GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל רוזין: אז הוא לא הבין, הוא אמר לי למה את עוד פעם לומדת?
מיכל רוזין: אמרתי לו מה לעשות, כבר אני עשיתי, ילד בכור, ילד שני, סיוט.
מיכל רוזין: כל פעם אני צריכה ללמוד מחדש לבגרויות.
מיכל רוזין: ושום דבר לא משתנה, כן?
מיכל רוזין: שזה מה שהכי עצוב.
יפעת שאשא ביטון: ומפה אפשר להתחיל את השיח.
מיכל רוזין: בדיוק, זה מה שאמרתי לו.
מיכל רוזין: מפה צריך להתחיל לדבר.
מיכל רוזין: אז כשאנחנו מסתכלים על שלוש הנקודות האלה או הקצוות האלה, אנחנו חייבים להבין שהתהליך כולו תלוי בשלושתן, כי גם אם היום לא צריך את האמא, לכאורה, גם אם היום אנחנו לא דואגים לאמא, מה יקרה כשהוא יגדל?
מיכל רוזין: מה יקרה כשהוא ירצה את המפגש עם האמא?
מיכל רוזין: מה יקרה כשחס וחלילה הוא יצטרך מסיבות רפואיות?
מיכל רוזין: בסוף אנחנו צריכים לשקם את כולם.
מיכל רוזין: אנחנו צריכים לטפל בכולם, גם בשביל החברה, כמו שאמרתי לחיים החדשים של אותה אמא ושל הילדים וההורים המאמצים, אבל בסוף זה כולם.
מיכל רוזין: זה כולל גם את האחים, אם יש אחים במשפחה שמאמצת.
מיכל רוזין: גם הם צריכים לעבור איזה שהוא תהליך משפחתי.
מיכל רוזין: אני שומעת ממשפחות מאמצות שגם זה לא קל.
מיכל רוזין: גם זה לא מובן מאליו, הנה, הבאנו לכם אח חדש או ילד חדש הביתה וזהו, וזה נפלא ואיזה יופי.
מיכל רוזין: ההורים החליטו לעשות מעשה אמיץ, נפלא ובאמת מוסרי מאין כמותו, אבל יש עוד צדדים לעניין.
מיכל רוזין: לכן אני חושבת, אלף לא ראיתי את זה בכלל במסמך.
מיכל רוזין: אני לא יודעת מה נעשה בעולם.
מיכל רוזין: כדאי לבדוק.
יפעת שאשא ביטון: מריה אמרה עכשיו וזה באמת מופיע במסמך.
יפעת שאשא ביטון: באנגליה מתייחסים לכל המכלול.
מיכל רוזין: אז זהו, עברתי על כולם וראיתי.
מיכל רוזין: כנראה פספסתי את אנגליה, כי בשאר המקומות קצת פחות, אבל אני שמחה לשמוע.
מיכל רוזין: אנגליה תמיד היא דוגמא טובה ו - - -
מריה רבינוביץ: יש התייחסות גם למשפחה ביולוגית.
מריה רבינוביץ: כתוב שלעתים היא מקבלת, לא תמיד.
מריה רבינוביץ: יש התייחסות להורים הביולוגיים ויש לפעמים גם התייחסות בכלל למשפחה הביולוגית, סבים, אחים.
מיכל רוזין: אני משערת שיענו לי גורמי הרווחה בארץ, שאם האם נתנה ילד לאימוץ, אז בצורה מסוימת היא יכולה לקבל שירותי רווחה וסיוע.
מיכל רוזין: אבל זה צריך להיות חלק ממשהו עגול, שלם, מאותו דבר.
מיכל רוזין: ובעיקר אני מאד מאמינה בקבוצות תמיכה.
מיכל רוזין: טיפול אישי אחד על אחד הוא נפלא, אבל קבוצות תמיכה, בין אם זה של ילדים מאומצים, אם אפשר, אם הם יודעים, בין אם זה של המשפחות המאמצות, בין אם זה של האמהות.
מיכל רוזין: יש דבר כל כך מעציב בלשבת ביחד ולא להרגיש שאתה לבד בעולם.
מיכל רוזין: חלק מהמהפכות הגדולות ביותר, בוודאי בפמיניזם, התחילו מזה שנשים ישבו ביחד ואמרו רגע, זה לא אני, אני לא אשמה.
מיכל רוזין: אני לא לבד, יש עוד כמוני, זה קורה לעוד נשים.
מיכל רוזין: המקום הזה הוא מקום מעצים, לא מחליש.
מיכל רוזין: ההיפך, הוא מקום מעצים.
מיכל רוזין: אני חושבת שזו המשימה שלכם.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה לחברת הכנסת מיכל רוזין.
מיכל רוזין: אני אשמח שנשמע גם את האמהות וגם את העמותות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עובדים אחד אחד.
יפעת שאשא ביטון: נרשמתם?
יפעת שאשא ביטון: כדאי שתעבירו, כי אני פה עם בקשות דיבור.
יפעת שאשא ביטון: רותי ברוך, תנועת משפחתה?
יפעת שאשא ביטון: סליחה, התנועה לזכויות המאומצים.
רותי ברוך: גם וגם.
רותי ברוך: קודם כל אני אכנס קצת יותר לקטנות.
רותי ברוך: אני חושבת שצריך להגדיר מה משמעות מעקב.
רותי ברוך: מה אנחנו רוצים במעקב.
רותי ברוך: אני חושבת שחלק ממה שאנחנו רוצים זה דבר שצריך להבהיר למשפחות לפני שהן מאמצות, שזה חלק מהעניין.
רותי ברוך: זה דבר אחד.
רותי ברוך: הדבר השני, מה ההגדרה של ילד מאומץ?
רותי ברוך: ילד עד מתי?
רותי ברוך: עד מתי?
רותי ברוך: זאת אומרת - - -
יפעת שאשא ביטון: עד תמיד, אבל אנחנו כאן בוועדה דנים עד גיל 18.
יפעת שאשא ביטון: למרות שנגענו קצת גם בדברים אחרים, אבל לא בבמה הפורמאלית של הוועדה.
רותי ברוך: אז אני חושבת שבכל זאת חובה עלינו גם להתייחס ל-18 פלוס, כי שם יש דברים קשים מנשוא.
רותי ברוך: פעם חשבתי שגיל ההתבגרות זה הדבר הכי קשה.
רותי ברוך: לא.
רותי ברוך: ממש לא.
רותי ברוך: 20-30 קשה שבעתיים.
רותי ברוך: ואני עובדת עם החברה האלה ואני שומעת מהם.
רותי ברוך: חובת הגילוי, שוב.
רותי ברוך: ישבתי לפני שבוע עם בחור, קצין בצה"ל, מדבר איתי בטלפון שיחה ראשונה בשקט.
רותי ברוך: אני אומרת לו אני לא שומעת.
רותי ברוך: הוא אומר לי רק תקבעי לי זמן.
רותי ברוך: הוא יושב איתי, הוא אומר לי רותי, איך אני מסביר להורים שלי שאני יודע שאני מאומץ.
רותי ברוך: שומו שמיים.
רותי ברוך: הוא יודע את זה מגיל 7.
רותי ברוך: מה עבר על הבחור הזה?
רותי ברוך: בדיעבד אנחנו יודעים, ההורים שלו עברו 8 פעמים ממקום למקום בארץ, כי כל פעם משהו עלה.
רותי ברוך: יש עדיין משפחות שלא מדברות.
רותי ברוך: אני נפגשת עם הילדים האלה.
רותי ברוך: הלב נשבר.
רותי ברוך: אני חושבת שגם על זה השירות למען הילד צריך לתת את הדעת או אולי לא השירות, אנחנו.
רותי ברוך: מה אנחנו עושים עם זה?
רותי ברוך: האם מחייבים?
רותי ברוך: לא מחייבים?
רותי ברוך: עוקבים?
רותי ברוך: לא עוקבים?
רותי ברוך: איך עוקבים?
רותי ברוך: איך עוזרים להורים לדבר?
רותי ברוך: מה המשמעות של הסיוע?
רותי ברוך: מה זה הסיוע?
רותי ברוך: תמיכה?
רותי ברוך: להיות עם?
רותי ברוך: טיפול פרטני, טיפול קבוצתי?
רותי ברוך: רק למי שמתעורר ובא, או שאנחנו כל הזמן ממשיכים להציע את זה, לכל האוכלוסייה?
יפעת שאשא ביטון: היום באופן עקרוני למי שמתעורר ויודע שיש, הוא יכול לבוא, אבל אנחנו לא רוצים להיות שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים להיות במקום שאנחנו שם לכל מקרה שהוא יצטרך אותנו.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה בדיוק כמו שאת אומרת, להציע - - -
רותי ברוך: אבל הם לא יודעים שאנחנו יכולים לסייע להם כלכלית.
יפעת שאשא ביטון: אבל בגלל זה אני אומרת, ואני בכלל לא במקום הכלכלי לרגע, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: כי לא כל פעם שאומרים סיוע זה לקחת את זה לכסף.
יפעת שאשא ביטון: יש פה עוד הרבה דברים אקוטיים אחרים שצריך לסייע בהם.
רותי ברוך: ברור, ברור.
יפעת שאשא ביטון: מעבר להיבט הכלכלי, שאולי נוגע רק לחלק מהם.
יפעת שאשא ביטון: אז העניין הוא באמת לראות מה אנחנו כוללים כמרכיבים בתוך התכנית, שאני חושבת שאתם די אמרתם את זה.
יפעת שאשא ביטון: זה ליווי, זה תמיכה, זה סיוע לא במובן הכלכלי, אלא באמת בהתמודדות עם אותם אתגרים, כמו האתגר הזה לצורך העניין, שעלה אצל הילד ועוד אחרים, ואת זה אנחנו צריכים להשאיר לאנשי מקצוע.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק צריכים להחליט אם נכון או לא נכון להיות שם.
רותי ברוך: להחליט שאנחנו עושים את זה.
רותי ברוך: אם חובה או לא חובה.
רותי ברוך: מי נותן את הסיוע הזה?
רותי ברוך: האם רק ת.ל.מ? האם רק השירות למען הילד?
קריאה: שזה המצב היום.
רותי ברוך: שזה המצב היום.
רותי ברוך: ומי שלא רוצה ללכת לת.ל.מ, כי הוא אימץ דרך השירות למען הילד, הוא נכווה מהשירות למען הילד, ת.ל.מ זה אגף של השירות למען הילד ותסלחו לי, מי נותן את הסיוע?
יפעת שאשא ביטון: קודם כל צריך לטפל בזה שהתהליך יהיה מיטיבי, כך שמשפחות לא יפגעו בדרך.
יפעת שאשא ביטון: כי אם אנחנו יוצאים מנקודת הנחה שממילא נפגעים שירות למען הילד, אז אנחנו צריכים חלופה, אנחנו חוטאים לזה בבסיס.
יפעת שאשא ביטון: אז אוקיי, אני מקבלת את השאלה, אבל רק חשוב לי לומר שגם מתוך ההערות שעולות כאן אנחנו אחר כך נשמע את משרד הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פשוט רק נאסוף את הדברים, התייחסות גם למה שקורה בתהליך עצמו, כדי לראות שאנחנו באמת עושים את הדברים בצורה נכונה.
רותי ברוך: דבר אחרון.
רותי ברוך: זה אמנם עלה פה, אני רוצה להדגיש את זה.
רותי ברוך: הנושא של המידע הגנטי.
רותי ברוך: עד שלא נמצאים שם, אף אחד מכם לא יכול להבין מה זה החוסר במידע גנטי ולאן הוא מוביל.
רותי ברוך: אני לא אתחיל לפרט פה.
יפעת שאשא ביטון: זה גם לא הנושא של הדיון וזה בדרך כלל מתעורר בגילאים קצת יותר מבוגרים, אבל זו סוגיה שבהחלט דורשת התייחסות וטיפול.
רותי ברוך: היא דורשת מאד התייחסות ואני מבקשת שתהיה לזה התייחסות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה רותי.
יפעת שאשא ביטון: עמותת פסיפס ואחר כך המועצה לשלום הילד.
קריאה: גם אני ביקשתי.
יפעת שאשא ביטון: לא הלכתי לשום מקום.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אגיד את כל הרשימה, אני רק אומרת למי שצריך אחר כך להתכונן.
תמר רות לפיד: שמי תמי לפיד, אני עובדת סוציאלית בתחום האימוץ.
תמר רות לפיד: עבדתי שנים רבות בשירות למען הילד ומאנגליה הבאתי, לאחר שהותי שם ולימודים שעשיתי שם במרכז לליווי ותמיכה למשפחות מאמצות, שם זה יחד אם אמנה, את החזון של מרכז פסיפס.
תמר רות לפיד: העמותה הוקמה לפני 11 שנים והיא עמותה ללא מטרות רווח.
תמר רות לפיד: היא פועלת בהתנדבות, על מנת להיות כתובת למשפחות מאמצות ולמאומצים פגועים, בכל שלב של האימוץ.
תמר רות לפיד: אנחנו חיים את השטח, יש לנו מגוון של שירותים החל מקו חם, שעובד כל יום, מספר פעמים ביום, דרך קבוצות תמיכה, דרך ייעוצים אישיים, דרך ימי כייף.
תמר רות לפיד: אני לא אפרט.
יפעת שאשא ביטון: מי פונה, ילדים?
תמר רות לפיד: עיקר הפונים שלנו הם משפחות, הם הורים קודם כל, הורים מאמצים כמובן.
קריאה: את מקבלת תמיכה מהמדינה, ממשרד הרווחה?
תמר רות לפיד: לא, לא.
תמר רות לפיד: אנחנו פועלים ועיקר הפונים שלנו הם משפחות שאימצו באימוץ בין ארצי, אבל יש בהחלט לאט לאט טפטוף גם של מאמצים שאימצו בארץ.
תמר רות לפיד: השאלה הראשונה שאני נשאלת היא למה לא ידענו עליכם קודם.
תמר רות לפיד: איך זה אנחנו לא יודעים שאתם קיימים, כי בשירות למען הילד, עם כל הכבוד שיש לי ובאמת צמחתי משם.
תמר רות לפיד: שם התחלתי את עבודתי ואת ניסיוני בתחום.
תמר רות לפיד: אז אין לי תשובה אלא להגיד שהשירות למען הילד לא מיידע בעצם בשירותים שכן קיימים.
יפעת שאשא ביטון: כשדווקא לאימוץ בין ארצי, כמו שאנחנו אמרנו, יש בעצם - - -
תמר רות לפיד: אין.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נשמח, כי זה המידע שהגיע למרכז מחקר ומידע של הכנסת ואנחנו נשמח.
קריאה: השירות מאד מצומצם.
יפעת שאשא ביטון: רגע, רגע, אני אתן לכולכם.
יפעת שאשא ביטון: אני פשוט מנסה לאמת את הנתונים שנמסרו ל - - -
קריאה: מה שחייבים לעשות המדינות דורשות - - -
תמר רות לפיד: אני מנסה להסביר.
יפעת שאשא ביטון: רגע, אין פרוטוקול ככה והשיח גם נורא מבוזר וגם ככה אנחנו רואים שגם מידע שקיבלנו בצורה פורמאלית, אנחנו עוד צריכים לעבד אותו.
יפעת שאשא ביטון: אז בואו נעשה את זה מסודר, בבקשה.
תמר רות לפיד: נכון.
תמר רות לפיד: הצטבר הרבה מאד ידע ממרכז פסיפס סביב העובדה שהרבה מאד משמחות שאימצו בחו"ל, פונות אלינו.
תמר רות לפיד: הן הרוב.
תמר רות לפיד: אין ספק שהן הרוב.
תמר רות לפיד: אין שום תמיכה ואין שום ליווי מוסדר.
תמר רות לפיד: אני חושבת שהמפתח הוא גם לנקודה הראשונה אולי, שעולה פה לדיון, שהיא באמת בהקמת מערך שזה חובתנו.
תמר רות לפיד: זה פשוט חובתנו.
תמר רות לפיד: המשפחות, ההורים מתמודדים עם ילדים מורכבים מאד וגם אלה שהדברים הם לא מורכבים, הם זקוקים לליווי בהורות הייחודיות שלו.
תמר רות לפיד: זו הורות עם גוונים נוספים.
תמר רות לפיד: אנחנו כבר לא בלאמץ ילד ולעבור דירה כדי שלא יידעו שהוא מאומץ.
תמר רות לפיד: אני חושבת, אני רואה מהשטח, אנחנו חיים את השטח, המצוקות הן גדולות בכך שאין להן כתובת ובמיוחד מה שחשוב, שתהיה התמחות ויוקם איזה שהוא מערך של הכשרה גם של אנשי מקצוע שמתמחים בתחום.
תמר רות לפיד: זה דורש כמובן לגייס את האקדמיה, לגייס הרבה גופים נוספים, כי זה המפתח.
תמר רות לפיד: אנשים פונים בצר להם לאנשי מקצוע בקהילה ואני מכבדת כל איש מקצוע באשר הוא, ולא בהכרח יכולים גם לענות להם, על הצורך הייחודי.
תמר רות לפיד: תודה.
יפעת שאשא ביטון: מה שמטריד אותי בסיפור הזה, שהרי מי פונים ומגיעים לכל הארגונים האלה?
יפעת שאשא ביטון: זה החזקים יותר.
יפעת שאשא ביטון: זה אלה שמודעים יותר, זה אלה שמסוגלים לעשות את הפנייה וגם לקבל.
יפעת שאשא ביטון: ודווקא אותם אלה שאני חושבת שבשבילם אנחנו או בעיקר בשבילם אנחנו יושבים כאן סביב השולחן, שאיפה שהוא נעלמים לנו מהאור, תרתי משמע, אנחנו לא נמצאים שם בשבילם.
יפעת שאשא ביטון: רק אחרי שהילדים גדלים, מתבגרים, מסוגלים ככה לפתוח את הפצע ואז אנחנו מגלים איפה הם היו.
יפעת שאשא ביטון: אז זה משהו שצריך לשבת פה מאד מאד חזק על השולחן.
יפעת שאשא ביטון: אני מברכת על הפעילות, זה בסדר שיש גופים שקמים ונותנים את המענה, אבל בסופו של דבר אנחנו צריכים לראות איך אנחנו מגיעים במיוחד לאלה שנמצאים שם בקצה.
יפעת שאשא ביטון: גם לאלה וגם לאלה.
יפעת שאשא ביטון: כרמית ואחר כך בני ממשפחתה.
כרמית פולק כהן: אני כרמית, היועצת המשפטית של המועצה לשלום הילד.
כרמית פולק כהן: קודם כל אני אגיד לעניין הסוגיה שהתכנסנו אליה, גם בדיון הקודם שהיינו פה, באמת נחשפנו לעדויות מאד מאד קשות.
כרמית פולק כהן: דיברו גם ילדים שאומצו בבגרות וגם הורים ביולגים ובאמת נחשפנו לעדויות מאד מאד קשות.
כרמית פולק כהן: אנחנו חושבים וזה כן ביחס להמלצות של ועדת גרוס, חושבים שההמלצות האלה נכונות.
כרמית פולק כהן: אנחנו חושבים שצריך להיות ליווי שהוא יהיה ליווי הוליסטי, במובן הזה שהוא ייתן – וזה בדיוק המשולש שדיברו עליו פה – כשבמר
כרמית פולק כהן: כז באמת אנחנו חושבים שכל האינטרס הוא טובת הילד.
כרמית פולק כהן: אנחנו חושבים שיש לזה השלכות ארוכות טווח על המחסור בליווי הזה ולצערי באמת הוא נחשף בעדויות האלה.
כרמית פולק כהן: אני כן אגיד לשירן שאם אנחנו מתכנסים היום לחקיקה, אז בואו נתכנס כולנו.
כרמית פולק כהן: אני אומרת את זה גם למשרד המשפטים, במובן הזה שזה לא משנה שעבר עשור.
כרמית פולק כהן: את יודעת, רק בשנת 2016 הסדרנו את חוק האומנה, שההמלצות עליו התקבלו בדו"ח רוט-לוי בשנת 2003.
כרמית פולק כהן: אז אני אומרת בסדר, נכון, אנחנו לא צריכים שזה יחכה כל כך הרבה זמן, אבל עכשיו זה קורה.
כרמית פולק כהן: אז אני אומרת בואו, באמת, אני אומרת את זה גם למשרד המשפטים.
כרמית פולק כהן: מצדה יצאה, אבל אני כמובן אגיד לך את זה באופן אישי, שצריך להתכנס ולדבר.
כרמית פולק כהן: את הרי יודעת כמה אנחנו מעודדים שיתוף ילדים, לאו דווקא ילדים שבגרו, אלא גם ילדים בסוגיות של קבלת החלטות.
כרמית פולק כהן: בחוק האומנה הסדרנו את נציב תלונות ציבור לילדים, מתוך מטרה באמת שילדים ישקפו את הקשיים שלהם ולאו דווקא ילדים מאומצים שבגרו.
כרמית פולק כהן: מבחינתנו יש בזה גם תהליך מאד מעצים, אז במובן הזה אני חושבת שכן משרד המשפטים צריך להתכוונן לתכונה כזאת וזה גם יחסוך לנו הרבה זמן בהמשך הדרך.
כרמית פולק כהן: אני חושבת שהמלצות ועדת רוט בהקשר של פוסט אימוץ הן מאד חשובות ואני חושבת שבהחלט הליווי הזה הוא סופר הכרחי, בטח נוכח העדויות שאנחנו שומעים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה כרמית על הדברים החשובים.
יפעת שאשא ביטון: בני ממשפחתה ואומץ לאמץ.
בני סוויל: כן, פעם זה היה אומץ לאמץ.
בני סוויל: אני אב מאמץ.
בני סוויל: קודם כל אני שמח להגיד שיש סוף סוף איזו הכרה שיש צורך ויש פה קונסנסוס מסביב לשולחן והוא חשוב, כי לא לפני הרבה שנים הבן המאומץ הצעיר שלנו, כשלקחנו אותו מבית הילדים, כשעל הטבלה כשלקחתי אותו ראיתי איזה טיפולים יש לו ואיזה ליווי יש לו, וחודש וחצי אחר כך יצא לי להיות עם שר הרווחה, אמרתי לו תשמע, פיזרתם עליו איזו שהיא אבקת פלאים ומהשנייה שמשפחת סוויל לקחה אותו, אז אין, יש הורים עם אינטואיציה טובה ונגמרו כל הבעיות שלו.
בני סוויל: פתרנו את כל הבעיות.
בני סוויל: ואם כן, אז בוא, אנחנו ניקח עוד ילדים ונפתור הרבה בעיות של מדינת ישראל.
בני סוויל: ברור שזה לא ככה וברור שצריך את הליווי.
בני סוויל: אני לא רוצה לחזור על כל מה שנאמר פה, אבל אני אחזור ואומר שחייב, שאם אנחנו – ואני בעד הפיקוח ואיזו שהיא צורה של בקרה – זה לא יוכל לבוא אם אין לפני כן ולפני הדבר הזה, ליווי כמו שצריך.
בני סוויל: זאת אומרת קשה מאד לבוא בטענות למשפחה שלא קיבלה כלים ולהגיד אוקיי, זה מה שיש.
בני סוויל: אני לא מתווכח עם - - - אני לא מכיר אותם, על פרשנויות, על אימוצים שלא הצליחו, על דברים שלא עבדו, הרבה מהם לדעתי זה פשוט כי מי שהיה צריך לקבל את הכלים לא קיבל את הכלים.
בני סוויל: וזה מתחיל במיון ואני רוצה להרים פה דגל, לומר משהו שעוד לא נאמר פה ואני אומר אותו לשירות למען הילד ואולי זה לא פופולארי.
בני סוויל: אחד, המיון נהיה פחות ופחות טוב.
בני סוויל: תקשיבו לי טוב – המיון נהיה פחות ופחות טוב.
בני סוויל: בסטטיסטיקה של האימוצים שמופיעים פה, יש נתון שנעלם מהעין.
בני סוויל: מספר האימוצים ירד, אבל כמות האימוצים שמגיעה מתוך האומנה עולה.
בני סוויל: זאת אומרת השירות למען הילד, שהוא השירות ויש הבדל מהותי.
בני סוויל: אנחנו היינו משפחת אומנה והיינו משפחה מאמצת ואנחנו הורים לשישה ילדים – 4 ביולוגיים לפני כן.
בני סוויל: אני חשבתי שאני יודע הכל על הורות.
בני סוויל: באמת.
בני סוויל: יש לי ארבעה ילדים, מי יכול ללמד אותי משהו?
בני סוויל: אחר כך היינו משפחת אומנה שלוש שנים.
בני סוויל: רצינו לאמץ את הילדה שאצלנו באומנה.
בני סוויל: מי אתם שתגידו לי ותבדקו אותי?
בני סוויל: מי אתם שתעשו לי איזו שהיא בדיקה אם אני יכול להיות משפחה מאמצת?
בני סוויל: זאת הייתה התפיסה שלי והיינו שנה בתהליך של השירות למען הילד, ואני רוצה להגיד, היום אני אומר יש הבדל מהותי בסטייט אוף מיינד, של להיות משפחה מאמצת ולהיות משפחה אומנת.
בני סוויל: הבדל תהומי.
בני סוויל: תהומי במחויבות, בשנייה הזאת ואני אמרתי את זה בכל כך הרבה פורומים – כשהשופט מרים את היד ושם את החותמת.
בני סוויל: אנחנו מגייסים משפחות שתהיינה משפחות אומנה.
בני סוויל: לא תמיד המשפחות האלה נמצאות במצב לאמץ.
בני סוויל: השירות למען הילד נמצא, עכשיו אנחנו לא רוצים להזיז את הילדים האלה.
בני סוויל: אנחנו לא רוצים להזיז אותם ממשפחה.
בני סוויל: כל תזוזה היא טראומה נוראית.
בני סוויל: ד"ר מילי מאסס דיברה על 14 יום.
בני סוויל: כל תזוזה.
בני סוויל: אז אני מתריע שכרגע 60% - תקנו אותי אם אני טועה – 60% מהמשפחות הן משפחות אומנה שאמרו להן אולי אתן תאמצו ו - - - להם אופק אימוץ, אבל מי שגייס אותן, גייס אותן בצורה הכי פרטצית שאני יכול לדמיין אותה.
בני סוויל: לא דיברו על אימוץ ואנחנו נכנסים פה לאיזו שהיא סוגיה, לאיזו שהיא פינה, שהיא מאד מאד מסוכנת.
בני סוויל: צריך להרים את הדגל היום.
בני סוויל: צריך לשים לב לעניין הזה מיידית.
בני סוויל: בסדר, אני לא רוצה לחזור על דברים שנאמרו.
יפעת שאשא ביטון: כי, יש לי גם רשימת דוברים ארוכה ואני רוצה לאפשר לכמה שיותר לדבר.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה.
פנינה תמנו: ראשית אני רוצה להודות לך על הדברים, בני, כי פשוט עשית לי הרמה להנחתה בעניין של הסינונים והמיון ואיך הפלטפורמה הזאת, של אומנה, הפכה להיות פלטפורמה שממנה מסלילים לאימוץ וזו בעיה מאד מאד קשה, גם כלפי הילד.
פנינה תמנו: אני חושבת שיש איזו חריגה מטובת הילד בסופו של דבר, כי כאשר ילד מגיע לאומנה, המסגרת המתאימה היא כך שהוא יראה את הוריו אחת ל-, לא משנה מה הנסיבות, אבל בסופו של דבר זה לא תהליך שאפשר לנצל אותו לצורך אימוץ ולצערי זה קורה לא אחת.
פנינה תמנו: מה שאומר שהוא הרים פה סוגיה שהיא מאד חשובה, שלדעתי צריך להקדיש לה דיון שלם.
פנינה תמנו: הדבר הנוסף, מעבר לזה שאני ממש מברכת את כל מי שבאמת אזר את הכוח, אזר את האומץ, פינה את הזמן שלו והגיע לכאן, בטח מי שעוסק בזה גם כמשפחות מאמצות וגם מי שאומץ ומביא את העדויות.
פנינה תמנו: אחד הדברים שאני רואה מחויבות להשמיע קול זה על הפרדת אחים.
פנינה תמנו: לא יכול להיות שילדים שגם ככה החיים התאכזרו אליהם, שלא היה להם את המזל ואין להם עורף משפחתי הורי, שבסוף בתהליכי האימוץ מפרידים בין האחים.
פנינה תמנו: קיבלתי מספר פניות, באמת סיפורים פשוט מזעזעים, של הפרדת אחים כי המשפחה המאמצת אולי לא רוצה לקבל יותר משניים, שלושה ובמקרים אחרים פשוט יש טווח גילאים שהוא יותר רחב.
פנינה תמנו: את מי זה מעניין?
פנינה תמנו: גברתי יושבת הראש, אני חושבת שמעבר לזה שיש לי הצעת חוק כתובה, שאי אפשר, אלא אם כן באמת בית המשפט מעורב ומראים ששואלים את הילדים.
פנינה תמנו: להפריד בין אחים זה לקחת מהם את הקשר הביולוגי הבסיסי והמשענת, אולי היחידה, לפני שהם נכנסים למשפחה מאמצת.
פנינה תמנו: לכן זה גם נושא - - -
שירן בן דוד עוזרי: זה לקחת את כל עולמם.
פנינה תמנו: זה לקחת מהם את כל עולמם, תודה רבה, הוצאת לי את המילים מהפה.
פנינה תמנו: אני אשמח שבמסקנות אנחנו נעשה דיון על שני הדברים, גם על הנושא של הפרדת אחים, מה גם שהגיעה אלי פנייה של אדם שלקחו לו את הילדים כי הוא מבוגר מדי.
פנינה תמנו: מה קורה במדינה הזאת?
פנינה תמנו: אני יודעת שזה קצת חורג מהשיח של האימוץ, אבל אנחנו חייבים להיכנס יותר ויותר לעומק בנושא הזה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה לך חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה.
יפעת שאשא ביטון: שרונה דוכנה, אבל אני עכשיו ממש אעמוד עם הזמנים, אז תנסו להיות מדויקים.
שרונה דוכנה: אני אציג את עצמי שמי שרונה דוכנה, אני מייסדת של מיזם האימוץ.
שרונה דוכנה: אני זכיתי לאמץ ילד מדהים, בן 6.5.
שרונה דוכנה: אני כאן בגלל כאב מאד מאד גדול.
שרונה דוכנה: אני כאן בגלל כאב, כי אני הורה מודע.
שרונה דוכנה: אני הורה שאכפת לו.
שרונה דוכנה: אני הורה שבועט ושנמצא ונוכח ולמרות כל הרצון שלי וכל היכולות שלי, אנחנו עברנו קשיים מאד גדולים, שלא אשם בהם הילד וגם אני לא.
שרונה דוכנה: אני רוצה להתחיל מכמה נקודות חיוביות ואני אז אכנס למקום של ההחמצה.
שרונה דוכנה: הנקודות החיוביות הן שהשירות לפני האימוץ, לאה הייתה מדריכה שלי.
שרונה דוכנה: לאה ועירית לפני האימוץ.
שרונה דוכנה: אני עברתי תהליך של הדרכה של שישה מפגשים, הוא היה מצוין.
שרונה דוכנה: לפני שקיבלתי את הילד שלי, היו לי פגישות עם אסנת חזן והסבירו לי בדיוק מי זה הילד.
שרונה דוכנה: הוא כבר בן 6.5.
שרונה דוכנה: כלומר קיבלתי תדריך מדוקדק עם מניואל, מי זה הילד ונפגשתי איתו במשך שבועיים.
שרונה דוכנה: ב-1 בינואר 2007, ב-14:20, כשהילד שלי, בן 6.5, נכנס אלי לרכב, הוא נכנס כאשר אני קיבלתי את כל מה שהיה אפשר מהשירות ונסעתי הביתה.
שרונה דוכנה: נסעתי הביתה, השבועיים הראשונים היו מתוקים מדבש.
שרונה דוכנה: אני הורה שלומד, קורא.
שרונה דוכנה: הגעתי לכל הסדנאות עם לינה של השירות.
שרונה דוכנה: הגעתי לת.ל.מ. והודרכנו שם שלוש שנים.
שרונה דוכנה: כלומר אני מדברת על מצב של הורה שאכפת לו.
שרונה דוכנה: שמכיר את כל ההתמודדויות ואני יכולה להגיד לכם שהן היו קיצוניות, אבל הן לא הבהילו אותי.
שרונה דוכנה: מה שהכאיב לי זה שלא היה מענה, למרות שהייתי בת.ל.מ שלוש שנים, יושבת בחוץ, למרות שאני מבקשת להיות עם הילד שלי, כי בעצם מדובר בלבנות משפחה.
שרונה דוכנה: הקשר שלי עם הילד שלי התחיל מצוין.
שרונה דוכנה: אין כאן עניין של חיבור.
שרונה דוכנה: היה כאן עניין של להקנות את הכלים המדויקים, הרלבנטיים למשפחה המאמצת.
שרונה דוכנה: אי אפשר לעשות כאן העתק הדבק ולקחת אדלר או כל גישה אחרת.
שרונה דוכנה: אי אפשר לקחת מטפל משפחתי ולשים לו על הדלת שלט.
שרונה דוכנה: ואני זוכרת גם במהלך הטיפולים בת.ל.מ, אני אמרתי שאני יודעת שיש דברים אחרים שיעזרו, כי אני קוראת ומודעת ושיחק שם הרבה מאד אגו.
שרונה דוכנה: אנחנו עברנו מספר אנשים.
שרונה דוכנה: בסופו של דבר אני מרגישה החמצה.
שרונה דוכנה: אני רוצה לקפוץ לסוף ולהרגיע אתכם.
שרונה דוכנה: להגיד לכם שבשנתיים האחרונות אנחנו באמת מלקקים דבש, אבל הדבש הזה זה לא פירות של התהליכים והטיפולים שעברנו.
שרונה דוכנה: זה למרות.
שרונה דוכנה: כי אני הלכתי ואני אספתי.
שרונה דוכנה: אני כתתי רגליים בדם, יזע ודמעות, אבל מה שעזר זה שלא משנה מה עברנו, תמיד היה איזה כוכב שהאיר את הדרך שלנו והיה לי את הכוח להסתכל ומשפחה גרעינית שמאד עטפה אותנו, והמשכנו למרות קשיים מאד קיצוניים, עד כדי כך שפניתי לרווחה בהרצלייה, לא כי התמוטטתי, כי הרגשתי שניסיתי הכל וממש מינו לי עובדת סוציאלית של הרווחה.
שרונה דוכנה: אף אחד לא אמר לי בכלל שזה אפשרי.
שרונה דוכנה: פשוט מהמקום של האין ברירה אני תמיד אמצא את הדלת והיא עזרה לי.
שרונה דוכנה: אני שמעתי לא פעם – .
שרונה דוכנה: אין מצב.
שרונה דוכנה: אני לילד הזה הוכחתי שלא משנה מה יקרה, אנחנו ניתן ידיים ונצלח.
שרונה דוכנה: אנחנו כאן במצב הזה שהבן שלי הוא שוער כדור יד מצטיין, מייצג את ישראל בנבחרות.
שרונה דוכנה: בגלל כוחות הנפש שלו, תעצומות הנפש שלו ובגלל שאני לא ויתרתי, אבל זה לא בגלל הטיפולים.
שרונה דוכנה: ומה שאתם הולכים לעשות זה לקחת את הטיפולים, לעשות מהם יותר, לתת יותר מ - - -.
שרונה דוכנה: העוקץ, הבעיה זה שהטיפולים לא היו מותאמים.
שרונה דוכנה: אז מה שעשיתי מכאב גדול, לצד זה שאני בעצם מתגלחת על בשרנו, למדתי מה כן עובד ולא עובדות התיאוריות.
שרונה דוכנה: ולא עובד שאני אקח את הילד שלי למיליון טיפולים.
שרונה דוכנה: לא יעזור שאני אשים על הכתפיים שלו מן מסר כזה – בואו נתקן את הילד.
שרונה דוכנה: לא, לא מדובר בלתקן אותו, כי יש דברים שאולי אני לא יכול לעזור, מדובר לא בלתקן את הילד וגם לא בלתקן את ההורים.
שרונה דוכנה: אנחנו לא צריכים פיקוח, אנחנו רוצים.
שרונה דוכנה: אני בכל הפורומים של ההורים וזה פורומים של מאות אנשים.
שרונה דוכנה: אני עשיתי סקרים שהגשתי לפני שנים לשירות, גם לכם.
שרונה דוכנה: אנחנו מדברים על להצמיח את ההורה המאמץ – Don't fix the child grow the parents.
שרונה דוכנה: אני למדתי, כי פשוט יצרתי קשרים גם עם האקדמיה, עם המרכז הבין תחומי, עם בית הספר לפסיכולוגיה.
שרונה דוכנה: יצרתי קשר עם מרכז סגול, זה מרכז למוח ותודעה.
שרונה דוכנה: לא יכול להיות להבין את הצרכים של הילדים, אם לא מבינים התפתחות נוירו ביולוגיה.
שרונה דוכנה: אי אפשר.
שרונה דוכנה: מדובר בילדים שעברו הצפה של קורטיזון עוד ברחם.
שרונה דוכנה: לכן כמו ששירן אמרה, הם כבר נולדים עם הטראומה, הם כבר נולדים בקורטיזון ולכן גם הוויסות הרגשי שלהם, הם מה שנקרא מסקלה אפס ישר קופצים.
שרונה דוכנה: הבעיה היא לא בילדים, הבעיה היא גם לא בהורים.
שרונה דוכנה: אני לא צריכה פיקוח.
שרונה דוכנה: אני התחננתי לעזרה.
שרונה דוכנה: אני הייתי מסתובבת ברחובות בוכה, לא כי היה לי קשה, אלא כי לא נתנו לי פתרונות.
שרונה דוכנה: אז הלכתי ומצאתי.
שרונה דוכנה: פניתי לאדם פרטמן, שהוא הגורו - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, במשפט סיכום.
שרונה דוכנה: אני רוצה להגיד אל תלכו ותעשו יותר ממה שיש, כי מה שיש לא עוזר, הוא רק מאריך את הסבל.
שרונה דוכנה: מה שאני יצרתי ועשיתי אותו מתוך כאב ותודה לאל, תירגעו, אצלנו הכל בסדר והילד שלי גם אומר, אני מבין שעכשיו אחרים נרתמים.
שרונה דוכנה: הגישה צריכה להיות רב תחומית, שמתייחסת לפסיכולוגיה, נוירו ביולוגיה והמון תגון.
שרונה דוכנה: זה לא תיאוריה.
שרונה דוכנה: צריך לתרגל הורים בוויסות רגשי.
שרונה דוכנה: צריך לתת להורים איזה שהוא וול-בינג בסיסי, כי מדובר בהורות אקסטרים.
שרונה דוכנה: הקשר בין כל מי שנמצא כאן חייב להיות קשר אמיץ.
שרונה דוכנה: קשר של נוכחות.
שרונה דוכנה: מערך המטפלים בארץ חייב להיות קריטריונים מי מורשה ומי לא מורשה.
שרונה דוכנה: לכן לפני חודש, בנוסף לכל העשייה, פשוט הקמתי מיזם אינטרנטי, כדי שכל אחד מהפיג'מה שלו, יוכל להיכנס למידע, לגלוש ולעשות מה שצריך.
שרונה דוכנה: כי למה הורים לא יוצאים?
שרונה דוכנה: הם מתביישים.
שרונה דוכנה: ההורים מתביישים.
שרונה דוכנה: חלקם המתינו שנתיים.
שרונה דוכנה: חלקם עוברים דרכים שקשה להם לחלוק את זה.
שרונה דוכנה: לכן גם בקבוצות תמיכה ההורים לא תמיד יספרו.
שרונה דוכנה: גם הילדים מתביישים.
שרונה דוכנה: הילדים מרגישים כאילו זה בגללם.
שרונה דוכנה: זה לא בגלל הילדים.
שרונה דוכנה: מדובר על דיוק.
שרונה דוכנה: אני רק רוצה לומר משפט מסכם.
שרונה דוכנה: לפני חודש, כשהבנתי שבעצם צריכה להיות – ואת הזכרת את זה – אקדמיה לאנשי מקצוע, יצרתי פורום.
שרונה דוכנה: פורום שנקרא רוס, על שם אחת המנחות בחו"ל וכינסנו מעל 30 אנשי מקצוע מכל רחבי הארץ.
שרונה דוכנה: כלומר אם תצטרכו תמיכה – הרי השירות רוצה לתת תמיכה בפרישה ארצית – יש.
שרונה דוכנה: רק צריך לדאוג להכשיר את האנשים לפי התפיסות המתקדמות בעולם, כי הן עובדות.
שרונה דוכנה: ואני בקשר עם 12 אנשי מקצוע.
שרונה דוכנה: זאת מומחיות.
שרונה דוכנה: אימוץ זו מומחיות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה שרונה על הדברים החשובים.
יפעת שאשא ביטון: גם כאן אנחנו רואים שמי שיש לו את הכוח והוא מספיק חזק, אז הוא גם מוצא את הדרך.
שרונה דוכנה: נכון מאד, בדיוק.