן טוב: בלי זה לא יקרה.
יפעת שאשא ביטון: אבל יש תקצוב.
יפעת שאשא ביטון: עבר התקצוב למשרדים השונים.
יפעת שאשא ביטון: הם לא משתמשים בו ליעד הנכון.
יוכי סימן טוב: לא.
יוכי סימן טוב: היית בוועדה לפני שבועיים.
יוכי סימן טוב: לא קיבלנו את התקציבים.
יוכי סימן טוב: המשכו על חשבון התקציבים של המשרד.
יפעת שאשא ביטון: ממי אתם אמורים לקבל את התקציב, ממשרד הבריאות?
יוכי סימן טוב: כן.
קריאה: משרד הבריאות מתכלל את כל הפעילות.
יפעת שאשא ביטון: תראו, יש דברים שאני שואלת.
יפעת שאשא ביטון: זה כמו שאני אומרת לכם להציג את עצמכם לפרוטוקול לא כי אני לא מכירה אתכם, כי הפרוטוקול צריך לשמוע חוץ ממני.
יוכי סימן טוב: צריך להגיד שזה בסופו של דבר בעיה שקשורה לבריאות נפש.
יוכי סימן טוב: אנחנו נעשה את כל מה שאנחנו יכולים כמערכת חינוך.
יוכי סימן טוב: אנחנו מחויבים לגמרי ורוצים ויש לנו מוטיבציה אדירה ואנשי מקצוע נפלאים, שתיים יושבות פה מאחור בצניעות, אבל אנחנו לא נוכל להחזיק את זה בלי הגב של בריאות הנפש וגם בלי זה שיהיה תקציב מסודר לאורך זמן עם כוח אדם מקצועי מסודר.
יפעת שאשא ביטון: אוקי, תודה רבה, יוכי.
יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה לומר משהו.
יפעת שאשא ביטון: אני רואה במערכת החינוך, ותיכף בטח יעל תדבר על זה וגם מקודם היא זזה באי נחת ושאלתי מה קרה והיא דיברה על האיתור ועל הטיפול.
יפעת שאשא ביטון: אני רואה במערכת החינוך בהחלט זירה מאוד משמעותית שלבה אפשר לאתר ילדים, אז נכון שאולי לא כולם מדברים מולכם והם עכשיו מצאו להם פלטפורמה חדשה, נוספת על פלטפורמות אחרות שהיו קיימות, אבל לפעמים הילדים לא צריכים לדבר.
יפעת שאשא ביטון: מורה נכנס לכיתה, הוא יכול לזהות שמשהו לא בסדר עם הילד.
יפעת שאשא ביטון: זה יכול להיות סתם הילד קם בלי מצב רוח, זה יכול להיות קרה משהו בבית, זה יכול להיות קרה משהו עם החברים וזה יכול להיות גם משהו הרבה יותר עמוק, ובגלל זה אני אומרת שההכשרה של הצוותים בכלל, לא יועצים חינוכיים רק ולא פסיכולוג, אלא בכלל איש חינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לכם יותר מזה.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שזאת פנטזיה שהיא מטורפת, אבל אפילו אנשים שנמצאים במערכת, שהם לא מורים, שהם לא עובדי הוראה, יכולים להסתכל על הילד, והם מכירים אותו כי הם רואים אותו כל בוקר מגיע לבית הספר או לגן, ולזהות שמשהו הוא לא כתמול שלשום, והשאלה שלי היא עד כמה שם אתם שמים את הדגש ומעלים את המודעות, כי תקשיבו, בואו נגיד את האמת.
יפעת שאשא ביטון: המורים מגיעים או אנשי הוראה מגיעים עם כל הלחץ ועם כל ערימת המטלות והמשימות והם צריכים להיכנס לכיתה.
יפעת שאשא ביטון: מי רגע עוצר אותם ואומר להם, חברים, תסתכל על הילדים כשאתם נכנסים פנימה?
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, יעל.
יעל שחר: שמי יעל שחר, אני רכזת ארצית למניעת אובדנות באגף פסיכולוגיה של משרד החינוך.
יעל שחר: אני רוצה לומר שראשית אני מסכימה לחלוטין עם העובדה שכדי לאתר ילדים בסיכון, כדי להיות במגע איתם, אנשי החינוך הם הגורם המרכזי ביותר כדי ליצור שרשרת של caring מטיבה עבור אותם ילדים.
יעל שחר: לצורך כך צריך הדרכה מסודרת וקבועה של אנשי מקצוע מקומיים שמלווים אותם, הפסיכולוגים, היועצים שיחזיקו את אנשי החינוך מסוגלים לראות ילדים ומסוגלים לעמוד בכל המשימות שלהם ועדיין להתייחס אליהם בצורה הזאת, לאתר ולהמשיך התערבות טיפולית.
יעל שחר: על כל ילד בסיכון, בוודאי בסיכון אובדני צריך שיהיה מערך טיפולי קודם כל שידריך את הצוות החינוכי איך להתמודד עם הילד הזה, איך לבנות לו תוכנית התערבות בבית הספר, איך להגדיל את הנראות.
יעל שחר: זה לא רק בחדר הטיפולים, זה בכל המרחב של החיים שלו בזירה שבה הוא חי ומתקיים.
יעל שחר: החלק השני זה החלק של להדריך את ההורים, ללוות את ההורים בכאב.
יעל שחר: גם אם איתרת וביצעת התערבות ראשונית במרכז סיוע כזה או אחר, ראשוני, מישהו צריך להחזיק את ההורה הזה מבין את הכאב ואת הסבל הנמשך של הילד שלו כדי להכניס אותו, לערב אותו לתוך תוכנית התערבות טיפולית כדי להכניס אותו לתוך החיים שלו.
יעל שחר: זה לצערי לא בשיחת טלפון אחת, זה במהלך התערבותי מתמשך.
יעל שחר: החלק השלישי זה לתת מענים של כמובן הערכות סיכון וטיפולים.
יעל שחר: החלק של האיתור הוא בעל ערך גדול והוא מציל חיים בעיניי.
יעל שחר: החלק האחר חוזר חזרה לתוך המערכות, אני רק חוזרת על מה שיוכי אומרת, וצריך לייצר את הפלטפורמות.
יפעת שאשא ביטון: מה זה לייצר?
יפעת שאשא ביטון: אין את הפלטפורמות האלה היום?
יעל שחר: אני אומרת שזה קיים, אבל קודם כל התוכנית צומצמה.
יעל שחר: התוכנית הופסקה, את זה אתם יודעים, מ-2018 בעצם, וצומצמה בצורה משמעותית בתקציב במקום להיות מוגדלת.
יפעת שאשא ביטון: אם היא הופסקה, אז למה תקציב?
יפעת שאשא ביטון: תחליטו, היא צומצמה בתקציב, היא הופסקה?
יפעת שאשא ביטון: לא הבנתי את המכאניזם.
יעל שחר: הדיון שהיה לפני שבועיים, בעצם בעקבותיו אנחנו מבינים שתהיה איזושהי חזרה תקציבית.
יעל שחר: התקציב הוחזר באיזושהי צורה, אבל חלקית.
יעל שחר: הוא צומצם.
יעל שחר: הדיון הוא כרגע על צמצום התקציב.
יעל שחר: מתקציב שהיה קודם לכן 6 מיליון, הייתה בקשה ל-8 לפחות, זה עבר כרגע ל-4 מיליון ל-2018.
יפעת שאשא ביטון: תראו, מטריד אותי קצת משהו.
יפעת שאשא ביטון: עם כל הכבוד לתוכנית למניעת אובדנות שהיא שמה איזשהו זרקור ויוצרת איזושהי התערבות אינטנסיבית לצורך העניין, במערכת החינוך יש את הפונקציות המקצועיות ואני לא אומרת את זה עכשיו כביקורת, אני אומרת את זה רגע כאיזושהי פריסה של תמונת המצב.
יפעת שאשא ביטון: יש פונקציות מקצועיות ושדירת תפקידים שהיא מסודרת בצורה כזו שאפשר להעביר את השרביט בצורה מאוד מסודרת, ואני אסביר.
יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה מערך חדש שיכנס לי עכשיו לבתי הספר ויסביר, ידריך את כולם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שיש יועצים ויש פסיכולוגים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שיש יועצים בתוך בתי הספר שיכולים לפגוש את המורים ולהדריך אותם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שכל שבוע יש פגישה שבועית, לפחות במקומות המתוקנים, בחדר המורים, ואפשר שם להעלות את זה, אז גם לא מעלים את זה כל שבוע אבל מזכירים למורים פעם בשבועיים, פעם בשלושה, לא באיזשהו שיעור שלם של 45 דקות אלא פשוט להגיד להם, תקשיבו, תשימו לב לילדים שמגיעים, תראו שהם בסדר, לשים את הספוילרים בדיוק כמו ששמים על דברים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: זה חלק שהוא אורח חיים, זה לא קשור לשום תקציב שמשרד הבריאות ייתן לי או שום תוכנית שקיימת.
יפעת שאשא ביטון: הדבר השני, ברגע שמאתרים תלמיד, אנחנו צריכים לזהות.
יפעת שאשא ביטון: אתם מדברים על מי שמלווה את ההורים ומי שמלווה את הילדים ואני מבינה שמשרד הבריאות חייב להיות פה חלק מהסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על הנושא של בריאות הנפש.
יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שיש מערכים שהם קיימים אבל הם לא מוסדרים מהבחינה הזו שהם לא שיטתיים, זאת אומרת שאתם יודעים למי אתם צריכים לדווח.
יפעת שאשא ביטון: לא תמיד אנחנו יכולים להחזיק את התהליך עד הסוף, כי זה כאילו עובר בתוך המערכות השונות, והשאלה עכשיו איך אנחנו יוצרים קצת יותר סדר בתוך הסיפור הזה, שאנחנו יודעים שאם יש ילד שהוא בסיכון, הרי אתם לא תגידו, אין תקציב, אז אנחנו לא נעביר אותו, נכון?
יפעת שאשא ביטון: ברור לי שאתם לא תעשו את זה גם אם תספרו לי עכשיו שזה קשה.
יפעת שאשא ביטון: אתם תדווחו למי שצריך, לצורך העניין אם זה רווחה ואם זה משרד הבריאות, ואתם כן תעשו את הטיפול שנדרש.
יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו הופכים את זה למשהו שהוא שיטתי, שהוא מוסדר יותר?
יוכי סימן טוב: לפני שהתחלנו את התוכנית היה פיילוט והאסטרטגיה הייתה רשותי, שיש שולחן עגול ברשות שחובר עם כל הנוגעים בדבר שאמורים למנוע אובדנות והם בונים את התוכנית ביחד וגם עוקבים ביחד אחרי, אם זה ילד או אם מבוגר.
יוכי סימן טוב: תודה לאל, רוב המתאבדים הם לא ילדים, אבל אנחנו צריכים לבנות את התשתית לכל החיים של הילד וזה דורש כן עבודה רשותית מוסדרת ביחד.
יוכי סימן טוב: גם אנחנו צריכים רשת ביטחון לדעת.
יוכי סימן טוב: אפילו יש מקרים שהשפ"ח, אסור לו לטפל בהם.
יוכי סימן טוב: אם זה ילד שיש לו פתולוגיה קודמת או ניסיון אובדני קודם, אסור להם לטפל בו מבחינת ההסכמה עם משרד הבריאות.
יפעת שאשא ביטון: אוקי, אז משרד הבריאות צריך לדעת לקלוט את הילד הזה.
יוכי סימן טוב: יפה, אבל על זה אני מדברת.
יוכי סימן טוב: למה מצליח מערך מאו"ר?
יוכי סימן טוב: כי הוא עובד בין-משרדי, 127 תקנים.
יפעת שאשא ביטון: מה מונע את זה?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מדברים עכשיו על מאות ילדים בכל ישוב שצריך לטפל בהם והם בסכנה.
יוכי סימן טוב: דווקא כן.
יפעת שאשא ביטון: מאות ילדים בכל ישוב?
יוכי סימן טוב: כן, כן.
יפעת שאשא ביטון: מישהו יודע להגיד לי מספר?
יפעת שאשא ביטון: מאות ילדים בכל ישוב עם נטיות אובדניות?
אלה שראל מחלב: שמי ד"ר אלה שראל מחלב, אני עובדת ביחידה למניעת אובדנות יחד עם יוכי ורחל ואנחנו מובילות ביחד את התוכנית "בוחרים בחיים".
אלה שראל מחלב: אני גם מרצה בתחום הזה במכללת לוינסקי לחינוך.
אלה שראל מחלב: אני יודעת עכשיו, מקרה מהבוקר, יש לנו בית ספר שהמורים עברו את ההכשרה.
אלה שראל מחלב: הם רצו יותר ואנחנו אמרנו להם לא.
אלה שראל מחלב: בדיוק מה שיוכי תיארה.
אלה שראל מחלב: יש שני ילדים הבוקר שהשיבו על השאלון "כן", ששניהם, אחד היה מוכר למערכת ואחד חדש.
אלה שראל מחלב: הוא ניצל את ההזדמנות לבוא ולהיחשף – מערך מאו"ר, ואז הפסיכולוגים של בית ספר ששם הם מתוקצבים כי הם מיישובים בעוטף עזה, אז יש שם יותר שעות של פסיכולוג.
אלה שראל מחלב: אני יכולה להגיד לכם שביישוב אחר אין.
אלה שראל מחלב: יש יום בשבוע פסיכולוג לבית ספר, והם מיומנים, הם עברו את התוכנית הלאומית, הם היו חלק מהתוכנית הלאומית.
אלה שראל מחלב: למשל אני יכולה להגיד, ביישוב במרכז הארץ לא עברו את התוכנית הלאומית ואז אנחנו לא יכולים להשתמש בשירותים של השפ"ח.
אלה שראל מחלב: שני הילדים שאותרו היום עברו הערכה אצל השפ"ח.