GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יהודה גליק: רוב הילדים בישראל עובדים על ציר של ספטמבר-יולי.
יהודה גליק: לא יותר נכון היה שהמעבר יהיה בקיץ, בתחילת שנת לימודים ולא פתאום באמצע שנת לימודים, כשמתחילים והילדים עכשיו פתאום - - -
איריס פלורנטין: הילדים לא עוברים לשום מקום.
יהודה גליק: לא משנה, אבל זה כן עובר.
יפעת שאשא ביטון: הם נשארים בבית.
יפעת שאשא ביטון: זה לא קשור לשנת לימודים.
יהודה גליק: זה כן קשור.
יפעת שאשא ביטון: זה לא קשור למערכת הלימודים.
יהודה גליק: תאמיני לי, אני ברוך השם מלווה את נושא האומנה באופן אישי עם למעלה מעשרה ילדים כבר כמה וכמה שנים.
יהודה גליק: אני אומר, הילד נמצא כרגע, חוץ מכל עולם מערכת הלימודים שלו יש לו מטפלים.
יהודה גליק: אם מתחיל טיפול חדש, בדרך כלל זה נעשה בתחילת שנת לימודים.
יהודה גליק: כל השינוי הזה, כל המעבר הזה תוך כדי שנת לימודים לילד, זאת שעוזרת לו בכל פעילות הריכוז.
יהודה גליק: סתם אני שואל אם זה לא היה נכון לעשות את זה בנקודת מעבר שכן, גם ילדים רגילים שדברים מתחלפים.
רחל עזריה: ואגב, אתם יכולים לומר שזה היה נכון וזה לא קרה במקרה הזה ועדיין אתם רוצים להמשיך עם זה.
רחל עזריה: זאת אומרת אני חושבת שחבר הכנסת גליק אומר משהו שאפשר באמת לחשוב עליו, בלי קשר למכרז הספציפי הזה.
נועם פליק: למכרזים עתידיים.
רחל עזריה: בסדר, זה לגיטימי.
יפעת שאשא ביטון: איריס יש לי שאלה.
יפעת שאשא ביטון: המכרז הוא כל חמש שנים?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת ההורים והעמותות יודעים שיש פוטנציאל החלפה כל 5 שנים, או שזה - - -
קריאה: זה יכול להיות גם קצר יותר, שלוש פלוס אחת, פלוס אחת.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, אני לא סתם שואלת.
יפעת שאשא ביטון: כי אם זה תהליך שנעשה פעם ראשונה - - -
יפעת שאשא ביטון: אם זה תהליך שנעשה פעם ראשונה, אני יכלה להבין את תחושת הקרייסס, לא את הקרייסס.
יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה אומרת, כי אני יכולה להבין הורים שפתאום רגע משנים להם את מה שהם רגילים לו.
יפעת שאשא ביטון: לגיטימי לחלוטין.
יפעת שאשא ביטון: אגב, זה תפקידם גם לדאוג ולהרגיש כפי שהם מרגישים.
יפעת שאשא ביטון: אם זה משהו שזה פעם ראשונה, אני יכולה להבין את תחושת הקרייסס.
יפעת שאשא ביטון: אם זה משהו שנעשה כל חמש שנים, זאת אומרת כל חמש שנים יודעים שיש אפשרות שהעמותה, הבעלים - אני אחר כך גם בסוף אומר התייחסות שלי ואעשה אנלוגיה למערכת אחרת - הבעלים בעצם מתחלפים, אז זה לא משהו שהוא הפתיע.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אין לו פוטנציאל הפתעה כאן.
יפעת שאשא ביטון: אני שואלת באמת, כל כמה זמן זה נעשה.
יהודה גליק: בדרך כלל ההורים לא מעורבים בכל התהליכים האלה.
יהודה גליק: בדרך כלל זה דברים שקורים - - -
יפעת שאשא ביטון: גם עכשיו הם לא היו אמורים להיות מעורבים.
נועם פליק: המכרז הקודם יצא בשנת 2012 ומועד הסיום שלו היה עכשיו, באמצע דצמבר.
הנועם פליק: מכרז הקודם יצא בשנת 2012, כשאור שלום זכו בו.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ולפני כן גם הייתה תקופה - - -
קריאה: זו הייתה פעם ראשונה שנכנסו למכרז.
קריאה: לא היינו.
קריאה: 25 שנה מאז שניגשנו, זה המכרז השני שאנחנו ניגשים אליו.
יפעת שאשא ביטון: אבל זו פעם שנייה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת ידעתם בשנת 2012 שיש אפשרות שאתם לא תמשיכו - - -
רחל עזריה: אבל מה זה משנה?
יפעת שאשא ביטון: אני הסברתי למה זה משנה.
יפעת שאשא ביטון: כי אם אנחנו היינו מדברים על מציאות שבה זו הפעם הראשונה שנעשה מכרז ואין פה היערכות רגשית, אז אני יכולה להבין את ההפתעה ואת התחושה.
רחל עזריה: אבל הילדים לא יודעים את הדברים האלה.
רחל עזריה: זה לא רלבנטי להם.
יפעת שאשא ביטון: הילדים גם לא צריכים לדעת.
רחל עזריה: נכון, אני מסכימה.
יפעת שאשא ביטון: רחל, הילדים לא צריכים לדעת, כי אם יש להם את אותם מטפלים שעוברים, זה כמו שבית ספר מקבל - - -
קריאה: אבל הם לא עוברים.
ע' י': גברתי יושבת הראש, אני חייב, אני מבקש בבקשה את זכות הדיבור כי אני חושב שאנחנו צריכים להעמיד דברים על דיוקם ואנחנו נעשה את זה כמיטב יכולתנו.
יפעת שאשא ביטון: רגע, אתה הורה?
ע' י': אני הורה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני מבקשת לשמוע קודם כל את העמותה.
ע' י': אמרת שהעמותה זה לא מה שחשוב, אמרת שהילדים זה מה שחשוב.
ע' י': למה שלא תאפשרי לנו לדבר?
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע את ההתנהלות שלהם ואנחנו ניתן גם להורים.
ע' י': חשוב שתשמעי את הילדים.
ע' י': שאלו פה שאלות והתשובות קיימות.
קארין אלהרר: אתה תדבר.
ע' י': אני מודה לך.
שולי מועלם-רפאלי: רגע, את מדברת בשם אור שלום?
שולי מועלם-רפאלי: לא, אז אני מציעה שהמנכ"לית תדבר בשם אור שלום.
קארין אלהרר: כן, אולי טלי תדבר.
קריאה: אבל כשאנחנו פנינו אליכם, אני רוצה לדייק - - -
קריאה: אנחנו העובדים.
רחל עזריה: העובדים הסוציאליים.
קריאה: לא באנו לייצג את אור שלום, באנו לייצג את הילדים והמשפחות.
קריאה: גם כשהרימו אלייך את הטלפון זה היה כדי להשמיע את הקול הזה.
יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, אתם תשמיעו אותו גם עכשיו, אין שום בעיה.
קריאה: אבל אם עובד אמר לך דבר כזה או אחר, זה לא - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם תוכלו להשמיע את קולכם ממש מיד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את טלי ואנחנו נשמע אחר כך את ההורה שאני מרגישה שהוא גם להוט ובצדק, ואחר כך אתכם.
יפעת שאשא ביטון: כולם יישמעו.
רחל עזריה: זה בדמנו הדברים האלה.
רחל עזריה: כשזה הילדים שלך, ברור שלא - - -
יפעת שאשא ביטון: בבקשה טלי.
טלי חלף: אור שלום הקימה את האומנה בשנת 1993.
טלי חלף: אנחנו הוכרזנו בעצם בפעם הראשונה הרבה אחרי ההפרטה ואחרי ההקמה של האומנה הטיפולית גם במחוזות האחרים.
טלי חלף: הנה, ידידי מנכ"ל שחר הגיע.
טלי חלף: זו העמותה השנייה שפועלת בתחום האומנה הטיפולית ובעצם זה המכרז השני שאנחנו ניגשים אליו באומנה טיפולית.
טלי חלף: לא זכינו מסיבות טכניות כאלה ואחרות ועל זה אנחנו לוקחים את האחריות, למרות שאנחנו חושבים שהמכרז הזה, כנראה שהיינו צריכים לעתור עליו מרגע שהוא יצא ואולי פה הייתה הטעות, כי היו שם דברים שבאמת היה נכון לעתור עליהם.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל העתירה נדחתה.
יפעת שאשא ביטון: בית המשפט קבע שזה היה תקין.
טלי חלף: רגע, אני מדברת עכשיו על התהליך.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל העתירה לא רלבנטית כי בית משפט החליט מה שהחליט.
טלי חלף: אני רוצה להגיד שני דברים חשובים.
טלי חלף: אני ניהלתי בחודשיים האחרונים שני תהליכים במקביל.
טלי חלף: תהליך אחד של סגירה, פרידה ממשפחות, פרידה מילדים, פרידה ממטפלים, מטפלים חיצוניים, מחונכים, מגופים שנתנו שיעורי עזר, ממערך שלם ויחד עם זה סיכומי תיקים, צילומי חומרים.
טלי חלף: העובדים עבדו 24 שעות ביממה כולל שישי שבת כדי לעמוד בלוח הזמנים.
טלי חלף: שני דברים נשמטו פה מהמידע שנאמר.
טלי חלף: אחד שאנחנו יזמנו פגישה עם ההורים האומנים כדי לשתף אותם מיד אחרי - - -
קארין אלהרר: מתי?
טלי חלף: שבוע אחרי שקיבלנו את ההודעה ב-5 בנובמבר זימנו את ההורים לפגישה, ביקשנו מנציגי משרד הרווחה שישתתפו יחד איתנו.
קארין אלהרר: מי היה?
טלי חלף: לא היו.
טלי חלף: הם בחרו לא להגיע, כי במקביל אנחנו גם הגשנו ערעור.
טלי חלף: הגשנו ערעור - - -
קארין אלהרר: זה מעניין.
קארין אלהרר: רגע, למה משרד הרווחה לא היה?
איריס פלורנטין: כי הוגש לבית המשפט - - -
טלי חלף: לא, לא, עוד לא הגשנו לבית המשפט.
טלי חלף: לא הגשנו עוד לבית המשפט, אנחנו ערערנו לוועדת המכרזים.
טלי חלף: אנחנו הגשנו ערעור לוועדת המכרזים ובמקביל, כמו שאני אומר לך, אנחנו ניהלנו שני תהליכים מקבילים.
קארין אלהרר: כי הם הרגולטור.
טלי חלף: אנחנו ניהלנו שני תהליכים במקביל וממש אפילו חילקנו בינינו את העבודה.
טלי חלף: אני עשיתי דבר אחד, מנהלת התכנית עשתה דבר אחר, כדי שאנחנו נחזיק את הדברים נכון.
טלי חלף: המשרד הוזמן לפגישה הזאת עם ההורים בדיוק כדי שלא נעמוד היום במצב שאני נאשמת בזה ש - - -
קארין אלהרר: מה היה התירוץ?
קארין אלהרר: למה הם לא באו?
טלי חלף: בזה שאני משתמשת בהורים ובילדים.
קארין אלהרר: טלי, מה הם הסבירו, למה הם לא באו?
טלי חלף: שבגלל שאני הגשתי ערעור לוועדת המכרזים, הם מצאו לנכון שזה לא - - -
קארין אלהרר: אה, חשבתי שערעור לא עוצר.
נועם פליק: זה לא עוצר תהליך.
רחל עזריה: נו, באמת, אז איך אפשר?
קארין אלהרר: אז לא באתם?
רחל עזריה: זה לא רציני.
טלי חלף: למחרת בבוקר - - -
רחל עזריה: אתם לא הולכים לפגוש אותם?
רחל עזריה: כשבסוף אנחנו צריכים להסתכל להורים בעיניים, מה אנחנו יכולים לומר להם?
רחל עזריה: אתם אומרים שהתהליך אמור להיות במקביל ואתם לא מתנהגים כמו שהתהליך במקביל.
יהודה גליק: לא רק זה.
יהודה גליק: אתם באתם אליהם בטענות ש- - -
רחל עזריה: כל הזמן מתאבדת בשבילכם בוועדת כספים, שלא יעצרו לכם תקציבים, ועכשיו?
רחל עזריה: איזה מין דבר זה?
קריאה: אנחנו התחננו שתיצרו אתנו קשר.
טלי חלף: קארין, יותר מזה.
טלי חלף: אני הוצאתי מכתב - - -
רחל עזריה: זה חלק מבגרות.
רחל עזריה: זה חלק מאחריות.
רחל עזריה: איזה מין דבר כזה?
קארין אלהרר: רגע, רגע.
טלי חלף: קארין, אני רוצה להשלים את דברי.
יהודה גליק: לפני רגע שמענו את משרד הרווחה מאשים את אור שלום שהם לא נערכו והנה מסתבר שזה - - -
רחל עזריה: אני אמרתי שבעיני שלושה חודשים זה אפילו לא מספיק.
רחל עזריה: אנחנו מגלים שציפו לעשות את זה בשלושה שבועות.
קארין אלהרר: רגע, רחל.
טלי חלף: למחרת בבוקר הם קיבלו ממני מייל בדיוק מה היה בפגישה עם ההורים ועל זה שההורים ביקשו מיתנו לצאת מהחדר ונשארו לבד לדון כי הם לא קיבלו את הדבר הזה ואנחנו אמרנו להם שאנחנו לא יכולים לנהל מהלך כזה ויצאנו מהחדר והם נשארו לבד.
טלי חלף: המשרד קיבל על זה דיווח.
טלי חלף: אני הוצאתי מכתב בקשה לקבל עוד חודש אחד אורכה.
טלי חלף: מכיוון שארגון שחר צריך למסור ב-10 בפברואר, ביקשתי ליישר קו וששני הארגונים יעשו את ההעברה ב-10 בפברואר כדי שאנחנו נוכל להתארגן ולעשות את הדברים בצורה הראויה לתכנית שעובדת 25 שנה.
טלי חלף: נעניתי בשלילה.
קארין אלהרר: מה הנימוק?
טלי חלף: שהחשכ"ל, לא יודעת.
טלי חלף: סיבה תמוהה וטכנוקרטית.
טלי חלף: אני אומר שוב, במקביל אנחנו כל הזמן ממשיכים בתהליכים שצריך לעשות אותם.
טלי חלף: אני העברתי את הרשימות של המשפחות והילדים למשרד הרווחה.
טלי חלף: נכון, ואמרתי - - -
טלי חלף: שבועיים וחצי לפני הערעור בבית המשפט ואחרי התשובה של ועדת המכרזים.
טלי חלף: אבל אתם קיבלתם ממני את הרשימות ואני גם ישבתי איתך רחל ואמרתי לך – אני צריכה את המעורבות של המשרד פה.
טלי חלף: איפה אתם מנהלים את התהליך, איפה אתם יחד איתנו.
טלי חלף: איפה אתם לוקחים אחריות ואומרים אוקיי- - -
קארין אלהרר: רגע טלי, לא הבנתי.
קארין אלהרר: לפני שבועיים וחצי?
טלי חלף: כן, לפני העתירה בבית המשפט.
טלי חלף: המשרד קיבל ממני את הרשימות המדויקות של המשפחות והילדים, שדרך אגב צריכות להיות מצויות אצלו גם ככה.
קריאה: יש להם, נכון, נכון.
קריאה: ב-26 בדצמבר המכתב - - -
קריאה: - - - לא מאשרים את הילדים - - -
קארין אלהרר: בסדר, זה כסת"ח.
קריאה: זה לא כסת"ח.
קריאה: מה, הם צריכים את הרשימות שלנו כדי לעשות מיפוי - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם מייצגים עכשיו את העמותה או אתכם ואת הילדים?
יפעת שאשא ביטון: כי אתם קצת עכשיו מדברים בשני קולות.
יפעת שאשא ביטון: אתם תדברו תיכף.
קארין אלהרר: הם מדברים.
יפעת שאשא ביטון: כי היא לפני רגע אמרה שהיא רוצה לייצג את הילדים והיא תקבל תיכף את רשות הדיבור.
יפעת שאשא ביטון: אין פרוטוקול ככה.
טלי חלף: כל עובד שקיבל - - -
קארין אלהרר: יש פה אמירה של המשרד.
טלי חלף: העובדים עברו תהליך של שימוע, קיבלו מכתבי פיטורין.
טלי חלף: כל עובד שעבר תהליך של שימוע קיבל את ברכת הדרך שלי באופן אישי לפנות לסאמט.
טלי חלף: אני כרשימה, כארגון שמגיש עתירה וממצה את זכויותיו החוקיות להגיש עתירה, לא יכול גם להגיש רשימת עובדים.
טלי חלף: יש בזה דוגמא שהיא פרדוקסאלית בדרישה הזאת ממני.
טלי חלף: אבל כל עובד קיבל את ברכת הדרך שלי והיה יכול לפנות.
יפעת שאשא ביטון: אבל למה אתם לא יכולים להעביר?
טלי חלף: אם אני מגישה עתירה לבית משפט אני יכולה להגיש רשימות של ילדים ומשפחות למשרד הרווחה, אבל רשימות של עובדים לארגון, יש בזה קצת משהו - - -
רחל עזריה: כשהיא מקווה שזה לא יקרה והיא בעצם מכינה את הקרקע.
קארין אלהרר: לא, זה מעבר ל - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל יש פה עניין של תהליך - - -
רחל עזריה: בסדר, אבל - - -
קריאה: אבל הם אמורים לדעת הכל.
רחל עזריה: נכון, למה המשרד - - -
יפעת שאשא ביטון: למה סאמט לא פונה לעובדים?
יפעת שאשא ביטון: למה הם צריכים להעביר את העובדים ולא סאמט פונה?
נועם פליק: אנחנו לא מייצגים את סאמט, אבל אני לא רואה - - -
רחל עזריה: לא, אבל אצלכם, המידע אמור להיות אצלכם.
נועם פליק: יצאו שני מכתבים של מכון סאמט לאור שלום לקבל את הרשימה גם של העובדים, ב-14 בדצמבר וב-25 בדצמבר.
נועם פליק: רק ב-26 בדצמבר התקבל מענה מאור שלום, גם ללא רשימת העובדים.
נועם פליק: שוב, כנראה בגלל העתירה.
נועם פליק: אני לא-.
נועם פליק: יצאו שני מכתבים ולא - - -
טלי חלף: אני רוצה לדייק את הדברים, כי זה לא נראה כמו - - -
רחל עזריה: אי אפשר פשוט לסגור על פברואר?
רחל עזריה: אני לא מבינה את זה.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, זה ייצא בהמלצות.
יפעת שאשא ביטון: שנייה, בואי ניתן להם את האפשרות ל - - -
רחל עזריה: אבל למה?
רחל עזריה: שנייה רגע, למה אנחנו בכלל, באמת, למה על דבר כזה אנחנו בכלל צריכים להגיע לדיון בוועדה?
איריס פלורנטין: אני מסכימה איתך.
רחל עזריה: כשאני קיבלתי את המכתב - - -
איריס פלורנטין: העמותה הייתה צריכה להעביר את השמות ל - - -
רחל עזריה: לא, סליחה.
ע' י': הדברים הרבה יותר חמורים.
רחל עזריה: אתם אמורים להיות המבוגר האחראי, אבל אתם לא מתנהלים ככה.
רחל עזריה: כשאנחנו שומעים פה שההורים מוטרדים, אנחנו מבינים שעד שנגמר-.
רחל עזריה: לא, אבל אין מה לעשות.
רחל עזריה: אתם צריכים להניח שיהיו ערעורים.
רחל עזריה: אני חושבת שבעיני זה א'-ב'.
רחל עזריה: ברור שהעמותה תערער ולא רק שהיא מערערת, היא גם עושה במקביל את העבודה, אבל הרשימות של הילדים לא אצלכם, אתם לא עובדים כמו שצריך עם העמותה, עם סאמט - - -
נועם פליק: למה אנחנו לא - - -
רחל עזריה: אתם מבקשים מהם את המידע וזה לא עובד ככה.
קריאה: מה שצריך היה - - -
רחל עזריה: כי אין לכם את המידע.
רחל עזריה: אתם מבקשים מהם את המידע.
רחל עזריה: למה המידע לא אצלכם?
איריס פלורנטין: המציאות היא שאנחנו עושים פעולה שלא היינו צריכים לעשות ואני רוצה לשים את הדברים על דיוקם.
איריס פלורנטין: באמת, בואו נתייחס.
איריס פלורנטין: אנחנו נכנסנו כמבוגר אחראי לעשות תפקיד שלא היינו צריכים לעשות.
איריס פלורנטין: המאבק - - -
קריאה: לא הייתם צריכים לעשות?
קריאה: זה מקומם.
איריס פלורנטין: שנייה, שנייה, אנחנו גוף - - -
איריס פלורנטין: אבל תנו לי לסיים.
קארין אלהרר: אני לא מקבלת את הטענה - - -
רחל עזריה: גם אני לא מקבלת את הטענה הזאת.
רחל עזריה: בטח שאתם.
יפעת שאשא ביטון: שנייה, בואו נשמע, אי אפשר.
שולי מועלם-רפאלי: אתם המשרד - - -
רחל עזריה: אתם המשרד.
רחל עזריה: אתם הגזמתם לגמרי עם כל הקונספציה של ההפרטה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, סליחה, סליחה.
איריס פלורנטין: לא, אנחנו - - - טלפונים - - -
יפעת שאשא ביטון: איריס שנייה.
קריאה: אי אפשר לשמוע אתכם ככה.
קריאה: אנחנו רוצים לשמוע את כל - - -
יפעת שאשא ביטון: טלי גם לא סיימה את הדברים שלה ואני חושבת שאנחנו צריכים לכבד אותה ולאפשר לה להמשיך ולסיים את דבריה, כדי שאנחנו נוכל גם לשמוע את הנוכחים האחרים.
יפעת שאשא ביטון: אני כן ארצה הבהרה אחר כך, איריס, על המשפט הזה שנזרק כאן לחלל החדר – אנחנו מבוגר אחראי שלא היינו צריכים לעשות את התפקיד הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתגידי בדיוק למה - - -
איריס פלורנטין: לא, שעשינו את התפקיד.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל את אומרת שלא היינו צריכים לעשות.
איריס פלורנטין: אני רוצה רגע להסביר.
איריס פלורנטין: אני רוצה להפריד בין המשרד לבין העמותות.
איריס פלורנטין: אני אומרת שאנחנו עשינו דבר, כשיש תהליך של מעבר, יש עמותה מצד אחד ויש עמותה זוכה.
איריס פלורנטין: התפקיד של העמותה, הם אנשי המקצוע.
איריס פלורנטין: גם אני עובדת סוציאלית, אבל אני לא רואה את הילדים עמותה למעשה.
איריס פלורנטין: מצופה מהעמותה שמטפלת בילדים לעשות את התהליך.
איריס פלורנטין: אני בהיותי עובדת סוציאלית אפגש עם הילדים כעמותה, אפגש עם המשפחות ואז הם צריכים להעביר את זה בצורה מסודרת לעמותה הבאה.
איריס פלורנטין: אנחנו בתוך התהליך הזה עשינו את כל התהליך, אבל לא בהיותנו עמותה.
איריס פלורנטין: צלצלנו למשפחות, נפגשנו עם המשפחות, עשינו את כל התהליך כמשרד שאין לו - - -
יפעת שאשא ביטון: אני אנסה גם שלא יפריעו לך תוך כדי.
שולי מועלם-רפאלי: גם כשהמאבק הוא בן עמותה לעמותה, יש משמעות לאחריות של המשרד.
רחל עזריה: לאחריות שלכם, ברור.
שולי מועלם-רפאלי: ברור שביחס לילדים הדבר הנכון הוא שזה יעבור מאיש מקצוע אחד לאיש מקצוע שני, בדיוק במטרה שטלי אמרה וזה שני מהלכים שונים.
שולי מועלם-רפאלי: הציפייה ממשרד כל כך משמעותי במדינת ישראל, היא להתנהל מול העמותות בשני מהלכים שונים.
שולי מועלם-רפאלי: זכותם של אור שלום לערער, זכות בסיסית במדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: טוב, אנחנו לא נמצה את הדיון כי בשעה אחת עשרה אנחנו חייבים לסיים.
שולי מועלם-רפאלי: שנייה, והדרישה הלגיטימית היא דרישה להעביר בצורה מסודרת מעמותה לעמותה, כמו שנעשה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ברשותכם, באמת בשביל המשפחות ובשביל העובדים הסוציאליים שהגיעו לכאן ובשעה אחת עשרה מחייבים אותנו לסיים כי מתחילה מליאה, אז בואו נאפשר רגע.
טלי חלף: אני רק אסגור, כי אני באמת לא אני יזמתי את הדיון הזה ומי שיזם אותו מגיע לו את זכות הדיבור.
טלי חלף: אני נמצאת פה בשביל המכרזים הבאים ואני חושבת שיש פה הרבה למידה לעשות.
טלי חלף: באיזה מדדים ומה הקריטריונים ואיך נעשים המעברים.
רחל עזריה: באיזה תאריכים.
טלי חלף: יש פה הרבה למידה שצריך לעשות.
טלי חלף: אני לצערי הרב, בלב שבור נאלצת להעביר את הדבר המופלא הזה למקום אחר, בתקווה שאכן העבודה תימשך.
טלי חלף: דרך אגב, אחד הדברים שצריכים להיות כתובים ומחויבים במכרז, שאכן הצוות מחויב לעבור.
טלי חלף: הצוות לא מחויב.
טלי חלף: הגוף הקולט צריך לקחת אותו.
טלי חלף: זה לא כתוב במכרז.
קריאה: זה חלק מתחייב.
יפעת שאשא ביטון: נתייחס לזה אחר כך.
קריאה: ויש הרבה מה לעשות עם הילדים עכשיו, לא רק במכרזים הבאים.
קריאה: יש הרבה מה לעשות.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, נציג ההורים.
יהודה גליק: נדמה לי שבכל מקרה אף אחד לא שוכח להודות לכם על 25 שנה שכן עשיתם את עבודתכם נאמנה.
רחל עזריה: זה נכון, נכון.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, רק בלי שמות, בגלל שאתה הורה.
ע' י': בלי שמות, בסדר גמור.
ע' י': תודה רבה לכם.
יהודה גליק: אתה הורה אומן או הורה ביולוגי?
ע' י': אני אב אומן.
ע' י': אני כן אגיד את שמי, קוראים לי ע' ואני אמנע משמות שיכולים להסגיר.
ע' י': אז גברתי, חברי הכנסת, אנחנו מספר הורי אומנה שהתארגנו כדי להתמודד עם הסיטואציה שנקלענו אליה ואנחנו נסביר לכם וגם העובדים הסוציאליים של אור שלום, של סאמט – אם הם פה, ושל משרד הרווחה.
ע' י': ברשותכם, בטרם אני אתייחס לנושא שלשמו התכנסנו, אנחנו מבקשים בשם כל משפחות האומנה וילדי האומנה, להשתתף בצערו הכבד של חבר הכנסת יהודה גליק על מות רעייתך היקרה, יהי זכרה ברוך.
יהודה גליק: שהייתה אמא אומנת.
יפעת שאשא ביטון: וגם חבר הכנסת מוטי יוגב שביקש בעצם את הדיון הזה, וגם הוא נמצא עכשיו בשבעה.
ע' י': שמי ע', אשתי ואני תושבי ירושלים.
ע' י': אנחנו הורים לילדי אומנה טיפולית במשך 24 שנים.
ע' י': אנחנו הכי ותיקים באור שלום.
ע' י': כל השנים האלה היינו באור שלום.
ע' י': כיום אנחנו מגדלים בביתנו ארבעה ילדי אומנה וילד נוסף שהיה אצלו באומנה עד גיל 18 ואחרי הצבא חזר והוא איתנו בבית.
ע' י': בסך הכל יש לנו 14 ילדים, מתוכם 7 ילדי אומנה, שני ילדי מאומצים וחמישה ילדים ביולוגיים.
ע' י': אני מדבר אליכם היום כנציגם של הורי האומנה הטיפולית של עמותת אור שלום, שמונים 108 משפחות, אבל הרבה יותר חשוב ואני אנסה בצניעות ובזהירות להיות דוברים של 180 הילדים שגדלים באומנה הטיפולית.
ע' י': אנסה להסביר מדוע המהלך הזה של הפסקת הליווי של אור שלום, שנכפה עלינו, הינו טראומתי עבורם ועבורנו ומסוכן לדעתנו את התפתחותם, אושרם ובריאותם הנפשית.
ע' י': אני אציג מה הן ההצעות המעשיות שלנו, כיצד לדעתנו יש לטפל בנושא מכאן והלאה.
ע' י': לפני שנדבר במונים של מבוגרים, אני מבקש שתקשיבו לקולם של הילדים.
ע' י': העובדת הסוציאלית שלנו, שמלווה אותנו מאור שלום, כינסה את הילדים בביתנו לפני כשבוע-שבועיים וסיפרה להם על הפסקת הקשר עם אור שלום.
ע' י': לאחר שהתחילו להפנים את העובדה הזאת, הסברנו לילדים שהכנסת חוקקה את חוק האומנה.
ע' י': בחוק כתוב שיש לילדי האומנה זכויות ובין היתר יש להם את הזכות להשמיע את קולם בכל מה שנוגע לחייהם.
ע' י': ביקשנו שיכתבו מה הם מרגישים, מה הם היו רוצים שיקרה.
ע' י': אני אקריא לכם בקצרה מה הילדים כתבו, כי הילדים יודעים לנסח את הדברים בקצרה, שלא כמונו לפעמים.
ע' י': הילד שלנו, שלומד בכיתה ז' כתב:
ע' י': למשרד הרווחה שלום.
ע' י': אני הייתי רוצה להמשיך עם הפסיכולוגית שלי את הפגישות ושהעובדת הסוציאלית תמשיך להיפגש איתנו.
ע' י': הנער שנמצא בכיתה י"א כתב בין היתר – אני מבקש להישאר עם הפסיכולוגית שלי.
ע' י': אני מבקש שהעובדת הסוציאלית המשפחתית שלי תישאר איתי במסגרת תפקידה.
ע' י': אני מבקש לקבל תמיכה לצבא מידי העובדת הסוציאלית הקיימת או מי שיבוא אחריה.
ע' י': מי שיבוא אחרי אין לו שם עדיין, כי אנחנו לא יודעים.
ע' י': הילדה שלומדת בכיתה ט', חינוך מיוחד, כתבה – למשרד הרווחה שלום.
ע' י': אני רוצה שאור שלום יישאר כי זה מקום ואני שם כבר הרבה שנים.
ע' י': עד שהתרגלתי לאנשים שיש שם, שיש להם לב רחב.
ע' י': קשה לי שהתרגלתי לשמות של האנשים שאני מכירה, זה כבר קשה.
ע' י': יהיה לי קשה להתרגל לאנשים אחרים שם.
ע' י': אור שלום שם זה המקום הכי טוב שהכרתי בחיים שלי.
ע' י': יש שם אנשים עם לב גדול, אוזן קשבת.
ע' י': כל ילד שנמצא באומנה טיפולית חווה סבל בל יתואר בטרם הגיע למשפחת האומנה.
ע' י': סבל פיזי, סבל נפשי, סבל של דחייה והתמודדות עם קשיים בלתי אפשריים.
ע' י': כל ילד כזה הוא בשר מבשרה של מדינת ישראל ושל החברה הישראלית.
ע' י': לכל אחד מהם מגיע סיכוי לגדול ולהתפתח ולהיות אדם בוגר ומאושר.
ע' י': קשה לתאר למי שאינו מכיר מקרוב באופן אישי מה המשמעות של טיפול בילד או בילדה שעברו טראומות כל כך קשות.
ע' י': נסו לדמיין את הבכי, את החרדות, את הנפילות, את סיוטי הלילה.
ע' י': את ההתמודדות של ילד או ילדה שמפחדים, לא מסוגלים להגיד את המילים אמא או אבא בגלל מה שעבר עליהם.
ע' י': אלימות, נטישה, כישלון אחר כישלון, ללא מסגרת משפחתית תומכת.
ע' י': נסו לדמיין את הדחייה שמרגישים הילדים הקטנים האלה, מול המערכת שניצבת מולם.
ע' י': ואז לאחר שהוציאו אותם ממשפחותיהם הביולוגיות, לעתים כתינוקות, לעתים כשהם גדולים יותר, דרך מעבר בבתי חירום ובבתי ילדים, שם מטפלים בהם במסירות ומנסים לייצב אותם, מגיעים המאושרים שבהם למשפחת האומנה כדי לקבל הזדמנות נוספת לחיים חדשים.
ע' י': נסו לדמיין כמה אהבה, אכפתיות, חמלה ומסירות נדרשת ממשפחת אומנה שמתמודדת מול הקשיים האלה.
ע' י': מאמצת את הילדים ומנסה להחזיר להם את האמון בעולם הבוגרים.
ע' י': נסו לדמיין כמה כוחות נפש נדרשים על מנת לגונן ולסוכך על ילדינו.
ע' י': להעניק להם יציבות, לתת להם מיטה וחדר, אוכל ובית, אך בעיקר אהבה, שייכות ויציבות.
ע' י': לאט, לאט, צעד אחר צעד, להעמידם על רגליהם הקטנות, כדי שיוכלו לפסוע בסוף היום בביטחון, לתפקד כילדים שווי ערך בבית הספר, בתנועת הנוער, בצבא.
ע' י': להקים משפחה משלהם.
ע' י': במערכה הזאת אנחנו לא לבד.
ע' י': נדרשת מערכת מקצועית ומנהלית תומכת ומסייעת, שעוקבת - - -
יפעת שאשא ביטון: ע' - - -
ע' י': אני מבין שאני מאריך, אבל אני אקצר.
יפעת שאשא ביטון: כולנו מכירים בחשיבות, אני בטוחה, אני מכירה את החברות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פשוט לא נספיק לשמוע את העובדים הסוציאליים.
יפעת שאשא ביטון: זה החשש שלי, בסדר?
ע' י': אני הבנתי, אני אקצר.
ע' י': אני מקבל את דעתך ואני מקווה שהדברים הובהרו.
ע' י': מה שרציתי להגיד שכל ההתנהלות ברמה של ילד – ופה אני רוצה להתייחס לתהליכים שדיברנו.
ע' י': כל התהליכים ברמה של הילד נעשית תוך כדי תכנון.
ע' י': התכנון של ילד במשפחת אומנה לפעמים הוא כמה שנים.
ע' י': יש לנו ילדה שאנחנו מתכננים שלוש שנים קדימה איפה לשים אותה.
ע' י': לפעמים זה לחודש הקרוב.
ע' י': כל שינוי הוא תמיד טראומה.
ע' י': שינוי במינון של התרופה, שינוי פסיכולוגית, אז גם אם זה נעשה תוך כדי תהליך, אז זה עדיין טראומה וברגע שזה נעשה בצורה גורפת, זה הטראומה הגדולה.
ע' י': מה שמנסים לעשות זה תמיד לתכנן ולהיזהר, כי יש קשר בין המשפחות הביולוגיות.
ע' י': יש הרבה מכשולים שברגע שאתה סוטה קצת הילד נופל ואז הרבה יותר קשה להרים אותו מאשר לייצב אותו.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול אותך שאלה בכנות.
ע' י': אני - - -
יפעת שאשא ביטון: רגע, להתחבר לדברים שלך, כי אתה מתאר את זה כאילו אנחנו עכשיו מנקים את השטח ובונים משהו חדש.
יפעת שאשא ביטון: אני התרשמתי, ותיכף אנחנו נשמע את העובדים הסוציאליים, כי הם ישר קפצו ואמרו שזה לא - - -
יהודה גליק: צריך לשמוע את סאמט שיגידו כמה עובדים הם צריכים.
יהודה גליק: זה מה שצריך לעשות.
יפעת שאשא ביטון: כן, רגע, שנייה.
יפעת שאשא ביטון: אתה מדבר על זה כאילו מנקים ומתחילים מחדש וההתרשמות שלנו היא שאם יש העברת שרביט, הילדים לא בקשר עם העמותה כעמותה, הם בקשר עם האנשים שלה.
ע' י': אתה טועה גברתי.
יפעת שאשא ביטון: אם האנשים האלה – אותה פסיכולוגית שהילד מדבר עליה ואותה מטפלת שהילד מדבר עליה, שחשוב הקשר והרצף איתן, עוברות בעצם יחד עם העמותה החדשה, אז איפה הילדים צריכים להרגיש את זה?
ע' י': אז אני אסביר לך.
ע' י': את שאלת שאלה טובה.
יהודה גליק: אבל לא אתה אמור לתת את התשובה.
יהודה גליק: זה משהו שסאמט צריכה לתת עליו תשובה.
יפעת שאשא ביטון: רגע, סאמט לא פה.
ע' י': שנייה, מאחר שאני מרגיש שאני מייצג פה לא רק את עצמי, אלא כמו שאמרתי אני-.
ע' י': חברים, סליחה רגע - - -
קריאה: שנתיים - - -
ע' י': אני ממש מבקש.
ע' י': אנחנו בנינו ואני כתבתי את הדברים כדי שהם יהיו מדויקים.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אז הם לא יוכלו לדבר.
ע' י': רגע, רגע, גברתי, סליחה רגע.
יפעת שאשא ביטון: הם לא יוכלו לדבר.
ע' י': סליחה, אמרתי, אני אקצר.
ע' י': אני אענה גם על שאלתך.
ע' י': אז התשובה היא שלדעתי, למרות שנאמר פה וסליחה גברתי יושבת הראש, אמרת שאת מבינה את משפחת האומנה ואת מה שקורה שם - - -
ע' י': אז אני חושב שאת, לצערי ואני חייב להגיד לך, את לא ממש מבינה ואני לא אומר את זה - - -
יפעת שאשא ביטון: בוא נמשיך לעניין.
יפעת שאשא ביטון: הכל בסדר, רק תיגש לעניין.
ע' י': העניין הוא – ואני מדבר עכשיו על התהליך – אנחנו נכנסנו לתהליך הזה ללא כל התראה מוקדמת.
ע' י': אף אחד לא פנה אלינו לפני המכרז.
ע' י': לא ידענו בכלל שיש מכרז.
ע' י': אנחנו קיבלנו את התוצאות אחרי שזה כבר נגמר, היו כבר ערעורים.
ע' י': כלומר לא הכינו אותנו לתהליך הזה.
ע' י': כל לוחות הזמנים הזה, של המעבר ואני אדבר על זה, הם לוחות זמנים לא ריאליים, לא נכונים, שגויים.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני שוב חוזרת לשאלה.
יפעת שאשא ביטון: אם הילד נשאר עם המערך שלו - - -
רחל עזריה: אבל הוא לא נשאר.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז בואו נשמע את מה שטוען שהוא כן.
ע' י': לא, לא, לא, אני נורא מצטער גברתי, אנחנו מבקשים - - -
יהודה גליק: ע', ע'.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, ע'.
יפעת שאשא ביטון: עם כל הכבוד.
יהודה גליק: ע', כמו שכשעמותת אור שלום החליפה מזכירה היא לא צריכה להתעניין בכם, השאלה איפה זה פוגע בילדים, זאת השאלה שאתה לא אמור לתת עליה את התשובה.
ע' י': אז אני מנסה להסביר.
יהודה גליק: מי שנותן את התשובה זה העובדות הסוציאליות ועמותת סאמט.
קארין אלהרר: סליחה, ע', רגע, אני באמת מכבדת את הדברים שאתה אומר.
קארין אלהרר: הם נשמעים באמת באוזניים קשובות ממש.
קארין אלהרר: הדברים שאתה אומר מחברים אותנו לעניין שהוא מאד מהותי.
קארין אלהרר: השאלה המרכזית היא, האם העובדים שעבדו באור שלום עוברים לסאמט.
קארין אלהרר: אם לא, בהכרח תהיה פגיעה בילדים במובן הזה שמתנתק הקשר בין הילדים לבין העובדים.
קארין אלהרר: אם הם עוברים - - -
יהודה גליק: אז בואו נשמע את העובדים הסוציאליים.
יפעת שאשא ביטון: השאלה למה הם נפרדים, כי הם קיבלו הנחיה או כי באמת הם לא עובדים.
יפעת שאשא ביטון: מי יכול לתת לי תשובה, בבקשה.
ע' י': אני רק רוצה להגיד לך, סליחה גברתי - - -
ע' י': לא, אבל אני מרגיש - - -
קארין אלהרר: ע', שנייה.
קארין אלהרר: כן, בבקשה, גברתי.
קארין אלהרר: שמך.