GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אפרת טפליץ: בהיבט שלי, ואני מתעסקת בהאזנות סתר, חוק שקובע באופן קטגורי שיהיה מקום שמקליטים בו הקלטת אודיו באופן רחב בלי שום אבחנה, בלי שום ביקורת על הצורך, כשאנחנו בכלל יוצאים מן המקום של שאלת ההסכמה – נכון, יכול להיות שההורים מסכימים לעניין הזה אבל יש גם סייעות שנמצאות בגן, והשאלה פה עד כמה הן יכולות באמת להסכים לסיטואציה הזאת.
אפרת טפליץ: כמי שהייתה סייעת בגן והייתה צריכה כסף, ההסכמה שלי לעניין הזה לאו דווקא הייתה כל כך ברורה.
ורד וינדמן: אתם שוכחים רק דבר אחד, שהאיזון נמצא כבר בחקיקה, בבחירה של יושבת-הראש לא לאפשר לעשות צילום במעגל סגור, כל הזמן לשמוע ולראות אלא לפתוח את זה רק במקרים של חשד על ידי גורמי אכיפת החוק.
ורד וינדמן: אתם שוכחים את זה.
יפעת שאשא ביטון: שמענו את העמדות.
שחר סומך: בואו נראה מה צריך להתקיים.
שחר סומך: לחלוטין אני לא מזלזלת באפשרות שילד יעבור התעללות נפשית.
שחר סומך: אבל מה צריך להתקיים כדי שהחשש של ורד וינדמן יתממש?
שחר סומך: גם הילד צריך להיות בגיל כזה שהוא מבין את מה שאומרים לו אבל הוא לא יכול להגיד "אימא, הגננת מדברת אליי לא יפה"; גם הגננת צריכה להיות פסיכופתית שמקללת את הילד אבל לא רואים את זה עליה; גם זה צריך להיות משהו מתמשך – זה לא קללה חד-פעמית, זה צריך להיות משהו שלאורך זמן כבר משפיע על הנפש של הילד; וגם ההורים לא שמים לב שהילד מרטיב בלילה ולא מספיקים ללכת למשטרה ולהוציא צו האזנת סתר.
שחר סומך: כל התנאים האלה צריכים להתקיים כדי שהפגיעה שאנחנו חוששים ממנה תתרחש.
שחר סומך: כמה מקרים כאלה יש, לעומת להציב הוראה כזאת שפוגעת באופן קטגורי בפרטיות של כל הסייעות ושל כל הגנים בהוראה תקדימית?
שחר סומך: אני לא חושבת שמבחינת האיזון שאנחנו צריכים לעשות פה זה מוביל אותנו למסקנה שיש פה כל כך הרבה פוטנציאל פגיעה או הסתברות לפגיעה שמצריכה את ההוראה הזאת.
שחר סומך: אני לא רוצה להשתמש בכובע הזה של הממשלה אבל גם הממשלה אמרה שהמצלמות לא יקליטו קול.
שחר סומך: עכשיו אני מציגה את התוכן למה זה נקבע כך.
ורד וינדמן: זה תיאור שהוא יפה לעולם התיאורטי אך אין לו רלוונטיות לעולם המעשה.
קונסטנטין שוויביש: אני מצטער שאני חוזר על אותם נימוקים שאמרתי בדיון הקודם.
קונסטנטין שוויביש: שני דברים.
קונסטנטין שוויביש: אחד, קול מהווה חלק משמעותי מאוד בהיקף ההקלטה.
קונסטנטין שוויביש: כלומר ב-DVR, שאין בו מקום להקליט הרבה מידע, אם אנחנו מקליטים גם קול זה מקצר את מספר הימים שאנחנו יכולים להקליט, אבל זה טכני.
קונסטנטין שוויביש: דרך אגב, אני ממליץ מאוד להזמין לפה אנשים שמבינים בתחום.
קונסטנטין שוויביש: שנית, יש לנו היום להערכתי כ-20,000 נשים אשר עוסקות בתחום הזה.
קונסטנטין שוויביש: זאת ההערכה שלי, אולי הערכה צנועה.
קונסטנטין שוויביש: הן מקבלות שכר נמוך מאוד.
קונסטנטין שוויביש: תנאי העבודה שלהן קשים פיזית.
קונסטנטין שוויביש: בחצי השנה האחרונה הן 20,000 "מכשפות" אשר מטרתן להרוג את הילדים, כך רואים אותן.
יפעת שאשא ביטון: אל תגיד את זה גם לפרוטוקול כי זה לא הוגן כלפיהן.
קונסטנטין שוויביש: זו ההרגשה של גננות.
יפעת שאשא ביטון: כי לא היו לנו כלים להוציא את העשבים השוטים מתוכן.
יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אמרתי שבכל המהלכים האלה אנחנו ננקה את העשבים השוטים ואז סוף-סוף ניתן קצת אור לגננות ולמטפלות.
קונסטנטין שוויביש: תמונת המצב היום היא כזאת.
קונסטנטין שוויביש: הן מרגישות כך, ועם רגשות אי אפשר להתווכח.
יפעת שאשא ביטון: תתייחס לעניין הקול.
קונסטנטין שוויביש: אם אנחנו נגיד להם שלא רק מצלמים אותם, גם הצילום קשה להם אבל הם יתרגלו לזה, אלא שאנחנו גם מקליטים את הקול הם יגידו: אנחנו נשב בסופרמרקט כקופאיות, זה עדיף.
יפעת שאשא ביטון: גם שם, אגב, הן מצולמות.
אפרת טפליץ: בסופר הן מצולמות אך אין הקלטה.
יפעת שאשא ביטון: תדעו שהן מצולמות גם בסופרמרקט.
יפעת שאשא ביטון: מעניין ששם לא קיימו דיונים כאלה.
יפעת שאשא ביטון: פה אנחנו צריכים להתאמץ בשביל להכניס מצלמות לגנים.
קונסטנטין שוויביש: החוק מצוין לילדים בלי צוותים במעון.
אפרת טפליץ: אם אפשר להגיד רק עוד דבר קטן, שצריך לזכור שאנחנו קובעים פה הסדר חקיקתי חדש שקובע חובות רישוי, קובע עמידה בתנאים, פיקוח והכול.
יפעת שאשא ביטון: הילדים היום יותר מוגנים מאשר לפני שבוע, לצורך העניין.
אפרת טפליץ: לא נכון כבר בשלב הזה לירות את כל התותחים הכבדים שלנו, בייחוד כאשר התותח הספציפי של קול הוא מאוד-מאוד בעייתי ומבחינתנו מעלה שאלות משמעותיות מאוד.
אפרת טפליץ: בואו ניתן לחוק לנשום.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר, אמרתי את דעתי גם בישיבה הקודמת:
יפעת שאשא ביטון: עם כל זה שאני מכירה באופן אישי את כל המקרים שבהם יש התעללות מילולית של קללות וצעקות, למרות שכאשר צועקים זה בדרך כלל בא לידי ביטוי גם בשפת גוף ברורה מאוד, אמרתי שאני נוטה להסכים עם האיזון הזה.
יפעת שאשא ביטון: לא על זה ייפול או יקום דבר.
יפעת שאשא ביטון: לא הסתפקתי בזה, חשבתי הרבה על נושא הקול.
יפעת שאשא ביטון: אני נוטה לקבל את המידתיות הזו.
יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה, גם האמירה שהצגת עכשיו, אנחנו בעצם יוצאים לאיזו דרך שלא הייתה מוכרת פה בכלל.
יפעת שאשא ביטון: תמיד נוכל לעשות את ההתאמות אם וכאשר נראה שאנחנו לא מצליחים באמצעות הכלים שיש לנו היום לכסות את כל מה שצריך.
יפעת שאשא ביטון: לכן אני חושבת שאפשר להישאר במקום הזה.
ורד וינדמן: אני רוצה לשאול משהו ולהציע.
ורד וינדמן: אם זו ההכרעה, הרי אמרתם עכשיו שבמקרה של חשד המשטרה תוכל להוציא צו להאזנת סתר.
ורד וינדמן: זו שאלה מורכבת, אני מודעת לכך:
ורד וינדמן: האם יש דרך לפשט את ההליך הזה כדי שבמקרה הספציפי הזה, כאשר מדובר בפעוטות ואין זמן להמתין, אפשר יהיה להוציא את הצו הזה בצורה פחות מורכבת?
אפרת טפליץ: ההליך לא מורכב.
ורד וינדמן: זה בוודאי מורכב, וזה גם אמור להיות מורכב.
אפרת טפליץ: המורכבות היא בהיבט של האיזונים, מה על בית המשפט לשקול, ומה על המשטרה לשקול כשהיא מגישה את הבקשה.
אפרת טפליץ: בפועל מבחינת זמן לפנות לבית המשפט ולהוציא את הצו, זה עניין פשוט.
יפעת שאשא ביטון: מי שפונה זה המשטרה, לא האדם הפרטי.
אפרת טפליץ: אין פה עניין בירוקרטי מסובך.
אפרת טפליץ: ההאזנות האלה קורות במצבים הרבה יותר קריטיים, של סכנה לחיים, ופונים לבית המשפט.
אפרת טפליץ: כלומר לא צריך לחשוש בהיבט הזה.
ורד וינדמן: ההצעה היא אחרת, שהמשטרה על סמך חשד תוכל להורות לעשות את זה.
שחר סומך: אני לא מבינה למה להבחין בין מצב שהמשטרה יודעת שיש עכשיו עבריין שהולך לפעול והיא צריכה האזנת סתר כי בעוד יומיים הוא הולך לעשות איזו "מכה" לבין המקרה הזה.
שחר סומך: לדעתי דווקא להיפך.
שחר סומך: כאן זה משהו שקורה לאורך זמן.
ורד וינדמן: זה לא קורה.
ורד וינדמן: אנחנו מכירים את המציאות.
ורד וינדמן: זה פשוט לא קורה.
שמרית שקד גיטלין: אפי טפליץ, יש לי שאלה אליך.
שמרית שקד גיטלין: אני לא יודעת אם כך זה עובד בפועל, אין לי מושג איך המשטרה עושה האזנת סתר, אבל השאלה אם המשטרה תרצה, ברגע שיש לה צו של בית משפט, שהיא תשתמש במצלמות הקיימות כדי לעשות את האזנת הסתר.
יפעת שאשא ביטון: לא ניכנס למכניזם.
יניב בר אור: אם לא יותקן שם מיקרופון היא לא תוכל.
שמרית שקד גיטלין: היא לא תוכל לעשות את זה כי החוק אומר שהמצלמות לא יקליטו.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אז הם יעשו את זה באמצעים שלהם.
יפעת שאשא ביטון: חבר'ה, אני לא נכנסת למכניזם.
יפעת שאשא ביטון: ברגע שהם קיבלו אישור לעשות האזנת סתר, בשביל מה?
שמרית שקד גיטלין: שיהיה ברור שהם לא יוכלו לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: שיעשו את זה בדרכם שלהם.
יפעת שאשא ביטון: לנו זה לא משנה.
שמרית שקד גיטלין: בסעיף 7(א) – לא הכרענו כמה זמן הם צריכים לשמור את הצילומים.
שמרית שקד גיטלין: אמרנו שאנחנו רוצים לשאול גם את המשטרה, כמה זמן הם חושבים שנכון לשמור את הצילומים.
שמרית שקד גיטלין: הייתה פה הערה של הגנים, שטכנית אי אפשר לשמור את זה לתקופה של 90 ימים.
יפעת שאשא ביטון: לכמה זמן אתם שומרים?
יניב בר אור: 30 ימים מקסימום, באיכות נמוכה.
יפעת שאשא ביטון: לדעתי 30 ימים זה גם מספיק.
יניב בר אור: זה מותקן מגובה שני מטר.
יניב בר אור: איך יזהו פנים?
יפעת שאשא ביטון: בשביל זה אומרים פה במשטרה שהדבר ייעשה בשיתוף פעולה איתם כדי להבין איפה מתקינים את המצלמה, באיזה גובה, איזה סוג של מצלמה, לא איזה דגם.
חנן דגן: מי שמתעמר – זה דפוס וזה לא חד-פעמי.
יפעת שאשא ביטון: 30 ימים זה בסדר.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך עכשיו לחפש מערכות מורכבות יותר.
יפעת שאשא ביטון: זה סתם מסבך, גם את השוק, גם את האנשים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא רוצים להכביד על הגנים, עם כל זה שלפעמים נראה שכן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו באמת רוצים לעשות את הדברים הנכונים, אבל גם לעזור לכם לעשות את זה במינימום תקלות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת ש-30 ימים זה בסדר.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך לחפור בזה עוד יותר ממה שזה.
יפעת שאשא ביטון: מקובל עליכם?
שמרית שקד גיטלין: כתבתי "שלושים ימים".
שמרית שקד גיטלין: אנחנו צריכים לקבוע את העלות התקציבית, צריך לקבוע אם זו הצעה תקציבית.
שמרית שקד גיטלין: תזכירי לי לחזור לזה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אציג את זה בסיכום.
יפעת שאשא ביטון: סעיף 8 מספיק "כבד" בשביל שלא נדון בו בחמש הדקות האחרונות של הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אני גם רוצה שנמצה אותו ושכל אחד יוכל להגיד את מה שהוא מרגיש וחושב.
יפעת שאשא ביטון: נשמור אותו ליום שני הבא, שאז בעזרת השם נקיים דיון על מצלמות.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת ליום שני הבא להגיע עם כמה שיותר דברים שאנחנו מסכימים עליהם.
יפעת שאשא ביטון: מקסימום את הדברים שהם בשוליים, שדורשים עוד קצת זמן, אנחנו נשאיר להכנה לקריאה שנייה ושלישית.
יפעת שאשא ביטון: חשוב לי שבשבוע הבא כבר נצביע על הצעת החוק לקריאה הראשונה.
יפעת שאשא ביטון: שחר סומך, אני "אסגור" את כל מה שצריך מול השרה כדי שנדע אם שווה קודם כול להעלות את זה לשם.
יפעת שאשא ביטון: לדעתי אפשר להעלות את זה לוועדת השרים והם יאשרו את הנוסח.
יפעת שאשא ביטון: אם הם ידרשו תיקונים, נעשה את זה בהכנה לקריאה שנייה ושלישית, גם זאת אופציה.
יפעת שאשא ביטון: נראה לי שכך נעשה.
יפעת שאשא ביטון: בכל מקרה אעדכן את הנפשות הפועלות.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר לפרוטוקול שלאור הודעת נציגת משרד האוצר שהממשלה נותנת הסכמתה לעלות התקציבית הוועדה קובעת כי הצעת החוק איננה הצעת חוק תקציבית.
יעל לינדנברג: היא תקציבית אבל יש לה מקור.
יפעת שאשא ביטון: אם יש הסכמה של הממשלה, אם הממשלה אישרה את זה היא לא מוגדרת כהצעת חוק תקציבית.
יעל לינדנברג: קיימת בגינה עלות תקציבית.
יפעת שאשא ביטון: היא לא תקציבית, במובן שלא צריך 50 חברי כנסת שיאשרו אותה כי אם הממשלה אישרה אז אפשר להעביר אותה ברוב רגיל.
יפעת שאשא ביטון: זה השיקול.
יפעת שאשא ביטון: זה לא אומר שאין בה כסף, יש תקציב בגינה.
יפעת שאשא ביטון: אומר את זה שוב בצורה מסודרת.
יפעת שאשא ביטון: לאור הודעת נציגת משרד האוצר שהממשלה נותנת הסכמתה לעלות התקציבית, והיא גם הצביעה על זה בהחלטת ממשלה שהביאה גם את חוק הפיקוח וגם את חוק המצלמות, הוועדה קובעת כי הצעת החוק איננה הצעת חוק תקציבית.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת ממש מכל המשרדים, את כל המאמץ תרכזו כדי שביום שני נוכל להגיע למרב ההסכמות ולהביא את הצעת החוק להצבעה, לפחות לקריאה הראשונה.
חן כהן לאביאן: יש לי רק הערה קטנה נוספת.
חן כהן לאביאן: בתחילת הדיון דיברנו על סעיף 9 ועל האלטרנטיבה שלו.
חן כהן לאביאן: זה גם דבר שנשאר עדיין בצריך עיון.
יפעת שאשא ביטון: מה שעלה בעצם מבחינת הניסוח בהסכמות עם שרת המשפטים, שזה יהיה וולונטרי ל-X שנים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו אמרנו "שלוש שנים" אבל נקבע "שנתיים".
יפעת שאשא ביטון: גם פה, לצורך העניין, לא כתוב מספר.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שבאמת השאירו לנו את ההחלטה.
יפעת שאשא ביטון: גם כאן במה שאני קיבלתי מהשרה, הם אישרו שזה יהיה וולונטרי ל-X שנים.
יפעת שאשא ביטון: הם לא קבעו את השנים.
יפעת שאשא ביטון: אני קבעתי שרירותית "שלוש שנים".
יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני אומרת שאין בעיה לקבוע "שנתיים" אם זה מתיישב מקצועית עם הרציונל שאנחנו רוצים.
יפעת שאשא ביטון: במהלכן יהיה מאצ'ינג של אשכולות.
יפעת שאשא ביטון: לאחר מכן תהיה חובה, למעט בבתים פרטיים – אמרנו:
יפעת שאשא ביטון: במרחבים שיש בהם מגורים – או כאשר 80% מן ההורים אינם מעוניינים, או במקרים נוספים שייקבעו בכללים של השר.
יפעת שאשא ביטון: זה משאיר את האופציות גמישות.
יפעת שאשא ביטון: אז זה בעצם מוריד את סעיף 9, כי זה כבר מופיע כאן.
יפעת שאשא ביטון: זה הניסוח על פי ההסכמות עם השרה.
אורי שלומאי: והחוק חל מיד.
יפעת שאשא ביטון: החוק נכנס לתוקף מיד באופן וולונטרי והופך להיות חובה כעבור שנתיים.
שמרית שקד גיטלין: מקרים נוספים כפי שיקבע השר, כלומר השר רשאי לקבוע – אני לא יודעת איך לנסח את זה – למשל מקרים שבהם החוק הזה לא חל?
יפעת שאשא ביטון: או במקרים נוספים שייקבעו בכללים של השר.
יפעת שאשא ביטון: החוק יהפוך להיות חובה, למעט...
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו נגיד את הקריטריונים: מרחבים שמשמשים למגורים, כאשר 80% מן ההורים אינם מעוניינים, ובמקרים נוספים שייקבעו בכללים של השר.
יפעת שאשא ביטון: כלומר יש פה שלושה קריטריונים ואז זה משאיר גם את החופש.
שמרית שקד גיטלין: זה הרחבה של סעיף 13 על אי תחולה.
יפעת שאשא ביטון: זה מייתר בעצם את מה שאמרנו בסעיף 9.
יפעת שאשא ביטון: ניפגש שוב ביום שני.
יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת ברשות
יפעת שאשא ביטון: כם לפתוח את דיון הוועדה בנושא ביטוח תאונות אישיות לתלמידים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא הדיון הראשון שאנחנו מקיימים בנושא בניסיון להבין מה המשמעות האמיתית של אותה פוליסת ביטוח של תאונות אישיות.
יפעת שאשא ביטון: בעבר אנחנו דנו בזה בהקשר של ילדים חולים בתוך המערכת, האם הם מבוטחים או לא.
יפעת שאשא ביטון: קצת קראנו תיגר על העניין שהם כביכול מוחרגים מהפוליסה, למדנו שלא בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: אבל ככל שאנחנו צוללים פנימה, לפחות ממה שאני למדתי בחודשים האחרונים, לא רק שהילדים החולים או האלרגיים לא נמצאים בפוליסה – כל הילדים בכלל לא בטוח שהם בתוך הפוליסה.
יפעת שאשא ביטון: אתם בטח מסתכלים עליי ולא מבינים מאיפה אני מוציאה את המשפט הזה, אבל ככל שחפרנו גילינו שבניגוד לשנים עברו שבהן אם ילד היה נפצע ברמת פציעה כאלה ואחרות, אפילו ברמה של שבר, ההורים היו מקבלים איזשהו שיפוי כתוצאה מהטיפול שנדרש לילד.
יפעת שאשא ביטון: היום אם הילד לא מת, לא עלינו, לא מגיעים לשם בכלל.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, הפוליסה לא מכסה אף אחד ושום דבר.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח מאוד אם יש פה מומחים שישבו מולי ויגידו גברתי את טועה, בואי תראי מה יש שם.
יפעת שאשא ביטון: אבל מה שאנחנו בעצם רוצים להשיג בדיון הזה זה לברר מה זו באמת פוליסת ביטוח תאונות אישיות לילדים בתוך מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: מה היא אומרת, מתי אפשר להשתמש בה ועל מה ההורים משלמים 49 ₪ לשנה.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נתחיל היום, זאב, איתכם ההורים.
יפעת שאשא ביטון: נתחיל איתכם כי אתם מייצגים, אתם ישבתם בכל הדיונים שקשורים לפוליסה.
יפעת שאשא ביטון: לאחר מכן אנחנו נשמע מומחים שנמצאים כאן וידברו על הכשלים שהם מזהים.
יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, זאב או מי מטעמכם שרוצה לפתוח.
זאב גולדבלט: מדינת ישראל חייבה או מחייבת לבטח את כל תלמידי ישראל באשר הם ברגע שהם נכנסים לתחולת חוק חינוך חובה.
זאב גולדבלט: זה לא בחירה של ההורים לשלוח את הילדים לבית ספר, זה חובתם על פי חוק.
זאב גולדבלט: ומדינת ישראל שחייבה אותם גם חייבה את הרשויות המקומיות לבטח אותם בביטוח תאונות אישיות אבל אישרה לרשויות המקומיות לגלגל את העלות של הביטוח על ההורים.
זאב גולדבלט: השינוי שבוצע לפני כשנתיים, שינוי החוק שהיית גם שותפה לו לפחות בחלק מההתנהלות, קבענו את מחיר המקסימום ל-49 ₪.
זאב גולדבלט: דרך אגב, בשותפים לחקיקה היו כמובן המרכז השלטון המקומי והמשכ"ל, ועדת החינוך של הכנסת, וכמובן אנחנו ההורים.
זאב גולדבלט: בסך הכל הסכומים שבהם מבוטחים היום ה- - - שמקבל הורה שהילד שלו נפצע עלה בצורה דרמטית בחלק מהסעיפים.
זאב גולדבלט: לעומת זה, בחלק מהסעיפים יש שינוי לרעה ועליו אנחנו כרגע מתדיינים.
זאב גולדבלט: כרגע זה מול משרד החינוך ומול מרכז השלטון המקומי, אבל תמיד צריכים לזכור שזה בסוף יוצא למכרז מול כלל חברות הביטוח ואני מקווה שתהיה הענות השנה למכרז הזה.
זאב גולדבלט: אני רוצה להתחיל באיזושהי קריאה טרומית.
זאב גולדבלט: אנחנו חושבים בפורום ועדי ההורים היישוביים שמדינת ישראל היא זו שצריכה לבטח את התלמידים, ולא ההורים.
זאב גולדבלט: יותר מזה, יש למדינת ישראל חברת ביטוח שנקראת ענבל ובזמנו היא זו שגם ביטחה את הילדים ואין שום סיבה שהמדינה תסיר את אחריותה ותוציא את הביטוח למכרז כללי לכל חברות הביטוח החיצוניות.
זאב גולדבלט: יותר מזה, אנחנו באמת חושבים שמי שצריך לממן את עלות הביטוח זו המדינה.
זאב גולדבלט: מי שחושב שהסכומים כאן הם תלושים מהמציאות יש לו טעות, מדובר בסך הכל בקצת יותר מ-110 מיליון שקל לכלל הורי ישראל.
זאב גולדבלט: כי אם לוקחים את ה-49 שקלים כפול 2.3 מיליון תלמידים שיש בישראל מגיעים ל-112 מיליון.
זאב גולדבלט: זה לא סכום שמדינת ישראל לא יכולה לעמוד בו, זה סכום פעוט - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זאב, ברשותך, אני בכוונה עוצרת אותך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עכשיו לא בדיון האידיאולוגי פילוסופי מי יממן, על מי זה - - - אנחנו לא שם.
זאב גולדבלט: הבעיה היא שאנחנו אף פעם לא מגיעים לשם, לעיקרון - - - שבעל הפוליסה זה לא ההורה, זה הרשות.
יפעת שאשא ביטון: זה בסדר שאפשר לקיים גם על זה דיון, זה חשוב באמת, אבל זה לא הדיון היום.
יפעת שאשא ביטון: היום אנחנו במציאות שכבר יש פוליסה.
יפעת שאשא ביטון: ההורים משלמים אותה והיא לא באמת מכסה משהו, לפחות ממה שאני למדתי.
יפעת שאשא ביטון: אז בוא תיגש לעניין מה היא מכסה.
יפעת שאשא ביטון: מה הפוליסה שאתם משלמים עבור הילדים שלכם מכסה היום, באיזה תנאים, באיזה מקרים, אחרי כמה זמן.
זאב גולדבלט: מי שייתן את המענה גם במה היא מכסה וגם מה הפערים שאנחנו רוצים להשלים במסגרת המכרז החדש יהיה אבי סרוסי, יושב ראש ועד ההורים של לוד שגם מרכז אצלנו את צוות הביטוח.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אבי.
אבי סרוסי: אני יו"ר הנהגת הורים עירונית בלוד, יו"ר מועצת הפורום ומרכז צוות ביטוח בפורום ההורים היישובי.
אבי סרוסי: בפתח דברייך דיברת מה הפוליסה מעניקה.
אבי סרוסי: אז בפוליסה הזאת יש שינוי בשנתיים האחרונות.
אבי סרוסי: בקודמת היו 21 ימי היעדרות בהוראת רופא מומחה מקנה פיצוי להורים בסך, לצורך העניין, 94 שקלים ביום, שזה סכום בסך הכל שבא למזער את הנזק שההורים יישארו בבית.
אבי סרוסי: היום כדי לקבל פיצוי צריך להיות מעל 90 ימים וגם מעל 90 ימים זה צריך להיות בהוראת רופא מומחה מרותק למיטתו ושהמבטח גם יאשר את זה.
יפעת שאשא ביטון: וברצף ועם קביעת נכות.
אבי סרוסי: ברצף ושהמבטח יאשר את זה.
אבי סרוסי: לא נכות, אנחנו מדברים על הפן הזמני, על ימי היעדרות.
אבי סרוסי: וזה מצב שבו אנחנו מבקשים קודם כל להחזיר את זה ל-21 ימים.
אבי סרוסי: כי להגיע למצב של ילד מרותק למיטתו זה מקרים ייחודיים שילד מגיע למצב שהוא מרותק למיטתו אז הוא כבר לא צריך שום פוליסה כי הוא יקבל מהפוליסה פיצוי אבל גם מגופים נוספים במדינת ישראל שכן יהיו איתו כמו המשרד לביטוח לאומי.
אבי סרוסי: אנחנו מבקשים להחזיר את המצב לקדמותו, ל-21 ימים, על מנת שבסך הכל הפיצוי המזערי הזה יוכל לפצות את ההורים על זמן היעדרות של הילד.
אבי סרוסי: דבר נוסף זה הקמת צוות מעקב ובקרה למקרים חריגים.
אבי סרוסי: כשנניח המבטח בא ואומר, נכון, יש 98 ימים בהוראת אורתופד מומחה.
אבי סרוסי: אבל לא, עדיין התלמיד לא זכאי לפיצוי כי המבטח החליט שהוא לא זכאי, הוא לא מרותק למיטתו, זה עדיין רק - -
יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה, רק כדי שאני אדע לחדד את הדברים אחר כך בסיכום.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו מדברים על 21 ימי היעדרות זה בלי קשר אם הוא מרותק למיטתו או לא מרותק למיטתו.
אבי סרוסי: נכון.
יפעת שאשא ביטון: אז מה אמרת עכשיו לגבי ה-28 ימים?
אבי סרוסי: לא 28 - -
קריאה: זה השתנה ל-90.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שזה השתנה, אבל אתה אמרת שיש מקרה שילד מקבל 28 ימים - - - האורתופד נתן 28 אבל המבטח החליט - -
אבי סרוסי: 98.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, שמעתי 28 בגלל זה לא הבנתי מה ההבדל ביניהם.
אבי סרוסי: גם, נניח, אני אומר, 98 ימים, לא 90 ימים.
אבי סרוסי: עדיין יש מקרים שהגיעו אלינו שעדיין המבטח לא הכיר בזה כי זה - - - המבטח חושב שזה לא היה צריך להיות מרותק למיטתו.
אבי סרוסי: אורתופד של הקופה אולי לא בדיוק צדק.
אבי סרוסי: הדבר הנוסף זה שהיינו מבקשים שיוקם צוות מעקב ובקרה למקרים חריגים בהם לא מאושר פיצוי.
אבי סרוסי: כמו שדיברנו עכשיו על המקרה הנוכחי.
אבי סרוסי: יהיה צוות שיעמדו - - - ועדת חריגים וכדומה שיעמוד על מקרים כאלו, שאם לא אושר אז לא, זהו, לא מאושר זה תשובה חד צדדית.
אבי סרוסי: שיישמע עוד קול לתלמידי ישראל מדוע לא אושר.
יפעת שאשא ביטון: בכלל נשמע לי אבסורד הסיפור הזה שרופא מקצועי, לא משנה באיזה קופה הוא ואיזה בית חולים, נותן את x הימים והרופא של הביטוח חושב שאולי הוא לא צדק ועושה דין חדש לעצמו ולילד.
אבי סרוסי: ופה זה נגמר.
אבי סרוסי: ברגע שהוא החליט שלא אז לא.
זאב גולדבלט: כמה תוספות קטנות – אנחנו עלינו על באג בביטוח שתלמידים יוצאים לפעילות מטעם בית הספר למחויבות אישית הם לא מבוטחים כנגד תביעות צד ג'.
זאב גולדבלט: זאת אומרת, אם חלילה תלמיד כזה מגיע לבית הורים ועושה פעילות, שובר ואזה או שופך מים ומישהו מחליק הילד לא מבוטח, כרגע.
זאב גולדבלט: וצריכים לראות איך נותנים כיסוי ביטוחי לילדים שהם יוצאים לפעילות מטעם בית הספר גם אם זה לא בליווי המורה.
יפעת שאשא ביטון: פעילות למחויבות אישית היא לא בליווי המורה.
זאב גולדבלט: זה דבר אחד.
זאב גולדבלט: דבר שני שיש באג כרגע זה, שוב, בראייתנו –הורים מלווים, צריכים לתת את החשיבה גם על נושא של ביטוח צד ג' להורים מלווים כדי שהורה מלווה לא יתבע על ידי הורים אחרים שילדם נפגע במהלך טיול, למשל.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי אבל זה כבר ביטוח ברמה הכללית, לא רק ברמה של ביטוח תאונות אישיות, או שזה מתכתב - - -
זאב גולדבלט: זה סוג של אבל גם.
זאב גולדבלט: הדבר הנוסף שאנחנו ביקשנו מהמשכ"ל לבדוק, ושוב זה לא שייך לביטוח תאונות אישיות אבל זה מתחבר לפתיחה שלך מקודם, ויעשה בחינה של הדלתה שתידרש מהורי ישראל לשלם במידה ומרחיבים את ביטוח תאונות אישיות גם למקרים של פגיעה כתוצאה מרעידת אדמה, כי היום זה מוחרג, וגם למענה לילדים שנפגעו מאירועים במסגרת - - - כתוצאה ממחלה כרונית או אלרגיה כזאת או אחרת.
זאב גולדבלט: אני מזכיר שהנושא הזה, של המחלות הכרוניות והאלרגיות ליווה אותנו ברעש גדול במהלך השנתיים האחרונות ולפחות שנדע מה תוספת העלות שנדרשת לטובת הביטוח הזה.
יפעת שאשא ביטון: שאלה – בשנתיים האחרונות משלמים 49 שקלים, לפני כן התשלום לא היה אחיד, הרי בגלל זה אנחנו יצאנו לחקיקה כדי לייצר פוליסה אחידה.
יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים לומר לי את הטווח של המחירים שהיה לפני שנתיים?
זאב גולדבלט: לפני חמש שנים עלות הביטוח הרשמית הייתה 32 או 35 שקלים, משהו כזה.
זאב גולדבלט: תוך שלוש שנים היא טיפסה ל-75 שקלים.
זאב גולדבלט: הבעיה היא שמי שהוא בעל הפוליסה זה לא ההורים אלא הרשות המקומית.
זאב גולדבלט: רשויות מקומיות עניות שבהם האוכלוסייה היא דלת אמצעים בצורה קיצונית, ויש כאלה במדינת ישראל, לא שילמו את הפוליסה.
זאב גולדבלט: התוצאה היא שתיאורטית לפחות הילדים לא יהיו מבוטחים, וזה איום ונורא.
זאב גולדבלט: גם הילדים ביישובים שכן שילמו את הפוליסה, התשלום לא היה אחיד ואני אתן דוגמאות קיצוניות:
זאב גולדבלט: פתח תקווה בלטה בהישגים שלה - - - ההורים, שם שילמו 32 שקלים כשכל הארץ, תיאורטית, שילמו 75 שקלים - -
יפעת שאשא ביטון: והכיסוי שלהם היה כיסוי כפי שאתה אומר?
זאב גולדבלט: אותה פוליסה בדיוק.
זאב גולדבלט: רק בגלל שזו עיר גדולה, יש להם מעל ל-54,000 תלמידים הם שילמו מעט.
זאב גולדבלט: תל אביב שילמו 49 שקלים או 48 שקלים.
זאב גולדבלט: אשדוד אותו דבר.
זאב גולדבלט: נתניה, אם אני לא טועה זה היה 42 שקלים.
זאב גולדבלט: דרך אגב, אנחנו חוטפים את האש כתוצאה מזה כי באים ואומרים לנו ההורים ביישובים האלה בגללכם אנחנו משלמים יותר.
זאב גולדבלט: ואנחנו מנסים להסביר להם שיש כאן - -
יפעת שאשא ביטון: הבאג היחידי שאני מזהה פה זה שהם משלמים יותר בכמה שקלים, הם מקבלים פחות, אבל גם - -
זאב גולדבלט: קצת פחות, תלוי באיזה תחום.
זאב גולדבלט: הבעיה היא שיישובים כמו ג'סר א-זרקא, אני מדבר עכשיו בהכללה ותסלחו לי על זה שאני מדבר בהכללה – חלק גדול מהישובים הערביים וחלק 2
זאב גולדבלט: גדול מהישובים החרדיים נדרשו לשלם סכומי עתק גבוהים בהרבה מה-75 שקלים - -
יפעת שאשא ביטון: דווקא הם?
יפעת שאשא ביטון: חשבתי שאתה רוצה לומר הפוך.
זאב גולדבלט: תיאורטית את צודקת אבל הבעיה היא מפני שחברות הביטוח מתמחרות את עלות הפוליסה בהתאם לכמות התביעות שיש מכל יישוב.
זאב גולדבלט: ומה לעשות והתשתיות, ולכן הפגיעות בתלמידים הייתה גבוהה יחסית.
זאב גולדבלט: ולכן דרשו מהם הרבה יותר כסף.
זאב גולדבלט: התוצאה הייתה שתלמידים באותם יישובים לא היו בטוחים בכלל.
זאב גולדבלט: היתרון הגדול של הפוליסה החדשה שכל תלמידי ישראל, בלי יוצאי מן הכלל, כולם מבוטחים לא משנה מאיפה אתה בא.
יפעת שאשא ביטון: זה מתוקף החוק שהעברנו, רק שעל הדרך פספסנו כמה דברים לצערי.
זאב גולדבלט: חלק מהעסק היה באמת לחייב את הרשויות המקומיות להיכנס לסל אחיד שכולם בתוך הסל הזה וחייבים להיות בפנים.
זאב גולדבלט: בוודאי, זה חלק מהמהפכה.
זאב גולדבלט: אבל נכון, היו יישובים שספגו כתוצאה מזה קצת, הפוליסה התייקרה להם ב-15 שקל, אבל מצד שני הערבות ההדדית שאני חושב שהיא ערך עליון במדינה כמו שלנו באה לידי ביטוי, ואנחנו בפירוש ערבים זה לזה.
זאב גולדבלט: וזה לא משנה כרגע אם זה ילד מהיישוב אלעד או מבני ברק או מג'סר א-זרקא או מסביון או מראש העין.
זאב גולדבלט: זה לא משנה.
זאב גולדבלט: כולם מבוטחים ויש על כולם ביטוח אחיד.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל תודה רבה, זאב, וגם לכם ההורים.
יפעת שאשא ביטון: אם אני רגע מסכמת את הדברים החוק לביטוח תאונות אישיות, שאגב גם אני הייתי שותפה לו, מצד אחד בא לברך, יצר את אותה ערבות הדדית, את האחידות מבחינת התשלום, אבל מצד שני יוצא שאנחנו קצת פספסנו בהיקף של הפוליסה עצמה אבל זה לא בגלל החוק אלא בגלל מכרז ההתקשרות של השלטון המקומי אל מול חברות הביטוח.
יפעת שאשא ביטון: יש פה נציג של השלטון המקומי?
תמי ברנע: היא כותבת לי שהיא בישיבה בוועדה אחרת.
יפעת שאשא ביטון: ופה אני בעצם כן אמורה להפנות לשלטון המקומי את האחריות שאם הם כבר באים בהתקשרות – כי לפי מה שאתה אומר, ולא בכדי, אני מכירה את הסכומים שהיו לפני כן, הרי זו הייתה התשתית ליציאה לתהליך החקיקה.
יפעת שאשא ביטון: אבל היו חשוב שזה ייאמר גם לפרוטוקול מהסיבה הפשוטה: שהם ידעו לתת יותר גם בפחות כסף.
יפעת שאשא ביטון: אז לא יכול להיות שעכשיו אנחנו עומדים על איזשהו סכום שבסדר, בואו נגיד, גם אם הוא הממוצע, אנחנו לא מסוגלים לתת לפחות את המינימום שהיה בפוליסה הקודמת.
יפעת שאשא ביטון: ולדעתי לשם אנחנו צריכים לכוון עוד לפני שאנחנו מטייבים אותה ולוקחים את כל הנושא של הדלתות שאתה ציינת, גם עבור אירועים שהם כתוצאה ממחלה וגם לדברים הנוספים.
יפעת שאשא ביטון: הצטרפה אלינו חברת הכנסת קארין אלהרר, בוקר טוב, את רוצה לומר כמה מילים?
קארין אלהרר: בשלב הזה להקשיב.
יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה להורים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור לעורך דין עודד יחיאל, מומחה ממשרד עורכי דין חיים קליר, בבקשה.
עודד יחיאל: אני רוצה להציף כמה נקודות שבאמת גם חלקן עלו בדברים של קודמיי אבל - -
קארין אלהרר: אתה מייצג את חברות הביטוח?
עודד יחיאל: לא, אני מעמותת חיים קליר, אנחנו מייצגים נפגעים ומבוטחים מול חברות הביטוח.
עודד יחיאל: אנחנו נתקלים בפוליסות הללו מדיי יום.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע כמה מומחים.
יפעת שאשא ביטון: יושבים כאן סביב השולחן אנשים מייצוגים שונים.
עודד יחיאל: דיברו פה על הנושא של הנכות הזמנית, על ימי אי הכושר שבאמת נקבע בפוליסה תנאי שהוא מאוד מוזר שהופך את הפוליסה הזאת בהיבט הזה של הפיצוי של הנכות הזמנית למעין אות מתה.
עודד יחיאל: כי לקבל ברצף 90 ימים שאתה מרותק למיטה זה מקרים מאוד מאוד קיצוניים, זה לא המקרה השכיח.
עודד יחיאל: ולכן רוב התלמידים, רוב ההורים שנפגעים במהלך זה שהם מלווים וכו' לא יהיו זכאים לפיצוי על פי התנאי הזה של הנכות הזמנית.
עודד יחיאל: בנוסף, אמר ראש ועד ההורים היישובי בלוד שהפוליסה היא בעצם מלאה מלל שחברת הביטוח יכולה להיאחז באותו מלל ולהתחמק מתשלום.
עודד יחיאל: למשל: רתוק למיטתו, לביתו, על פי הוראת רופא, עם מכשיר וכו'.