GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: בזה אתה מרצה רק לצעירים או גם למבוגרים?
איתי פנקס: זה בעיקר למבוגרים, לחברות הייטק ולארגונים שרוצים - -
יפעת שאשא ביטון: אתה נכנס לחברות הייטק להרצות בנושאים של שיווק?
איתי פנקס: כן.
איתי פנקס: למחלקות שיווק אבל לא רק.
איתי פנקס: זו הרצאת העשרה מאוד מעניינת.
יפעת שאשא ביטון: יש לי שאלה קטנה, סלחו לי ההורים, איפה ההורים שלך בסיפור הזה?
יפעת שאשא ביטון: הם פשוט לא הפריעו.
איתי פנקס: אימא שלי פה קודם כל, מצלמת.
יפעת שאשא ביטון: שלום אימא של איתי.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, ילד בן 14 יבוא ויגיד אני רוצה לפתוח חברה, בוא חמוד, נאפשר לך, אחר כך, כן יש עוד דברים לעשות בדרך – איפה הם בתוך כל התהליך הזה?
איתי פנקס: קודם כל אני חושב שזה מאוד חשוב כשמסתכלים על דבר כזה לחבר את הנקודות במבט לאחור.
איתי פנקס: זאת אומרת, במבט לאחור זה מאוד ברור שאני התחלתי בגיל 10, פיתחתי כמה אפליקציות והלכתי להקים חברה.
איתי פנקס: אבל באותו יום שהחלטתי להקים את החברה זה לא היה כזה דרמטי.
איתי פנקס: וזה הכל בהדרגה - -
יפעת שאשא ביטון: כי ההורים שלך כבר התרגלו מגיל 10 אם אתה מפתח אפליקציות אז שזה טבעי שזה יגיע?
איתי פנקס: לא, אבל זה התחיל כמו כל חוג רגיל של ילד שמתעניין בכדורסל או כדורגל והוא נכנס לאיזשהו חוג.
איתי פנקס: וכן אני חייב תודה מאוד מאוד ענקית להורים שלי, לאימא שלי ולאבא שלי שאפשרו לי כן לקחת מסלול שהוא טיפה פחות נורמטיבי, טיפה שונה.
איתי פנקס: וכשהם הבינו שאני רציני ואני יושב בבית שעות על גבי שעות ואני לומד ואני מפתח והם הורידו את האפליקציה שלי וראו שהיא קצת מעניינת אפילו אז הם נתנו לי את ברכת הדרך.
יפעת שאשא ביטון: יפה, איתי, זה מאוד מאוד מרשים.
יפעת שאשא ביטון: גם אנחנו צריכים לומר תודה להורים שלך שהצליח להם מאוד מאוד איתך ואני מאחלת לך הצלחה.
יפעת שאשא ביטון: אין לי שום ספק שכל העולם לפניך.
יפעת שאשא ביטון: בהצלחה רבה.
יפעת שאשא ביטון: מישהו רוצה לשאול את איתי משהו?
שקד יעקב: אני חברת מועצת התלמידים ונוער הארצית, שיש לנו פה כמה וכמה נציגים.
שקד יעקב: שמעתי עליך הרבה מאוד, איתי, ראיתי עליך כתבות ומאוד התעניינתי.
שקד יעקב: אני ועוד אחד מהיושבים פה שהוא גם כן חבר במועצה הארצית גם כן זכינו בהאקתון שהיה בעיר שלנו ואנחנו עוד מעט עומדים לצאת איתו לפועל ושאלה שמאוד מעניינת אותי, ואני מניחה שמעניינת פה הרבה מאוד תלמידים ובני נוער, ואולי גם מבוגרים, מאיפה האומץ ככה להתחיל ולפתוח במסע הזה.
שקד יעקב: הרי זה לא פשוט.
איתי פנקס: שאלה מעולה.
יפעת שאשא ביטון: לא נראה לי שאומץ זו הבעיה פה בגזרה, כל הביטחון הזה.
איתי פנקס: אני חושב שהסוד הוא למעשה – יש לנייקי את הסלוגן הזה: Just do it.
איתי פנקס: אני חושב שהאנשים הכי מצליחים בעולם בכל התחומים זה אנשים שכנגד כל הסיכויים, כנגד כל הבעיות, כנגד כל האנשים שניסו לעצור אותם פשוט הלכו ועשו את זה.
איתי פנקס: כי אם אנחנו מתעכבים על איזשהו רעיון ספציפי ומנסים לעשות לו איזשהו ניתוח, אם נרצה מאוד אנחנו נוכל למצוא יותר בעיות לרעיון הזה מאשר פתרונות.
איתי פנקס: אבל בסופו של דבר אי אפשר לדעת.
איתי פנקס: שאלו אותי לא מזמן גם איך אתה יודע שרעיון שאתה משקיע בו הרבה זמן יצליח, שאתה לא מבזבז את הזמן שלך, שהוא לא הולך לפח.
איתי פנקס: אני לא יודע.
איתי פנקס: רוב הרעיונות שלי עד היום לא היו מוצלחים, רוב הרעיונות העתידיים שלי לא יהיו הצלחה מסחררת, אבל ככל שאני עושה יותר יש לי סיכוי יותר טוב להצליח.
איתי פנקס: אומרים שעסק אחד מתוך 10 מצליח, אז אני אפתח 10 עסקים ואני אעשה את זה.
איתי פנקס: ואני חושב שגם הסוד זה להתחבר לאנשים הנכונים.
איתי פנקס: לדעת שאתה לא יכול לעשות הכל בעצמך.
איתי פנקס: לדעת ליצור שיתופי פעולה עם עוד גורמים שיכולים לעזור לך לקדם את הרעיונות ואת המיזמים שלך, ללמוד מאחרים, לתת, לעזור.
איתי פנקס: כשאני התחלתי להיכנס לתחום הזה של התכנות אני שיגעתי מלא אנשים.
איתי פנקס: היו פורומים שלמים בפייסבוק שאני פשוט נכנסתי וכל היום שאלתי שם שאלות.
איתי פנקס: והיו אנשים שם שעזרו לי, הלכו איתי לשיחות ועשו איתי סקייפ ועזרו לי לפתור את הבעיות האלה.
איתי פנקס: ובזכות האנשים האלה אני חייב היום לעוד אנשים שהם אולי בנקודת פתיחה יותר מוקדמת ממני, לעזור להם.
איתי פנקס: ואני חושב שלמצוא את האנשים האלה, להתחבר אליהם, ולא לפחד.
איתי פנקס: כי באותה מידה שרעיון יכול להיכשל הוא יכול גם להצליח ואי אפשר לדעת את זה.
שקד יעקב: תודה רבה לך.
יפעת שאשא ביטון: מדהים, פשוט מדהים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה איתי.
יפעת שאשא ביטון: אני אשתף אתכם בגילוי נאות קטן.
יפעת שאשא ביטון: בימי זכויות הילד הקודמים הבת שלי התלוותה איתי, היא הגיעה איתי בכל יום לזכויות הילד.
יפעת שאשא ביטון: והיום היא לא יכלה כי מחר מגיע צוות של משרד החינוך לפרס בית הספר והיא צריכה להציג.
יפעת שאשא ביטון: ואמרתי לה, לא נורא, שירוש, זה גם קצת פורמט שונה.
יפעת שאשא ביטון: ועכשיו כשאני מקשיבה להם, זה התחיל עם דללין, אחר כך עם פיירוז ועכשיו אני שומעת את איתי ואני אומרת איזה באסה שהיא - - - ואני מבטיחה לכם שאני מגיעה איתכם, כולכם היום הביתה ואנחנו נדאג שהיא תראה את השידור שהיה.
יפעת שאשא ביטון: בתחושה האישית שלי כל ילד צריך לראות את מה שקורה כאן.
יפעת שאשא ביטון: באמת, אתם השראה ענקית.
תמי ברנע: ועכשיו גם עברנו לשידור ישיר בטלוויזיה.
יפעת שאשא ביטון: ואמרה לי תמי ואמרתי לה, איך הם הפסידו את מה שהיה כאן עד עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור לאתנחתא קלה ואנחנו נשמע צמד נגנים מיוחדים, תרתי משמע, את עומר ואת אלמוג, עומר פנחסי ואלמוג מסיקה.
יפעת שאשא ביטון: אתם רוצים לומר משהו לפני שאתם מנגנים?
אלמוג מסיקה: כן, רוצים.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה אלמוג.
אלמוג מסיקה: שנינו לומדים ב-ט' 5 באורט גרוטמן, אנחנו בכיתה תקשורתית.
אלמוג מסיקה: אגב, מה שמיוחד בנו זה שגם אנחנו סוג כאלה של יזמים.
אלמוג מסיקה: אני ועומר - - - אנחנו עורכים בעמותה שנקראת אימג'ין, שהיא קשורה לכל דבר שהוא מוסיקה או שירה.
אלמוג מסיקה: הופענו בהרבה מקומות, בפסגה שבנתניה, בפתח תקווה, בקונסרבטוריון שטייקר שבתל אביב ועכשיו אנחנו נוכל להופיע פה.
אלמוג מסיקה: ובבית ספר השנה היו בחירות ליושב ראש מועצת התלמידים, הייתי אחד המועמדים ואני זה שזכיתי.
אלמוג מסיקה: עומר יש לך מה להוסיף?
עומר פנחסי: גם אני באותה כיתה איתו.
עומר פנחסי: שנינו מ- - - למרות זה שאני מנגן והרבה דברים אני גם אוטיסט.
עומר פנחסי: למה אני מתכוון – יש לי בעצם קושי בתקשורת.
עומר פנחסי: זו בעצם ההגדרה של אוטיסט אבל מצד שני זה גם דבר טוב כי אוטיסטים זה עם מאוד כישרוני.
עומר פנחסי: אוטיסטים זה גם עם מאוד יצירתי.
עומר פנחסי: אני לא אומר שאין - - - יצירתיים אבל בעצם כולם יצירתיים - -
אלמוג מסיקה: למשל, אני, יש הרבה דברים שאני טוב בהם בעזרת זה שיש לי קליטה מהירה.
אלמוג מסיקה: ואגב, אני רואה כמה כאב מתנחל בכל הארץ.
אלמוג מסיקה: יש לנו ארץ יפה, ארץ שהשם הקדיש לנו במיוחד וזה מרגיש כאילו כל הרקטות שבאות לדרום זה כמו הצונאמי רק שזה לא מים אלא רקטות.
אלמוג מסיקה: זה לא גל של טילים, זה צונאמי ענק.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים שאתם כן תביאו מהכישרון שלכם כאן בפני כל הנוכחים.
יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה לומר לכם שזה כבוד ענקי בשבילנו שאתם נמצאים כאן איתנו היום, ואתם מוזמנים לנגן.
עומר פנחסי: תודה רבה.
אלמוג מסיקה: תודה רבה.
אלמוג מסיקה: (מופע מוזיקלי)
יפעת שאשא ביטון: מקסים, מקסים.
יפעת שאשא ביטון: אמנם בכנסת אסור למחוא כפיים אבל זה היה ממש מתבקש.
יפעת שאשא ביטון: ואפילו שאנחנו בשידור אני בטוחה שמי שצופה בנו יסלח לנו.
יפעת שאשא ביטון: המון המון תודה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא ידעתי איזה שיר אתם הולכים לנגן.
יפעת שאשא ביטון: אני ידעתי את הכל, את כל המסגרת, ואולי זה לא סתם נשאר לי כהפתעה.
יפעת שאשא ביטון: ואני מרגישה שנתתם לי מתנה אישית כי זה שיר שאני מאוד אוהבת.
יפעת שאשא ביטון: אגב, זה הרינגטון כשאחי מתקשר אליי ואני מאוד מאוד אוהבת את אחי.
יפעת שאשא ביטון: זה השיר שאני שרתי פה ביום הולדת של הכנסת, זה השיר שבחרתי לשיר.
יפעת שאשא ביטון: כל חבר כנסת היה צריך לתרום משהו אומנותי מעצמו ואני חברתי לשיר את השיר הזה כי אני חושבת שיש בו הרבה מאוד תקווה ויש לי משהו מאוד מאוד גדול בלב אליו.
אלמוג מסיקה: אפשר להוסיף משהו?
אלמוג מסיקה: אם מוחאים כפיים, לא משנה איפה, זה תגובה טבעית לגמרי.
אלמוג מסיקה: אם מרגישים משהו.
אלמוג מסיקה: זה לא משנה, צריך להיות גאים בזה.
אלמוג מסיקה: מחיאות כפיים אין לזה גיל, אין לזה.
עומר פנחסי: מה שנכון נכון.
יפעת שאשא ביטון: רק תגידו לי כמה זמן אתם מנגנים.
אלמוג מסיקה: הוא חצי שנה יותר ממני ואני שנתיים.
עומר פנחסי: אני מנגן כבר שנתיים.
אלמוג מסיקה: אז אני שנה וחצי.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אתם מקסימים.
יפעת שאשא ביטון: אתם מנגנים מקסים.
יפעת שאשא ביטון: אני הייתי בטוחה שאתם תגידו שאתם מנגנים הרבה יותר זמן כי זה היה באמת בכישרון יוצא מן הכלל.
יפעת שאשא ביטון: אני ראיתי את התגובות פה מסביב ואת ההתרגשות של כולם.
יפעת שאשא ביטון: אמיר, אנחנו מגיעים אליך, אמיר סורסקי.
יפעת שאשא ביטון: אתה מגיע מתכנית הגל שלי, שאני מוכרחה לומר, תכנית שיצאה באופן מקרי לחלוטין שמלווה אותי כמעט מתחילת הקדנציה.
יפעת שאשא ביטון: הגעתי לביקור תמים מאוד במסגרת הביקורים שאני מקיימת בשטח, נפגשתי עם צוות מדהים שיושב כאן יחד איתנו.
יפעת שאשא ביטון: אפילו זכה בפרס כאן בכנסת על הפעילות המדהימה שהוא עושה עבור בני נוער בסיכון.
יפעת שאשא ביטון: אתה בן 21 כבר, וזה אחד המקרים שעליהם סיפרתי בהתחלה שלא יכולנו להביא בן נוער שיספר על עצמו כי מבחינה חוקית אנחנו לא יכולים להביא בני נוער שהם בסיכון שיספרו על עצמם.
יפעת שאשא ביטון: אבל אתה תוכל לתת לנו את כל החוויה אפילו בפרספקטיבה רחבה בעקבות התהליך שאתה עברת ולאן אתה הגעת היום.
יפעת שאשא ביטון: אז הבמה היא שלך.
יפעת שאשא ביטון: ותודה לירון ולשותפים על ההזדמנות שאתם מעניקים לי כל פעם מחדש להביא את הסיפור הזה כאן לכנסת.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה אמיר.
אמיר סורסקי: אז דבר ראשון אני אגיד – כולם אמרו תודה על המקום ועל זה שאני יכול לדבר פה אז תודה רבה.
אמיר סורסקי: ותודה לכם, אתם הרמתם אותי לשמיים עכשיו.
אמיר סורסקי: אני רציתי לציין את זה.
אמיר סורסקי: אני אתחיל מזה שהגל שלי זה העצמה אישית דרך גלישת גלים לנוער בסיכון.
אמיר סורסקי: אבל לפני שאני אלך לצד הרטוב אני אלך למקום קצת יבש יותר.
אמיר סורסקי: בעצם אני נשרתי ממשרד החינוך בכיתה י', לא התאימה לי מסגרת רגילה של תיכון, של לחץ, של מבחנים, משהו שהוא נורא קבוע ואני לא יכול לצאת לשום מקום.
אמיר סורסקי: אז החלטתי לברוח.
אמיר סורסקי: הרמתי את הרגליים שלי, עשיתי 101 בעיות בבית ספר, רק תעיפו אותי מפה, לא רוצה להיות פה.
אמיר סורסקי: באותו הזמן ההורים לא הכי חושבים שאתה צודק ומה אתה חושב שאתה עושה.
אמיר סורסקי: אבל המשכתי בשלי.
אמיר סורסקי: ראיתי שהדרך שלי זו הדרך שבה אני בוחר לנכון לעשות ועברתי לקידום נוער, לפרויקט הילה, מסגרת סקנד צ'אנס קוראים לזה, זה מה שגיליתי אחר כך.
אמיר סורסקי: ששם זה רק המשיך.
אמיר סורסקי: שם הפסקתי עוד יותר להגיע לבית ספר והתחיל האלכוהול והתחיל הסמים וכל מה שנער בגינה ציבורית מוצא ב-12 בלילה.
אמיר סורסקי: דיי קלאסי.
אמיר סורסקי: ואז אתה מרגיש ילד רע.
אמיר סורסקי: אתה ילד רע, אתה עושה רע, כל מה שאומרים לך זה שאתה רע.
אמיר סורסקי: קצת קשה.
אמיר סורסקי: אז עם זה זה המשיך והגיעה המשטרה ותיקים פליליים.
אמיר סורסקי: ואתה מוצא את עצמך לאט לאט סוג של מתנדף.
אמיר סורסקי: אתה נופל בין הכיסאות.
אמיר סורסקי: ואז יום אחד אני מגיע לבית ספר, מהימים המועטים שאני מגיע, נטו בשביל לשבת ולעשן סיגריות, מגיע אליי אחד המורים בבית ספר, הוא לא היה מורה הוא היה בכלל מורה דרך אני קורא לזה, והוא שאל אותי שאלה נורא פשוטה, הוא אמר לי, אמיר אתה רוצה ללמוד לגלוש?
אמיר סורסקי: מה, אני פראייר, בטח, אני אבוא לגלוש.
אמיר סורסקי: אבל יש לו תנאי אחד.
אמיר סורסקי: התנאי היחיד שלערן היה זה שאני צריך להגיע לבית ספר.
אמיר סורסקי: לא ללמוד.
אמיר סורסקי: להראות את הפנים שלי.
אמיר סורסקי: כי לא הייתי מראה את הפנים שלי, לא הייתי אוהב לבוא בכלל.
אמיר סורסקי: אמרתי, וואלה, הוא נותן לי גלשן, נותן לי מדריכים, טוב אני אגיע לבית ספר, אני אעשן עוד סיגריות, למה לא.
אמיר סורסקי: אני מגיע ליום הראשון בחוף הריביירה בבת ים, מגיע למקום שנראה כמו מקלט, לא מבין מה קורה שם.
אמיר סורסקי: אמרו לי שיש לי מורים שם, מדריכים.
אמיר סורסקי: אני רואה בחור עם שיער בלונדיני, שניהם יחפים, עוד איזה בחור, שני גולשים, מכניסים אותנו למשהו שהם קראו לזה כיתה אבל היה חול על הרצפה.
אמיר סורסקי: והם לא היו לבושים בג'ינס ובחולצה, הם היו בבגד ים.
אמיר סורסקי: ואלה המורים שלי עכשיו.
אמיר סורסקי: אלה האנשים שלי.
אמיר סורסקי: מוזר.
אמיר סורסקי: אז נראה לי שאני יכול חברמן איתם, אני לא צריך באמת לשים עליהם, אין פה יותר מדיי גבולות.
אמיר סורסקי: ואז הם התחילו ללמד אותי על הים.
אמיר סורסקי: בעצם כל מפגש עובד בראש, גוף, ראש – אני קודם לומד על הים ואז מסתבר שגם הים מלמד אותי בסוף כל התהליך הזה.
אמיר סורסקי: וכן, בהתחלה הלכתי עם הראש בקיר, ואני לא צריך להקשיב ואני לא צריך חוקים ואני לא צריך את כל הדברים האלה, אני צריך גלשן ומים.
אמיר סורסקי: זה מה שאני יודע מהסרטים.
אמיר סורסקי: ואז מלמדים אותך שיש זרמים בים, השיעור השני או השלישי בגל שלי, זרם שלוקח אותי צפונה ודרומה וזרם שלוקח אותי לעומק הים.
אמיר סורסקי: וואלה.
אמיר סורסקי: אוקיי, לא נשמע כזה מאיים.
אמיר סורסקי: אבל כשאתה נכנס למים הזרמים יותר חזקים ממך ואתה פתאום באיזה פאניקה.
אמיר סורסקי: אותה פאניקה ששוטר תפס אותי, אותה פאניקה שאומרים לי נכשלת במבחן ואתה עף מבית ספר, אותה פאניקה, אותו פחד.
אמיר סורסקי: רק שהפעם לא הגבתי בפאניקה, הגבתי בפחד, לימדו אותי לפחד.
אמיר סורסקי: לימדו אותי להבין שאם מגיע אליי גל גדול אם אני אצרח ואתחיל להשתולל אני אטבע, אני אשקע למטה.
אמיר סורסקי: אני צריך לתפוס את עצמי ולהבין שזה בסדר ויש זרמים ואני צריך לזרום בהם לפעמים ואין מה לעשות.
אמיר סורסקי: אבל אני כן יכול להשתמש בהם ואני כן יכול לעשות דברים בצורה אחרת.
אמיר סורסקי: אז התחלתי להקשיב לחוקים כי מסתבר שזה רק הרחיב אותי.
אמיר סורסקי: בעצם עד עכשיו הייתי בטוח שחוקים לוחצים עליי אבל מסתבר שהחוקים רק נותנים לי מקום לפרוח, מקום לדבר.
אמיר סורסקי: וזה התקדם וזה המשיך וזה כל ההצלחות הקטנות.
אמיר סורסקי: עד היום הייתי ילד רע, עכשיו אני ילד שרע לו בכלל, אני לא ילד רע.
אמיר סורסקי: וזה המשיך עם כל כך הרבה הצלחות קטנות שלא ראיתי בעצמי.
אמיר סורסקי: עד לשלב הזה שהם אומרים לי, יש לך מבחן.
אמיר סורסקי: עד עכשיו אני גולש, עכשיו מביאים לי מבחן, השתגעתם?
אמיר סורסקי: מה קורה פה?
אמיר סורסקי: אז עברתי את המבחן, וזה הדבר שאני הכי אוהב בעולם פתאום, זה ים, למה שאני אכשל בזה.
אמיר סורסקי: 110 בלי לחשוב פעמיים.
אמיר סורסקי: ואחרי זה היה מבחן מסע מסכם, כל החבר'ה רצים עם הגלשנים, רצים את כל זה ואני שלהם.
אמיר סורסקי: הבנתי שיש פה משהו שהוא יותר גדול ממני.
אמיר סורסקי: שהיום בדיעבד אני מבין שזה ערכים, הערכים של בנאדם הולכים לפניו.
אמיר סורסקי: וסיימתי את התכנית ואני שם לב שאני חוזר לבית ספר, אני עושה בגרויות, מוזר לאללה, לא משהו שציפיתי שיקרה.
אמיר סורסקי: מאז אותו ערן, אותו מדריך שתמך בי, עזר לי, ראה שאני פה, אני ילד שרע לו ולא ילד רע.
אמיר סורסקי: אז הוא התקשר אליי ואמר לי שיש תכנית שקוראים לה אחים בוגרים, בעצם אני הופך להיות מחניך למדריך.
אמיר סורסקי: והוא אומר לי את זה בטלפון ואני אומר לעצמי: מה הוא חושב לעזאזל, לפני רגע הייתי הילד הכי בעייתי בעולם, שותה אלכוהול, מעשן, עושה כל מה שאתם רוצים לחשוב, עכשיו הוא רוצה שאני אדריך – איפה אני.
אמיר סורסקי: אבל אם הוא אומר את זה כנראה שהוא יודע יותר טוב ממני, אותו מבוגר שהיה עם בגד ים והייתי בטוח שהוא סתם עוד אחד מסתבר שהוא האור שלי.
אמיר סורסקי: אז הלכתי.
אמיר סורסקי: למה לא.
אמיר סורסקי: והלכתי וניסיתי.
אמיר סורסקי: היו מיונים ומלא נערים אבל אני עם ערן.
אמיר סורסקי: ערן אמר שאני מדריך, אני אלך בדרך שלי.
אמיר סורסקי: והצלחתי והתחלתי להיות מדריך בעמותה, מדריך צעיר.
אמיר סורסקי: עברתי קורס שבו למדתי לדבר, ובו למדתי להקשיב, ולמדתי להכיל ולמדתי מה זה הסמכות שלי.
אמיר סורסקי: מה הסמכות ומה כל מילה שאני מוציא מהפה שלי יכולה לעשות, יכולה להשפיע ויכולה להראות.
אמיר סורסקי: והתחלתי להדריך עשרות קבוצות.
אמיר סורסקי: עם זה הבנתי שהדבר הזה הוא באמת הרבה יותר גדול ממני ושאני כבר לא רוצה לקבל, אני קיבלתי מספיק, מהיום החלטתי שאני נותן.
אמיר סורסקי: אז התחלתי לעשות שירות לאומי בעמותה, אני הראשון שעשה שירות לאומי בעמותה, פתחנו תקן, החלטנו שאנחנו הולכים הזה.
אמיר סורסקי: בשירות לאומי הדרכתי עשרות קבוצות.
אמיר סורסקי: אני יכול להגיד היום שעברתי את ה-250 נערים ומעלה שנגעתי והגעתי, שהם עד היום איתי בקשר, שאני מלווה אותם ואוהב אותם והם אוהבים אותי.
אמיר סורסקי: פתחנו קורס של צילום ועריכה שבעצם הם באו בהתחלה לגלוש אבל עברנו דרך כל כך מדהימה שהם פתאום רוצים לשאוב ממני דברים אחרים, אז לימדתי אותם לצלם ולערוך ולעשות קסם ממשהו שהם לא ידעו שהוא קיים בכלל.
יפעת שאשא ביטון: וגם אתה לא ידעת שיש בך כל כך הרבה לתת.
אמיר סורסקי: היום אני - - - פנימייה פוסט אשפוזית לנוער בסיכון.
אמיר סורסקי: אני את החינוך כנראה אמשיך לאורך שנים.
אמיר סורסקי: והדבר האחרון שאני רוצה להגיד זה – ההגדרה של גיבור חיים, שאני קיבלתי את ההודעה שאני גיבור חיים, קיבלתי את זה בפורטוגל, הייתי בפורטוגל בנקודה מאוד מסוימת שהייתי עם ירון גם שם לפני שנה.
אמיר סורסקי: ואז שאלתי את עצמי מה זה גיבור חיים, מה זה אומר, מה זה ההגדרה הזו, למה דווקא אני גיבור חיים.
אמיר סורסקי: ואז הבנתי שאם הבנאדם שגרם לי להגיע למקום שאני נמצא בו אומר לי שאני גיבור חיים אז כנראה גם אני יכול להמשיך להעביר את הגיבור חיים הזה הלאה.
אמיר סורסקי: כמו שאמרת שגיבורי החיים האלה נמצאים כרגע אז כן, הם נמצאים כרגע בכל מקום.
יפעת שאשא ביטון: מדהים, אמיר.
יפעת שאשא ביטון: רציתי לשאול תוך כדי שדיברת אבל ענית מה קרה עם הלימודים באמת, אז אתה אומר שאפילו לשלב של הבגרויות – זה לא רק שסיימת את י"ב השנים שלך אלא אפילו לקחת את זה עוד צעד קדימה, שגם זה מאוד משמעותי.
יפעת שאשא ביטון: ואני אספר למי שלא מכיר, וזה יעודד אתכם, החבר'ה שדיברו לפניך, שלמעשה אמיר הוא המשך של אותה יזמות, שלצורך העניין אתם המשכתם אבל המשיכו במקום אחר ירון ועומר.
יפעת שאשא ביטון: עומר וירון התחילו גם ממקום - - - אגב, כשאני באתי לפגוש את ירון בגל שלי בכלל גיליתי שאני מכירה אותו מהתקופה שהייתי סגנית ראש עיר.
יפעת שאשא ביטון: והוא גם היה נער צעיר, עוד לא התחיל ללמוד והוא בא וביקש ממני שאני אתן לו איזשהו מבנה כדי שהוא יוכל לעשות משהו עם בני נוער.
יפעת שאשא ביטון: ובאמת אפשרנו את זה ולא ידעתי שאני חלק, ממש קטן קטן, גרגר קטן, בתוך איזשהו תהליך ענק שהוא בכלל בנה לו אחר כך.
יפעת שאשא ביטון: וירון ועומר הקימו את הגל שלי ממקום של לסייע לבני נוער שהם נושרים בתוך המערכת כי הם באמת האמינו בהם והם באמת האמינו שכל אחד בסופו של דבר יכול לעשות את הדרך אם רק נהיה שם בשבילם.
יפעת שאשא ביטון: והתחילו עם קבוצה מאוד קטנה שהלכה והתפתחה.
יפעת שאשא ביטון: וגם הם דפקו על דלתות של ראשי רשויות ושל כל מיני אנשים, עמותות, ארגונים, גופים שיוכלו לעזור להם כדי להפוך להיות למה שהם היום.
יפעת שאשא ביטון: והנה כמו שאתם רואים, הם כבר מצמיחים את הדורות הבאים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שאתם יכולים לראות לנגד עיניכם, גם אתם, את התכניות שלכם בעוד כמה שנים, אנשים אחרים שיבואו וישבו כאן ויספרו על מה שאתם התחלתם.
יפעת שאשא ביטון: ואמיר, יש בי תחושה, וזה אולי יישמע - - - יש בי תחושה עצומה של גאווה שאתה ידעת לקחת את המקום שהיית בו, לגלות על עצמך קודם כל על עצמך ואחר כך גם לגלות על מה שאתה יכול לתת לאחרים.
יפעת שאשא ביטון: וכשאתה דיברת ראיתי את המילה שליחות מרחפת לך מעל הראש.
יפעת שאשא ביטון: כי נכון, טובה, כשאנחנו מדברים על חינוך זה שליחות והכל, וזה, זה לבוא מהנשמה ולהמשיך את הדרך ואני מאחלת לך להמשיך עם אותה הרגשה שלך, אותה תחושה שאתה מביא היום ושיהיו הרבה אנשים שיהיו בדרכך שזקוקים לך ויצמחו יחד איתך ותעזור להם להגיע לאן שאתה מגיע.
יפעת שאשא ביטון: מישהו רוצה לשלוח את אמיר, לשאול על העמותה, משהו שהיה בכם תוך כדי שהוא דיבר?
קריאה: קודם כל זה דבר שהוא מאוד מאוד מרגש ודבר שהוא לא מובן מאליו.
קריאה: מעצם העובדה שזה שבחרת לקחת משהו שהיה אצלך חולשה, בחרת לבוא ולהניף אותו למען הדורות הבאים ולמען אחרים.
קריאה: אני גם הקמתי סוג של עמותה שעוזרת לבני - - - כאחד שהקים - - - בהתחלה כשחשבת להצטרף התלבטת או שישר החלטת אני בטוח ואני מניף את עצמי וישר אני הולך - - -
אמיר סורסקי: מעניין.
אמיר סורסקי: אתה לוקח אותי הרבה זמן אחורה.
אמיר סורסקי: אני חושב שברגע שאתה רואה את הבנאדם הנכון מול העיניים, כשאתה רואה בנאדם – אתם אמרתם פה שליחות וניצוץ, אני חושב שאני ראיתי את אותו הדבר וכנראה שזה משהו שמשך אותי בצורה הטבעית.
אמיר סורסקי: כל אחד פה נגע שלכל אחד היה פה אחד, לא צריך הרבה, לא צריך כמה, אחד - -
יפעת שאשא ביטון: צריך מבוגר אחד שיאמין בך.
אמיר סורסקי: אחד שיאמין בך ואתה שם, לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: מקסים אמיר.
קריאה: ממש כמו - - - נוצרת על ידי מוחות וטובי האדם, ממש ככה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אמיר ותודה רבה, שוב, לעמותת הגל שלי.
יפעת שאשא ביטון: ואני מאחלת גם לכם, בשבילנו, למעננו כחברה, שתמשיכו להצליח במה שאתם עושים.
יפעת שאשא ביטון: יש איתנו עכשיו את האחרונה חביבה, חביבה באמת, שגם היא התרגשה מאוד כשהיה כאן השיר.
יפעת שאשא ביטון: שלו מלסה.
יפעת שאשא ביטון: חוץ מזה שאת מחינוך לפסגות ומלווה אותי היום, זאת זכות אדירה, בואי ספרי למה את גיבורה של החיים מבחינתך.
שלו מלסה: כמו שאמרת אני מעמותת חינוך לפסגות, אני תלמידת י"ב מנתניה.
שלו מלסה: מטעם חינוך לפסגות יצאתי למשלחת בלוס אנג'לס, בחופש הגדול האחרון.
שלו מלסה: אני אספר קצת על המשלחת אחר כך אני אתחיל בעניינים למשלחת.
שלו מלסה: המיונים אספו את כל חניכי חינוך לפסגות מכל הארץ, זה בערך 80 ילדים, הם אספו רק תלמידים של 4-5 יחידות באנגלית.
שלו מלסה: והם עשו מיונים כבר לפי - - - חינוך לפסגות כבר עשה את השיקולים שלו לפי מי צריך לצאת ומי לא.
שלו מלסה: ונפלה בחלקי ההזדמנות הענקית הזאת להגיע למיונים בכלל.
שלו מלסה: ובמיונים נתנו לנו רשימה של נושאים בחברה שאנחנו רוצים לשנות, שאנחנו צריכים להעביר על זה פרזנטציה למשך חמש דקות באנגלית.
שלו מלסה: אני קיבלתי את הרשימה וברשימה היו כל מיני נושאים של תחבורה ציבורית, על לנסוע בשבת וכל מיני סוגיות במדינה.
שלו מלסה: וכל הנושאים האלה נורא נגעו לי ועוררו בי איזשהו רצון לעשות ולשנות.
שלו מלסה: אבל הנושא הכי חשוב לי מכולם לא הופיע ברשימה וזו הגזענות.
שלו מלסה: באמת חיפשתי איך אני יכולה להעביר פרזנטציה ולהעביר משהו שנוגע לי שלא כתוב בדף.
שלו מלסה: ואני היחידה גם שלא השתמשה בנושא כתוב והעברתי בפרזנטציה באנגלית סיפור על - - - בהתחלה עשיתי סימולציה ואמרתי, דמיינו שכולכם הייתם בעולם מלא בצבעים ואתם הייתם נמצאים בצבע כתום – אתם הולכים ברחובות כתומים, אתם מדברים בשפה כתומה, אתם כתומים.
שלו מלסה: ואז לקחתי את זה לנקודת מבט של מישהו בצבע ורוד שהולך ברחוב, באותם רחובות כתומים, מדבר בשפה כתומה ולאט לאט הופך להיות כתום.
שלו מלסה: אחר כך ניסיתי לשלב יותר סיפור שלי ושל העדה וניסיתי באמת להעביר את עצמי בסיפור הזה.
שלו מלסה: ובזכות הסיפור הזה באמת הצלחתי והתקבלתי למשלחת והייתי בלוס אנג'לס לשבוע וחצי.
שלו מלסה: ואני מודה על כך מאוד לחינוך לפסגות, אז תודה רבה.
שלו מלסה: חשבתי שהמשלחת תהיה נורא מעצימה בשבילי וזו באמת הייתה חוויה מדהימה.
שלו מלסה: וכשנכנסתי לאותו חדר שהיו בו בני נוער מכל ארצות הברית נכנסתי וגיליתי שאני האתיופית היחידה, בת ממוצא אחר.
שלו מלסה: והיו שם בערך 120 אנשים, וזה היה קצת שוקינג בשבילי.
שלו מלסה: האמת שלא ייחסתי לזה חשיבות בכלל, פשוט כשחזרתי אז התגובה בארץ הייתה נורא מוזרה שאני יצאתי למשלחת.
שלו מלסה: אני זוכרת את המורה שלי, היא שאלה מול כל הכיתה מי בילה את הקיץ שלו בחו"ל, ואני הרמתי את היד בביישנות.
שלו מלסה: והיא אמרה לי: את היית בחו"ל?
שלו מלסה: ואמרתי לה כן.
שלו מלסה: זה לא משהו שהוא לא יוצא מהנורמה.
שלו מלסה: והיא אמרה לי, מה, יש מימונים, איך עשית את זה?
שלו מלסה: וסיפרתי לה על המשלחת, וקצת הייתי בשוק תוך כדי שאני עונה לה ולא ידעתי איך ממש לענות לה אבל סיפרתי לה על המשלחת ועל זה שאני ילדה שיכולה לממן וזה בסדר ושזה לא אמור להיות חריג במיוחד לצאת למשלחת, דווקא בגלל שאני ממוצא אחר.
שלו מלסה: וזו סוגיה שמאוד עוררה בי רצון לשנות ורצון כן להעלות את המודעות ולהגביר את זה שכל בנאדם, כל ילד יכול וצריך לצאת למשלחות.
שלו מלסה: בגלל זה היציאה שלי למשלחת פתחה בשבילי לפחות איזושהי דלת והראתה לי שאם אני יכולה לצאת למשלחת הזאת אז זה פותח איזושהי דלת שלא משנה מאיזה מגדר אתה, מאיזה דת, מאיזה צבע, מאיזה מוצא אתה, לא משנה מאיפה אתה מגיע, אתה באמת יכול לעשות מה שאתה רוצה ולהגיע לאן שתרצה.
שלו מלסה: וזה שאני הצלחתי לעבור את זה זה - - - והמורה הזאת באמת הגיעה הביתה וחשבה ואמרה עם עצמה – אוקיי, זה דבר שהוא נורמאלי לחלוטין ואני לא תקועה בשנות ה-20.
שלו מלסה: אז דווקא בשבילי זה עובר באיזושהי נקודת דרך, זה משהו שאני נורא שמחה לגביו שאני באמת הצלחתי לשנות תפיסה של אנשים מסוימים ושהצלחתי לפתוח איזושהי דלת.
יפעת שאשא ביטון: במסגרת המשלחת נגעתם בכל הנושא של ה-BDS, ממה שאני הבנתי, נכון?
יפעת שאשא ביטון: בעצם את יצאת כדי לייצג את מדינת ישראל, לקרב את הלבבות בין יהודים לבין אמריקאים ולנסות לשנות קצת מהתדמית השלילית שיש לנו בעולם.
יפעת שאשא ביטון: ומה הייתה התחושה שלך, כמי שהיא עולה חדשה, למרות שצריך לומר, את נולדת כאן בארץ ממה שסיפרת לי, אבל בחוויה ובתחושה את יצאת לשם ואת עשית יחסי ציבור למדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: צריך לומר את זה כמו שזה.
יפעת שאשא ביטון: מה הייתה התחושה שלך?
יפעת שאשא ביטון: את מרגישה שהצלחת, את מרגישה שהיו קשובים אלייך דווקא בגלל הדבר המיוחד הזה שאת מביאה איתך?
שלו מלסה: בהתחלה כשהגעתי זה באמת הרגיש כמו עלייה לשנה, זה הרגיש כאילו אני איזה אסטרונאוטית בחלל.
שלו מלסה: אבל מהר מאוד באמת הגענו לנושאים שהשתלבתי שם מאוד מהר ושם הם קיבלו אותו בזרועות פתוחות.
שלו מלסה: וכן, הצלחתי לשנות תודעה והם הבינו שבארץ ישראל יש צבעים שונים על הפלטה ושיש המון יהודים בארץ, מכל מיני מדינות, ושזה לא משנה מאיזה מדינה אתה מגיע – אם אתה יהודי אז כולנו אותו דבר בעצם.
שלו מלסה: וכן הם נורא שמחו לקבל.
יפעת שאשא ביטון: ואת שמחת להיות שם?
שלו מלסה: כן, מאוד.
יפעת שאשא ביטון: נציגה של יחסי ציבור של ישראל.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה שלו וכל הכבוד.
יפעת שאשא ביטון: ואני בטוחה שאת עוד תעשי לנו שירות טוב גם בעתיד כשגרירה שלנו.
יפעת שאשא ביטון: מישהו רוצה לשאול את שלו?
אלמוג מסיקה: לי יש שאלה.
אלמוג מסיקה: מה אמרת על נהיגה בשבת?
שלו מלסה: זה היה חלק מהנושאים שהיו בפרזנטציה.
אלמוג מסיקה: את רוצה שבישראל ינהגו בשבת?
יפעת שאשא ביטון: היא לא דיברה על הסוגיה הדתית.
יפעת שאשא ביטון: מה ששלו סיפרה זה שהיו מספר נושאים שהציעו לה לדבר עליהם והיא בחרה לדבר על משהו שלא היה כתוב ברשימת הנושאים.
יפעת שאשא ביטון: היא רצתה לדבר על משהו שקרוב לחיים שלה ולעולם שלה וזה הנושא של הגזענות ובזה היא בעצם ייצגה אותנו.
יפעת שאשא ביטון: וממה שאנחנו שומעים אז היא אפילו עשתה את זה בהצלחה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, דללין.
דללין דסטאו: קודם כל אני חייב להגיד לך שאפו ענק.
דללין דסטאו: וכל מי שמכיר אותי יודע שאני בין לבין גם פועל שתהיה המשכיות מסוימת, אם זה בשוק היזמות, בכל מקום שאפשרי, ואני שמח לראות שיש כאלה אנשים איכותיים.
דללין דסטאו: ואת יודעת, אצלנו בעדה לא הרבה אנשים יוצאים ומתפרצים ופורצים דרך.
דללין דסטאו: כשדיברת חשבתי ישר, גם את בנתניה, גם - - - היא בנתניה, חבר מועצת העיר, ואמרתי, התופעה באמת הכי תדירה להיכנס לתמונה שלו, למקום שלו, לתפוס את ה- - - אני מאחל לך מפה רק שתצמחי.
דללין דסטאו: שגם, שנצמיח עוד אנשים מהעדה.
יפעת שאשא ביטון: אחוות אחים.
יפעת שאשא ביטון: אתם נקודות האור.
יפעת שאשא ביטון: באמת, כולכם.
יפעת שאשא ביטון: נקודות האור של בני הנוער, של הילדים שלנו.