GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות, הדס.
הדס אגמון: הדס אגמון, נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
הדס אגמון: אני חושבת שאין צורך לדבר שוב על הבעיה.
הדס אגמון: רק לגבי הפתרונות.
הדס אגמון: אני כן צריכה להגיד שאי אפשר לנתק בין הדברים.
הדס אגמון: גם משרד החינוך מסכים שככל שיעלה שיעור הילדים בשילוב, תפחת בעיית מצוקת ההסעות כי יהיה פתרון בגבולות השכונה או ברשות במקום הקרוב ולכן חייבים לדבר על שני הדברים ביחד.
הדס אגמון: אנחנו גם מברכים על זה שמדיניות המשרד היום היא לקדם את נושא השילוב.
יפעת שאשא ביטון: לדבר על שניהם ביחד ולא לפתור אף אחד מהם.
יפעת שאשא ביטון: יופי של פתרון.
יפעת שאשא ביטון: אני לא נמצאת במשחק הזה.
הדס אגמון: כשמשרד החינוך מצהיר על מדיניות שהיא חיובית בעינינו, אנחנו בהחלט חושבים שזה דבר שצריך לומר אותו.
הדס אגמון: דבר שני, דיברנו על הילדים שנוסעים מחוץ לרשות.
הדס אגמון: צריך להסיר את המגבלה שזה יהיה בתוך המחוז, כי לפעמים יש רשות שהיא קרובה אבל היא לא בתוך אותו המחוז וזה יכול להוות פתרון.
הדס אגמון: דבר שלישי שהוא פתרון אולי בטווח הקצר אבל הוא גם מתחייב והוא עלה כאן.
הדס אגמון: אנחנו גם חשבנו שהתקנות חייבות לכלול זמן מקסימלי לנסיעה.
הדס אגמון: זה יאלץ את כולם להתכנס סביב השעה בתוך הרשות, שעה וחצי מחוץ לרשות.
הדס אגמון: אנחנו מקווים שגם הוועדה תצטרף בהקשר הזה לפנות לוועדת חינוך ולבקש שזה יעוגן בתקנות.
יפעת שאשא ביטון: יקרה.
יפעת שאשא ביטון: יו"ר ועד מנהל אלו"ט, יעל.
יפעת שאשא ביטון: אחר כך המועצה לשלום הילד ואחר כך ולרי.
יעל יוספסברג: אני יעל, יו"ר ועד מנהל באלו"ט.
יעל יוספסברג: אני רוצה לדבר לרדת קצת לטיפל'ה יותר רזולוציות.
יעל יוספסברג: אנחנו מדברים על פרק זמן סביר שזו לדעתי באמת נקודת המפתח.
יעל יוספסברג: הנושא של הקילומטר הוא ברור אבל לא האישיו פה.
יעל יוספסברג: אני יכולה לספר על מקרה שלנו אישית בהוד השרון.
יעל יוספסברג: אין לנו בתי ספר לחינוך מיוחד באזור השרון.
יעל יוספסברג: בהוד השרון אין בכלל.
יעל יוספסברג: פתחנו בית ספר לפני שנתיים, את "שירת הלב" בכפר יעבץ.
יעל יוספסברג: מהוד השרון לפני שנתיים יצאו שלושה תלמידים במונית לכפר יעבץ, נסיעה שארכה כ-40 דקות לכל כיוון.
יעל יוספסברג: הבן שלי בין הילדים שנסעו.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שיש חינוך מיוחד בהוד השרון, שלושה ילדים?
יעל יוספסברג: שלושה ילדים שנסעו לבית ספר, לחטיבה.
יעל יוספסברג: היו בכיתת תקשורת, חלק נסעו לבית ספר "רעות", חלק נסעו ל"רבין".
יעל יוספסברג: מפזרים אותם ברחבי הארץ.
יעל יוספסברג: השנה התווספו שלושה תלמידים לבית ספר "שירת הלב".
יעל יוספסברג: מה שקרה בעצם, שנוסעים היום ל"שירת הלב" שישה תלמידים ולא שלושה תלמידים, שישה תלמידים מרחבי העיר.
יעל יוספסברג: נסיעה של 40 דקות לכל כיוון אורכת שעה וחצי עד שעתיים.
יעל יוספסברג: אנחנו פנינו לרשות.
יעל יוספסברג: אני פניתי לרשות וההורים פנו לרשות וביקשנו דבר מאוד פשוט, תפצלו את ההסעה לשתי מוניות נפרדות, מונית אחת לאזור המערבי, מונית אחת לאזור המזרחי.
יעל יוספסברג: קיבלנו תשובה שלילית וסירוב מוחלט.
יעל יוספסברג: אני רוצה שנתייחס לעוד דבר, גם למספר הילדים אבל לא רק למספר הילדים, למורכבות של הילדים, כי זה מאוד קשור, מה רמת התפקוד של הילדים, באיזה גיל הם נמצאים.
יעל יוספסברג: בהסעה שלנו נוסעים שישה ילדים מתבגרים, בת אחת, חמישה בנים, גיל התבגרות, מלווה אחת.
יעל יוספסברג: ילד אחד חרדתי, ילד אחד עם קשיי ויסות.
יעל יוספסברג: יש לנו מלווה אחת שכשהיא הולכת עם הילד עם בעיות החרדה, יש לנו חמישה ילדים שנמצאים ללא מלווה.
יעל יוספסברג: יש לנו 300 מטר מהרגע שהם יורדים מההסעה עד הכניסה לשער בית הספר.
יעל יוספסברג: יש לנו חמישה ילדים שמתפזרים.
יעל יוספסברג: כשאנחנו מדברים על נושא ההסעות אנחנו צריכים לקחת את כל הפרמטרים, והפרמטר הוא לא קילומטראז', כי הם מגיעים לעיר.
יעל יוספסברג: מהרגע שהם נכנסים לפאתי הוד השרון יש לנו 40 דקות נוספות של פיזור ברחבי העיר.
יעל יוספסברג: יש לנו ילדים עם תוכניות טיפול ביתיות שלא מגיעים בזמן.
יעל יוספסברג: הילדים שלנו מתחילים את הבוקר, ב-06:30 בבוקר הם עומדים מחוץ לבית ומחכים להסעה.
יעל יוספסברג: למה לא מגיע לילדים שלנו להתעורר כמו כל ילד רגיל?
יעל יוספסברג: מגיע לו את זה, לצאת ב-07:10-07:20 בבוקר מהבית, להגיע למסגרת חינוך ולהתחיל יום כמו כל ילד אחר במדינת ישראל.
יעל יוספסברג: אני רוצה לדעת למה.
יעל יוספסברג: אני מבקשת, כשמדברים על נושא ההסעות, אנחנו צריכים לרדת לפרטי פרטים.
יעל יוספסברג: הנושא של קביעת הכללים הגדולים לא ייתן מענה.
יעל יוספסברג: כל רשות חייבת לשבת, לעשות את המיפוי הנכון אצלה, לראות מה המורכבות של הילדים, מה הצורך, להקים מסגרות חינוך בהתאם ואם הגיעו להחלטה שמוציאים את הילדים מפאתי העיר החוצה, לראות מי הילדים בהסעה, מה הגילאים, מה הפעילות של אחר הצהריים.
יעל יוספסברג: הילדים שלנו, יש להם את "כנפיים של קרמבו" אחר הצהריים שלא יכולים להגיע בזמן, יש להם את הפעילות בבית עמיחי שהם לא יכולים להגיע בזמן.
יעל יוספסברג: צריכים לעשות כאן עבודה רצינית.
יפעת שאשא ביטון: אוקי, תודה רבה יעל על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: כרמית מהמועצה לשלום הילד ואחר כך ולרי.
כרמית פולק כהן: קודם כול אני חייבת לומר שנאמרו מרבית הדברים שרציתי לומר.
כרמית פולק כהן: הסוגיה של משך זמן ההסעות וגם הסוגיה של ילדים להורים גרושים אלה סוגיות שאנחנו מקבלים עליהן פניות כל הזמן.
כרמית פולק כהן: אי אפשר לומר כמה זמן אנחנו יושבים על הסוגיות האלה של התקנות.
כרמית פולק כהן: אני מצטרפת פה לדברי חברותיי שאת שתי הסוגיות אפשר להסדיר בתקנות, את שתי הסוגיות אפשר להביא לפתרון בתקנות.
כרמית פולק כהן: במשך שנים אנחנו רואים את הפניות האלה מגיעות אלינו.
כרמית פולק כהן: במשך שנים אנחנו רואים ילדים סובלים.
כרמית פולק כהן: אם נלך לילדים של ההורים הגרושים, זה פשוט כואב הלב שעד שכבר השיגו משמורת משותפת, עד שההורים כבר מסתדרים בינם לבין עצמם.
כרמית פולק כהן: התהליך הזה הוא סופר מורכב ואז אנחנו מכניסים עוד קונפליקט לתוך השיח הזה של הגירושין, שבסוף הוא בא על חשבון הילד וזה הכאב הכי גדול.
כרמית פולק כהן: באמת אחד הדברים שהדס גם אמרה לי לפני שהתראינו, היא אמרה לי, אני לא מאמינה שמדברים פה על ילדים להורים גרושים.
כרמית פולק כהן: זה היה רגע לפני שנכנסנו לדבר על התקנות, וגם הסוגיה של משך ההסעה, ושני הדברים האלה יכולים להיות פתורים בתקנות, ואני חושבת שבאמת מה שאמרה הדס אגמון, לפנות ליו"ר ועדת חינוך, מרגי.
כרמית פולק כהן: זה דבר חשוב לדעתי מבחינתך, כי הוא זה שבאמת מנתב את כל המהלכים, ולהגיד, בלי זה אנחנו לא מעבירים את התקנות.
כרמית פולק כהן: בעיניי זה אחד הדברים הכי חשובים שאפשר לעשות.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי כבר קודם, יקרה.
ולרי זילכה: ולרי זילכה, בית איזי שפירא, פורום הארגונים וההורים למען ילדים עם מוגבלות.
ולרי זילכה: אני רוצה רק לומר שברמה הנורמטיבית אנחנו היינו שותפים מאוד מרכזיים בתיקון תקנות הסעות של הפעוטות.
ולרי זילכה: שם משרד הרווחה השכיל להבין את הצורך הזה, הגם שמדובר בהרבה פחות ילדים ובגילאים יותר קטנים, אבל עדיין השכיל להבין את הצורך הזה והכניס הגבלה של הסעה עד שעה אחת.
ולרי זילכה: אמרו, אוקי, פקקים.
ולרי זילכה: אמרנו, כתוב למעט מקרים חריגים ולמעט מצב שההורה מבקש באישור מנהל המחלקה ברשות לנסוע למקום אחר.
ולרי זילכה: אני רוצה להגיד שהתקנות האלה נכנסו לתוקף ב-2014, שעד אז, שוב, אני מדברת על הפעוטות, היו אין-ספור פניות ומאז אין כמעט בכלל פניות.
ולרי זילכה: לא זו בלבד, אלא עשינו אחר כך איזשהו כנס ביחד עם משרד הרווחה והשלטון המקומי להטמעת התקנות והבעיה נפתרה, אז אנחנו יודעים איך לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: אז יש תקווה, את אומרת.
ולרי זילכה: אנחנו יודעים מה צריך לעשות.
יפעת שאשא ביטון: רגע לפני שאני מעבירה את השרביט בצורה מסודרת למשרד החינוך ואאפשר התייחסות גם למה שנאמר כאן, אני רוצה להוסיף בעצם לשולחן את הסוגיה של הילדים להורים גרושים.
יפעת שאשא ביטון: גם כאן כבר קיימנו דיון שלם סביב הנושא.
יפעת שאשא ביטון: נאמר לנו על ידי המשרד שביחד עם השלטון המקומי ימצא פתרון וכן יאפשרו את המעברים.
יפעת שאשא ביטון: ככל שנכנסתי לעובי הקורה הבנתי שמדובר בפרוצדורה בעניין טכני.
יפעת שאשא ביטון: יש תוכנה שמזינים בשלטון המקומי, אגב, אני מכירה את זה באופן אישי, איך המערכת עובדת.
יפעת שאשא ביטון: צריך פשוט אולי לתכנת את זה בצורה שונה.
יפעת שאשא ביטון: פרוצדורות אנחנו יכולים לתפעל.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו מגיעים להיבטים הטכניים אחרי שכולנו הסכמנו במהות שזה חשוב ונכון, אז אני חושבת שמחובתנו לעשות את זה, וגם אם עכשיו לקחת תוכנה שלמה ולנסות לתפעל אותה בצורה קצת שונה.
יפעת שאשא ביטון: זה סיפור גדול, אז אפשר בתקופת מעבר לעודד את הרשויות להגיע לאיזשהו הסדר ביניהן.
יפעת שאשא ביטון: העניין של השלטון המקומי שעלה כאן כמה וכמה פעמים שאגב, אני לא מסירה ממנו את האחריות, גם אמרתי את זה בצורה מאוד מפורשת.
יפעת שאשא ביטון: בסוף לבוא ולהגיד, אה, השלטון המקומי צריך לראות מה הצרכים, הוא צריך לבקש כיתות, הוא צריך לדאוג להסעות.
יפעת שאשא ביטון: בעיניי זה להסיר אחריות ממי שבאמת צריך לקחת אותה ברמה הכוללת, וזה משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך הרי מכיר את הבעיות.
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך יודע וגם הוא מקבל, אגב.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שגם אתם כמשרד מתמודדים עם ריבוי הפניות שמגיע בגין הנושא של החינוך המיוחד.
יפעת שאשא ביטון: חייבים להיות שם עם היד על הדופק במיוחד לאור העובדה שבמשך הרבה מאוד שנים לא נעשה שום שינוי במיפוי הצרכים שיש באזורים השונים בארץ.
יפעת שאשא ביטון: לבוא ולמפות את הכול מחדש, לבוא לרשות המקומית.
יפעת שאשא ביטון: הרי הם מעדכנים את המערכת כל הזמן גם אחרי הוועדות, להגיד, יש לכם כך וכך ילדים, אפשר לפתוח כיתה במקום להסיע.
יפעת שאשא ביטון: גם לכם זה עולה הון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו, אגב, כל הזמן מדברים על הבינוי.
יפעת שאשא ביטון: הסעות עולות הון.
יפעת שאשא ביטון: אם יש משקל כבד מאוד לרשות המקומית ולמשרד החינוך בכל מה שקשור בחינוך המיוחד ובכלל בחינוך הרגיל, זה הנושא של ההסעות.
יפעת שאשא ביטון: ההסעות עולות הון.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה צריך להיות אינטרס משותף לנסות ולהביא לכדי פתרון, אז אשמח לשמוע את ההתייחסות שלכם לשתי הסוגיות, גם לסוגיה הרחבה שעלתה כאן אבל גם לילדים להורים גרושים.
יפעת שאשא ביטון: זה באמת עניין טכני שפשוט צריך לפתור אותו, ואני אומרת מלכתחילה, אני לא מדברת על זוג הורים שגרים אחד בחיפה ואחד בקריית שמונה, כי אז באמת אני חושבת שזה גם עוול לילד.
יפעת שאשא ביטון: ההורים האלה צריכים לעשות חישוב מסלול מחדש.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על כאלה שנמצאים במרחב של המרכז או נמצאים במרחב צפון וצריך לנסוע לצורך העניין מהקיבוץ לעיר או הפוך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכירים הרי איך זה בנוי.
יפעת שאשא ביטון: שם צריך לפתוח את זה ולאפשר.
הדס ארנון-שרעבי: לפני שאתם מגיבים, אני אגיד ממש בנקודות קצרות, ברשותכם.
הדס ארנון-שרעבי: באמת כמו שהתחלת להגיד, זה באמת לפעמים מצבים מגוחכים.
הדס ארנון-שרעבי: אנחנו מדברים על עלויות.
הדס ארנון-שרעבי: לפעמים זה שכונות צמודות, רמת גן-גבעתיים, וילדים לא יכולים לקבל את ההסעות האלה.
הדס ארנון-שרעבי: אני רוצה להזכיר שבעצם באי מתן ההסעות האלה יש פה ממש פגיעה ביכולת לממש החלטה שיפוטית שמשמעותה היא מאוד מהותית, אומרת, לילד יש שני בתים.
הדס ארנון-שרעבי: זה לא שיש לו בית אחד ואנחנו עושים לו טובה.
הדס ארנון-שרעבי: יש לו שני בתים והוא זכאי להסעה לשניהם.
הדס ארנון-שרעבי: עוד דבר אחד ששומט את הקרקע מתחת ההסדר הנורמטיבי היום.
הדס ארנון-שרעבי: היום יש חוק חדש שאומר, בואו לא ניקח את ההורים בכלל לבתי משפט להילחם, בואו נשלח אותם כחובה קודם כול לגישור.
הדס ארנון-שרעבי: זאת אומרת, אתם מכריחים הורים להתעמת ולהגיע לבית משפט להשיג הסדר גירושין כי אחרת אין סיכוי בלי הסדר גירושין בכתב כדי שהילד יקבל את ההסעה.
הדס ארנון-שרעבי: זה באמת משהו שהוא מיותר.
הדס ארנון-שרעבי: כמובן עוד עניין קטן לגבי תקנות הסעה בטיחותית, מה שאמרנו קודם על כביש החוף וכביש 6.
הדס ארנון-שרעבי: אם אנחנו לא נותנים התייחסות למצב הנורמטיבי היום שיש כל כך הרבה ילדים להורים גרושים - - -
יפעת שאשא ביטון: והלוואי שכולם יגיעו להסדרים האלה.
הדס ארנון-שרעבי: נכון.
הדס ארנון-שרעבי: דבר אחרון, אם אנחנו כבר רוצים להתאים את התקנות למצב הקיים במציאות היום, לא רק הורים גרושים, יש המון משפחות חדשות שמציגות אלטרנטיבות לתאי משפחה.
הדס ארנון-שרעבי: אני מקווה שבאמת ינוסח איזשהו סעיף בתקנות שצריך לקחת גם אותם לצד הורים גרושים, ילדים שיש להם שני בתים.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, משרד החינוך, מי מכם שרוצה לפתוח, הבמה היא שלכם.
שמעון אבני: אני שמעון, מנהל אגף הסעות במשרד החינוך.
שמעון אבני: סוגיית ההסעות היא נושא מורכב.
שמעון אבני: נוסעים 70,000 ילדים ביום בחינוך המיוחד, אני לא מדבר על חינוך רגיל.
שמעון אבני: זאת מערכת באמת מסובכת לתפעול.
שמעון אבני: אני שלוש שנים בתפקיד.
שמעון אבני: מאז שנכנסתי לתפקיד אני שמתי לי כאתגר, א', לצמצם את מספר הילדים בהסעות, ו-ב', לצמצם את משך זמן ההסעה.
שמעון אבני: צריך להבין שלא הכול אפשר לפתור באמצעות הסעה.
שמעון אבני: אגב, אני אעביר לכם נתונים על הנתונים שלכם.
שמעון אבני: אני עשיתי ממוצעים של מרחקים לפי גילאים.
שמעון אבני: זה מאוד דומה למה שיש לך, אבל אנחנו עשינו את זה עכשיו, אז אני אעביר לכם את הנתונים האלה כדי שאפשר יהיה לראות את התוצאות.
שמעון אבני: אני פיצלתי הרבה מאוד הסעות.
שמעון אבני: אני לא מכיר הסעות שנוסעות שלוש וארבע שעות.
שמעון אבני: אני מאוד מופתע מהנתון הזה.
הדס ארנון-שרעבי: אני אשמח להעביר לך.
שמעון אבני: אבל אם הוא קיים, אז תעבירי לי.
שמעון אבני: אני באמת מפצל.
שמעון אבני: תראו, ירושלים היא בעיה בפני עצמה.
שמעון אבני: אני עשיתי ישיבות עם מנהל מינהל חינוך ירושלים.
שמעון אבני: חלק מהבעיות של ירושלים נובעות משני דברים: אחד זה היעדר פיקוח וקבלנים שעושים מה שהם רוצים, וחוסר שליטה על הקבלנים.
שמעון אבני: זה מביקורות שאני עשיתי.
שמעון אבני: דבר שני זה שיבוצים לא שפויים של עיריית ירושלים של ילדים במרחקים לא סבירים, וזה יוצר נסיעות מאוד ארוכות.
יפעת שאשא ביטון: ואיפה פה הפיקוח של משרד החינוך?
יפעת שאשא ביטון: אם אתם מודעים כבר לבעיה ואנחנו יכולים לשים עליה את האצבע - - -
שמעון אבני: אני עושה בתוך המשרד עבודה ומה שאני אומר עכשיו זה כאילו אני יורה לעצמי ברגל, על מנהלים שמסרבים לקבל ילדי חינוך מיוחד למסגרות שלהם מסיבות שונות.
שמעון אבני: אני עושה על זה מלחמה במשרד.
שמעון אבני: זה לא מקובל עלי.
יפעת שאשא ביטון: מה זה מנהל שמסרב לקבל?
יפעת שאשא ביטון: זה פרטי של אימא שלו?
שמעון אבני: כן, יש.
שמעון אבני: הורים פונים.
יפעת שאשא ביטון: יש מערכת של משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: זאת מערכת ציבורית.
יפעת שאשא ביטון: איך בכלל אנחנו מאפשרים להם את זה?
שמעון אבני: זה לא מקובל עלי ובאמת אנחנו עושים על זה עבודה שלא יהיה מצב שמנהל לא יוכל לקבל, אלא אם כן יש מגבלה של נגישות, שאין לו מעלית.
שמעון אבני: אנחנו מסיעים ילדים גם לפי המגבלה הפיזית שלהם, לכן אנחנו מצמצמים הרבה מאוד.
שמעון אבני: התקנות, אני אומר לכם בשורה מאוד גדולה.
שמעון אבני: נכון שהן לא מושלמות.
יפעת שאשא ביטון: הן עוד לא יסתיימו.
שמעון אבני: הן בשלב האחרון של האישור.
שמעון אבני: אני כמנהל אגף הסעות של משרד החינוך, דעתי הייתה והייתי במיעוט, שכן צריך להגדיר את משך זמן ההסעה.
שמעון אבני: לצערי דעתי לא התקבלה.
שמעון אבני: אגב, זה עלה לרמות הכי בכירות במשרד.
שמעון אבני: זה עלה במשרד המשפטים ובסוף נתקבלה החלטה שלא יהיה משך זמן, אבל נבנתה במקביל מערכת מקבילה שלדעתי נותנת פתרון שהוא פתרון טוב.
יפעת שאשא ביטון: מה זו המערכת המקבילה שנותנת פתרון טוב ומה הוא הפתרון הטוב?
שמעון אבני: היא שניתן לי כמנהל את שיקול הדעת ואת היכולת לפצל הסעות בלי שזה יהיה אוטומטי.
קריאה: אבל זה לא קורה.
שמעון אבני: זה קורה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים לצורך העניין בהוד השרון על שישה תלמידים.
יפעת שאשא ביטון: הוד השרון זה לא ישוב קטן, שיש לו את המורכבות של הבוקר בלי שום קשר.
יפעת שאשא ביטון: ראש הרשות, הרי אנחנו סומכים גם על שיקול דעת שלו ושל אנשי המקצוע שם שצריך לפצל הסעה.
יפעת שאשא ביטון: האם אופן אוטומטי הם מגישים לך ויודעים שההסעה הזו יכולה להיות מפוצלת?
שמעון אבני: תראי, אז כאן יש שני דברים.
שמעון אבני: ראש הרשות כאן, זה פחות רלוונטי.
שמעון אבני: מחלקת החינוך ברשות היא הרבה פעמים פונה ומבקשת פיצול להסעה.
שמעון אבני: יש מאות בקשות של פיצולי הסעה.
יפעת שאשא ביטון: כמה מהן מתקבלות?
שמעון אבני: אני לא הוספתי את הנתון הזה, אבל חלקן הגדול.
שמעון אבני: רק אתמול אני אישרתי משהו כמו עשרה פיצולים של הסעות והורדה של ילדים.
שמעון אבני: כשבונים את הרכבת הקלה בתל אביב יש עומסים, יש פקקים אדירים.
יפעת שאשא ביטון: אתה לא באמת רוצה לדבר על הרכבות, נכון?
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה בחינוך המיוחד את הסאגה שיש ברכבות.
שמעון אבני: לא, לא, אין את הסאגה, אבל עצם העבודות יוצרות עומסים ופקקים שאנחנו לא יכולים עכשיו לקחת שישה ילדים שגרים במרחק מאוד קרוב ולתת לכל אחד.
יפעת שאשא ביטון: הם לא מדברים על ילדים שהם גרים במקום מאוד קרוב, הם מדברים על ילדים שנמצאים בשני קצוות של עיר.
שמעון אבני: אז גם מנהלי התחום אצלי, מנהלי תחום ההסעות, שיש לי שש בנות כאלה שכל אחת אחראית על מחוז במשרד החינוך והן יודעות שכמגישים להן, הן בודקות את מספר הילדים בהסעה.
יעל יוספסברג: שלושה עד ארבעה חודשים לקבל תשובה.
יעל יוספסברג: שלושה עד ארבעה חודשים, שישה ילדים יסעו בהסעה עד שאתם תועילו בטובכם לתת תשובה, והייתה פנייה כזאת.
יעל יוספסברג: אני יודעת גם מי פנה אליכם ולא קיבלנו תשובה.
שמעון אבני: אני לא יודע.
יעל יוספסברג: אני ממש מבקשת, יש גם פרק זמן סביר להחזיר תשובה.
יעל יוספסברג: לא יכול להיות שכשאנחנו פונים, ייקח בסביבות שלושה- ארבעה חודשים לקבל תשובה ראויה.
יעל יוספסברג: לא מוכנה לקבל את זה.
שמעון אבני: אנחנו נותנים תשובות עד חודש.
יעל יוספסברג: ידידי, אתה מכיר את הילדים?
יעל יוספסברג: אתה יודע מה הילדים האלה עוברים?
יעל יוספסברג: אתה מכיר את המורכבות?
שמעון אבני: ידידתי, אני מכיר את הילדים ואני עולה על השעות.
יעל יוספסברג: אל תשב למעלה.
שמעון אבני: אני לא יושב למעלה.
שמעון אבני: תתפלאי שאני לא יושב למעלה.
יפעת שאשא ביטון: יעל, העמדה ברורה, היא הייתה ברורה גם קודם, אנחנו נשמח לחדד אותה.
יפעת שאשא ביטון: בואו נעצור פה.
שמעון אבני: אני אומר שוב, אנחנו מטפלים ואנחנו רגישים ואנחנו מפצלים גם אם שם נדמה שלא.
שמעון אבני: עכשיו תראי, יש עוד בעיה מאוד גדולה וגם אם זה תרצו נתונים, אני אעביר.
שמעון אבני: יש לנו המון בקשות של בחירת הורים במוסד החינוכי.
שמעון אבני: יש לנו את זה במחוז החרדי באוכלוסייה החרדית, הרבה מאוד בקשות שההורה, למרות שיש מוסד קרוב, הוא מבקש - - -
יפעת שאשא ביטון: מוסד קרוב מותאם?
שמעון אבני: כן.
יפעת שאשא ביטון: או מוסד קרוב שהרשות החליטה לשים בו כי זה נוח.
שמעון אבני: לא, לא.
קריאה: מוסד קרוב שגם נותן את המענה?
שמעון אבני: כן, שגם נותן את המענה.
שמעון אבני: למענה דתי יש אינסוף גוונים.
שמעון אבני: גם אם זה תרצו נתונים, אני אראה לכם שיש בקשות הורים לנסיעות לא שפויות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים, הן מגיעות גם אלינו, אגב, וגם אלינו מגיעות הרבה מאוד בקשות שכשאני מסתכלת ובודקת, אם המענה שניתן בתוך הרשות הוא מענה שהוא באמת מסגרת שתואמת את האפיון שהוגדר, אני בכלל לא מתערבת.
יפעת שאשא ביטון: אומרת להורים, חברים, זה מה שהוצע, אבל יש הרבה מאוד מקרים שבהם הכניסו ילד כי אין ברירה, לאיזושהי ברירת מחדל של מסגרת שכבר קיימת כדי לא להסיע החוצה והשאלה אם למקרים כאלה אתה מכוון, שילד נמצא במסגרת לא מותאמת רק משיקולי הסעה, ואז אני יכולה להבין את ההורים שאומרים, סליחה, אנחנו כבר נמצאים בתוך התהליך.
שמעון אבני: יש פה את הפדגוגיה של המשרד.
שמעון אבני: אני לא חושב שיש מקרים, כי ההסעה ניתנת אחרי השיבוץ.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע לומר לך משהו, שמעון.
שמעון אבני: לא, יש עוד נושא אם את רוצה לדבר עליו.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני רוצה, של הילדים להורים גרושים.
יפעת שאשא ביטון: אתה אמרת בהתחלה, אני לא מכיר מסגרות שנוסעות מעל שעה וחצי, שעתיים.
שמעון אבני: לא, מעל שלוש וארבע שעות כמו שצוין פה.
שמעון אבני: גם שעתיים אני לא מכיר.
יפעת שאשא ביטון: אתה מכיר את ההסעות של קריית שמונה-נהריה, נכון?
יפעת שאשא ביטון: יש גם קריית שמונה-חיפה.
יפעת שאשא ביטון: לנסוע מנהריה לנהריה כשצריך לעבור איזשהו קטע כביש שם, בכלל בגליל המערבי לחצות שם את הכבישים הבעייתיים זה כשלעצמו סיפור גדול, אז אנחנו יודעים שהילדים נתקעים שם לפעמים גם שעתיים בבוקר.
שמעון אבני: נתקעים על מה, לא הבנתי.
יפעת שאשא ביטון: על פקקים.
שמעון אבני: אבל פקקים אני לא יכול לפתור.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נוסעים בשבת, אז אין שום בעיה.
יפעת שאשא ביטון: גם יש נסיעות של עשר דקות שמה לעשות, ביום רגיל לוקחות את ה-40 דקות ושעה.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לקחת את זה בחשבון.
יפעת שאשא ביטון: ילד מקריית שמונה עם בעיות רגשיות קשות ובעיות התנהגותיות, ואנחנו מכירים את המורכבות של הילדים האלה.
יפעת שאשא ביטון: להסיע אותו שעתיים באוטו, וזה לא משנה עכשיו, זה לא שזה חד פעמי פקקים, זאת שגרת הנסיעה שם.
יפעת שאשא ביטון: זה כמו שאני יודעת שאם אני הגעתי מקריית שמונה לירושלים בבוקר, אני צריכה לקחת את מקדם הביטחון של ארבע-ארבע וחצי שעות.
יפעת שאשא ביטון: מה לעשות, זאת השגרה, כשבשבת אני יכולה לעשות את זה בשעתיים וחצי.
יפעת שאשא ביטון: הסוגיה הזו של כמה זמן זה נמשך, זה לא רק תלוי בך, ובגלל זה התעקשתי לומר את זה, כי בסוף אם יהיה פתרון לאותו אפיון קצת יותר קרוב לקריית שמונה, ואני לא יודעת כמה מכם מכירים את המרחב, אבל קריית שמונה-נהריה זו חתיכת דרך וזה חתיכת מרחק.
יפעת שאשא ביטון: יש מספיק ילדים שנמצאים שם בגזרה של מבואות חרמון-גליל עליון-קריית שמונה-חצור-יסוד-צפת-טבריה-ראש פינה.
יפעת שאשא ביטון: כל היישובים האלה זה בגזרה קצרה מבחינה גיאוגרפית.
שמעון אבני: נכון, ואת מדברת כאן על פתיחת מסגרות.
שמעון אבני: הרי זה הדבר היחידי שבאמת יפתור את הפקקים ואת המרחקים ואת מספר הילדים.
שמעון אבני: הרי בסוף ההסעה מכבה את השריפה שלה ואת השריפה שלה ואת השריפה שלה.
שמעון אבני: אני מטפל בבעיות של כולכם.
שמעון אבני: כשהוא לא פותח מוסד, אני הולך לפתור את הבעיה ואני נשאר עם הבעיה של מספר הילדים בהסעה ומשך זמן ההסעה, אני לבד.
יפעת שאשא ביטון: זאת בדיוק הסיבה שהתעקשתי לחדד את הנקודה הזו, כי בסוף זה מחזיר אותנו לתחילת הדיון וזה מחזיר אותנו למה שאנחנו בעצם פתחנו עם הממ"מ, העניין של מיפוי מסגרות חדש.
שמעון אבני: חד משמעי, מסכים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא תקועים לא עשור, לא שניים, לא שלושה, בטח לא ארבעה אחורה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים לעשות מיפוי חדש.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שמספר הילדים בחינוך המיוחד הולך וגדל מכל מיני סיבות, אם ממודעות ואם מדברים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: המיפוי בהחלט יסייע גם בסוגיה הזו של המסגרות.
יפעת שאשא ביטון: נמצאת איתי חברת הכנסת קארין אלהרר.
יפעת שאשא ביטון: היא גם רוצה להתייחס לסוגיה של ילדים להורים גרושים כפי שהעלינו, אז לפני שאתה עונה על הסוגיה הזו, אני אתן לה לומר מספר מילים.
קארין אלהרר: תודה רבה גבירתי יושבת הראש.
קארין אלהרר: רק הערה לדיון הקודם.
קארין אלהרר: הפתרון הוא באמת פתיחת מסגרות.
קארין אלהרר: דרך אגב, יש היסטריה מוצדקת ביותר בכל אזור השרון.
קארין אלהרר: כולם מופנים או לפתח תקווה או להרצליה והכול שם בפיצוץ אוכלוסין, וכולם מבינים שהמפץ הגדול עוד לפנינו, כי האבחונים לא נפסקים, הכמויות של האבחונים רק גדלים ואנחנו נראה את זה ביתר שאת בעוד שנה ושנתיים.
קארין אלהרר: אני כבר מקבלת מקרים על ילדים שהם היום בגן חובה וההורים כבר מבינים שאין לאן ללכת.
קארין אלהרר: זה דבר אחד.
קארין אלהרר: עכשיו לעניין הסעות להורים גרושים.
קארין אלהרר: גבירתי, לפני שהגעתי לכנסת, אחד התיקים שייצגתי בהם היה תיק של זוג שהביאו ילדים בהורות משותפת ושניהם גרים בתל אביב, ילד עם צרכים מיוחדים מאוד מורכב שהוא בחוג לחינוך מיוחד והעירייה אמרה, אני לא נותנת הסעות משני בתים, תחליטו ביניהם הורים יקרים מאיפה יבואו לקחת ולאן יחזירו, תנו לי כתובת אחת.
קארין אלהרר: על העניין הזה הגשנו עתירה מנהלית שבסופה, אחרי שבעצם בית המשפט הורה למשרד החינוך ולרשות המקומית לממן שתי הסעות, לא ניתן פסק דין אבל הייתה פשרה שהושגה באילוצו של בית המשפט, כי ברור, ובית משפט אחר את זה מספר רב של פעמים.
קארין אלהרר: ברור מאוד שאם יש הסכמה על הורות משותפת, הדבר הזה קיבל תוקף של בית משפט לענייני משפחה.
קארין אלהרר: ברור שרשות מקומית לא יכולה לעשות דין לעצמה.
קארין אלהרר: עכשיו המצב הולך ומסתבך כשההורים גרים ברשויות נפרדות.
קארין אלהרר: אני פניתי לשלטון המקומי.
קארין אלהרר: אמרתי, תראו, יש בעיה.
קארין אלהרר: אני לא יודעת על כמה ילדים מדובר, אבל כולנו מכירים את הסטטיסטיקה שיש הורים לילדים עם צרכים מיוחדים, אחוז הגירושין עולה בהתאמה.
קארין אלהרר: לצערנו זו הסטטיסטיקה.
קארין אלהרר: היא באה לידי ביטוי כמעט בכל מקרה שאני רואה בשנים האחרונות ולכן צריך לתת מענה לדבר הזה.
קארין אלהרר: אי אפשר להשאיר את זה פרוץ, אי אפשר להשאיר את זה לחסדי הרשות המקומית, אם היא רוצה, יהיה, ואם היא לא רוצה, זה לא יהיה, שלא נדבר על מצב של תאומים בין רשויות מקומיות שזה כבר דבר שהולך ומסתבך כי זה עניין תקציבי ובעיקר עניין טכני, כי זה באמת לא עוד תקציב, זה עוד פרוצדורה.
יפעת שאשא ביטון: את גם לא שמעת את הדיון לפני כן, נכון?
יפעת שאשא ביטון: את אפילו משתמשת באותם ביטויים שאיתם פתחתי את הנושא הזה.
קארין אלהרר: כנראה שזה ממש נכון.
יפעת שאשא ביטון: כן, מה שמחזק שזה מונח לפנינו לפתרון.
קארין אלהרר: זו הצרה.
קארין אלהרר: הדבר הזה הוא עניין מאוד גדול.
קארין אלהרר: ביקשתי מהשלטון המקומי.
קארין אלהרר: אמרו לי, זה לא אנחנו, זה משרד החינוך.
קארין אלהרר: פניתי למשרד החינוך, אמרו לי, זה לא אנחנו, זה השלטון המקומי.
קארין אלהרר: אני איכשהו לא הרבה שנים כאן, אבל מספיק שנים כדי להבין שאולי הדרך הנכונה הייתה באמצעות הצעת חוק.
קארין אלהרר: הגשתי הצעת חוק ואז אמרו לי, אבל תשמעי חברת הכנסת אלהרר, אין מספיק מקרים, לא נעשה חוק פרסונלי לאיזה ילד או שניים.
קארין אלהרר: אמרתי, אתם יודעים מה?
קארין אלהרר: זה מעניין, בואו תגידו לי כמה מקרים יש.
קארין אלהרר: אולי באמת יש שלושה מקרים?
קארין אלהרר: אני אסיר את הצעת החוק הזאת משולחן הכנסת.
קארין אלהרר: מה שמעניין להבין זה שאין לאף אחד את המספר.
קארין אלהרר: יותר מזה, לאף אחד גם אין את המספר העתידי.
קארין אלהרר: כולם מבינים שזה קיים, כולם מבינים שצריך להתמודד עם זה, אבל לא רוצים להתמודד עם זה בצורה המערכתית.
קארין אלהרר: אני אומר לגבירתי, אמרתי, טוב, הם לא יודעים לתת את המספרים, אולי אני אנסה לעזור לראות מה קורה.
קארין אלהרר: שלחתי מכתבים לרשויות באזור המרכז, לא לרשויות רחוקות, באזור שאני פחות או יותר מתמצא בו ואמרתי, בואו נראה מה לפתחנו.
קארין אלהרר: גם כשפניתי לרשויות עצמן הן לא יודעות.
קארין אלהרר: הן יודעות להגיד על מקרים שפנו אליהם.
קארין אלהרר: הן לא יודעות להגיד מה המקרים שנמצאים בתהליך מן הסתם, וכו'.
קארין אלהרר: מה אני רוצה להגיד מכל הסיפור הזה?
קארין אלהרר: יש פה בעיה קשה שתלך ותחריף.
קארין אלהרר: אפשר לטמון את הראש בחול ולהגיד זה יעבור.
קארין אלהרר: זה לא יעבור.
קארין אלהרר: אני הייתי כן מצפה, שנמצאים כאן גם נציגים של השלטון המקומי, אני מקווה, וגם של משרד החינוך, שהם מכירים את הסוגיה, זה לא משהו שהוא חדש להם, והם מבינים שלא המצאתי את המחקר, טובת הילד היא ההורים שלו, מבינים שילדים צריכים יציבות מסוימת, מבינים שבאמת זה לא עניין של תקציב, זה עניין של טכניקה, והם מבינים שצריך לפתור את הבעיה, אז תפתרו את הבעיה.
קארין אלהרר: אם צריך חקיקה, נעשה חקיקה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל משרד החינוך לא אוהב חקיקה.
יפעת שאשא ביטון: גם לא צריך.
יפעת שאשא ביטון: זה עניין פרוצדורלי, מנהלי.
יפעת שאשא ביטון: אפשר לפתור אותו.
קארין אלהרר: זה דבר שאפשר להסדיר בחוזר מנכ"ל, פשוט.
קארין אלהרר: אני באמת לא חושבת שכל דבר צריך לחוקק, אבל אני אומרת, צריך לתת פתרון.
יפעת שאשא ביטון: אוקי, תודה רבה חברת הכנסת קארין אלהרר.