GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: ומי שלא, יכול היה לקרוס באמצע, יכלו גם לקחת לו את הילד באמצע ואנחנו שמענו, אני חושבת כולנו, גם אם היינו בדלתות מסתובבות – אז איפה היא יכלה לצאת בכל אחת מהפעמים שבהם היא נתקלה בקושי.
יפעת שאשא ביטון: אני לא פוסלת את זה שצריך להרחיב את השירות, לצד זה שצריך לעשות התאמה גם בשירות שקיים היום.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אלה לא דברים שהם בסתירה, להיפך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים להיבנות מהצורך של – את קוראת לזה פיקוח, אני דווקא בשונה ממקומות אחרים הפעם לא משתמשת במילה פיקוח.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהסיפור הוא יותר ליווי ותמיכה וסיוע ומעקב, מהמקום של לראות מה הצרכים שעולים ובמקומות שגם צריך להציל שם מישהו, אז מצילים אותו ולא כל הצלה היא להוציא החוצה.
יפעת שאשא ביטון: במקרה שלכם לצורך העניין הזה היה משהו אחר.
יפעת שאשא ביטון: הסיוע המשפטי, עורכת הדין רחלי ירדן, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: אחר כך אלרואי שגית סיגל.
יפעת שאשא ביטון: אני רק מבקשת ממש בקצרה, כי אנחנו לקראת סיום הדיון, אז שאנחנו נהיה מדויקים.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, הסיוע המשפטי.
רחלי ירדן: אז אנחנו העברנו נתונים למריה לפני כן, על מקרים שמגיעים אלינו ובאמת זה המקרים היותר קשים של אותם אנשים שלא היו להם את הכוחות להתמודד בעצמם וחבל לנו שאין מספיק נתונים על מספר מקרי הנזקקות שהמקור שלהם, זאת אומרת שברקע יש שם אימוץ בהתחלה.
רחלי ירדן: אני חושבת שחייב להיות איזה שהוא מעקב עם נתונים מדויקים על הדבר הזה.
רחלי ירדן: ברור שצריך סיוע ותמיכה ושירותים שמגייסים ושתומכים לכל אורך הדרך במשפחות המאמצות.
רחלי ירדן: אני רוצה לדייק ולהגיד שאני חושבת שהמנגנון שייבנה חשוב לא רק לדבר על עצם קיומו, אלא גם על איך זה נעשה והאופן שבו אנחנו מאפשרים גם לילד עצמו ולא רק למשפחה ולקול הכללי של המשפחה, להישמע.
רחלי ירדן: צריך לתת לילד עצמו את המסלול שלו, את איש האמון שלו, שאיתו הוא יכול לדבר ולספר ולעבור גם את התמיכה הנדרשת.
רחלי ירדן: במקרים הנכונים גם להביע קושי, אם יש צורך.
יפעת שאשא ביטון: על המכניזם של איך זה יעבוד ומה זה יצטרך לכלול יש אנשי מקצוע שיצטרכו לשבת ולקבוע את זה.
יפעת שאשא ביטון: מה שאני כן אומר עכשיו ואני גם אבקש בסיום, זה שבכל תהליך כזה יהיו מעורבים כל הגורמים האפשריים שנוגעים לדבר, כדי שבאמת יהיה אפשר לבנות את המודל הנכון והמיטבי ולא משהו שרק ערוץ מסוים חושב שהוא הדבר ואין בלתו.
פנינה תמנו: שיהיה שיתוף ציבור.
פנינה תמנו: זה כלי שהמדינה כבר יודעת להשתמש בו.
יפעת שאשא ביטון: כן, דיברנו על זה, בעיקר מקהילת המאומצים.
יפעת שאשא ביטון: אלרואי שגית סיגל ואחר כך נשמע את המשרדים.
שגית אלרואי: אני רוצה דווקא להתחיל ולהגיד תדמיינו לכם.
שגית אלרואי: דמיינו לכם ילדה בת 6, שנמצאת באיזה שהוא מוסד, אין לי מושג איפה שהוא בארץ, בחיפה, אני יודעת ואמא שלה באה לבקר אותה ואומרת לה אל תדאגי, מחר אני אחזור.
שגית אלרואי: אני מבטיחה שאני אקח אותך וזאת הפעם האחרונה שהיא רואה אותה.
שגית אלרואי: כעבור 40 שנה כמעט, יושבת עוד ילדה בת 6 ורואה תמונות.
שגית אלרואי: תמונות של אבא שלה, עם המשפחה שלו, עם החוויות שלו.
שגית אלרואי: תמונות של כל המשפחה ואז היא שואלת אמא, איך זה שלך אין תמונות מהגיל הקטן?
שגית אלרואי: היא שאלה אם המצלמה הייתה מקולקלת וכל מה שיכולתי לומר לה, המצלמה לא הייתה מקולקלת, פשוט לא היה מי שיצלם.
שגית אלרואי: חשוב להבין שזה הרבה יותר מורכב זה נוגע ממש ברמה של זהות.
שגית אלרואי: אני מדברת ממקום של מאומץ שאומץ בגיל בוגר.
שגית אלרואי: אני אומצתי בגיל 6.5.
שגית אלרואי: תחשבו, זה ילד בכיתה א'.
שגית אלרואי: אף אחד לא דיבר איתי.
שגית אלרואי: אף אחד לא הכין אותי, אף אחד לא אמר לי.
שגית אלרואי: אני חושבת שזה איזה שהוא זלזול גם באינטליגנציה של הילדים האלה.
שגית אלרואי: צריכה להיות איזו שהיא הכנה גם לפני שמכניסים את הילד למשפחה המאמצת.
שגית אלרואי: לא סתם מפגש, הנה, בוא תראה, זאת המשפחה החדשה שלך.
שגית אלרואי: זה מה שאני זוכרת, שלקחו אותנו לאיזה מקום מאד נחמד, איזה שהוא כלבו בירושלים, אני אפילו לא זוכרת איפה ועשו לנו היכרות.
שגית אלרואי: מקסים.
שגית אלרואי: זה לא מספיק.
שגית אלרואי: מיותר לציין שהחיים שלי אחר כך היו מאד מורכבים, מלאים בתהפוכות לא חיוביות בעיקרן.
שגית אלרואי: אומצתי לזוג הורים שאני רוצה לצאת מתוך נקודת הנחה שהיה להם חלום מאד גדול מאחורי האימוץ.
שגית אלרואי: באמת, חלום מאד מאד גדול.
שגית אלרואי: הם לא ידעו מה לעשות עם החלום אחרי שהיא קיבלו אותי.
שגית אלרואי: הם לא ידעו מה לעשות.
שגית אלרואי: באתי מפורקת.
שגית אלרואי: הגעתי מהיסטוריה של נרקומנים.
שגית אלרואי: אני עצמי נולדתי תינוקת בקריז.
שגית אלרואי: כל הזיכרונות שלי מאמא שלי, אני זוכרת שהיא אהבה אותי, אבל אני גם זוכרת הרבה מחטים, הרבה מכות, הרבה אלימות ועם זה לכו תתמודדו.
שגית אלרואי: לכו תצנחו.
שגית אלרואי: אז ההורים שלי עשו את כל מה שהם יכלו, אבל הם לא שרונה.
שגית אלרואי: ולצערי הרבה רק בגיל מאוחר מאחד, רק אחרי שאני בעצם הבאתי ילדות לעולם והתחלתי להבין את המורכבות של הורה, מה זה, רק אז התחלנו לעשות איזה שהוא תהליך ריפוי, שהיה אמור להתקיים כשאני הייתי בת 6.
שגית אלרואי: אני חושבת שחייבת להיות פה איזו שהיא הפרדה מאד מאד ברורה בין תינוקות לבין בוגרים.
שגית אלרואי: לא שאני מזלזלת בטראומה של התינוקות - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, התהליכים הם אחרים.
שגית אלרואי: אבל התהליכים הם אחרים לחלוטין.
שגית אלרואי: הזיכרונות.
שגית אלרואי: אני חושבת שחייב לא לזלזל באינטליגנציה של הילדים האלה ולשבת ולהסביר להם את התהליכים בגובה העיניים.
שגית אלרואי: הם בוגרים במילא מילדים בגילם, בגלל שהם חווים את מה שהם חווים.
שגית אלרואי: אז להתייחס לזה.
מיכל רוזין: והם זוכרים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה שגית, סיגל.
שגית אלרואי: תודה.
שגית אלרואי: שגית נולדתי, סיגל אומצתי.
יפעת שאשא ביטון: שגית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתייחס לנקודה הזו, למרות שהשיח הוא מעקב וליווי, אמרתי את זה גם בפתיחה, ליווי בסופו של דבר של ילדים בוגרים יותר נשען גם על החוויות שלהם טרום האימוץ.
יפעת שאשא ביטון: ואם זה לא יילקח בחשבון, זה לא שק קמח שאנחנו מעבירים מיד ליד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מעבירים פה חבילה אנושית מורכבת מאד וצריך לתת לה את המעטפת הנכונה.
יפעת שאשא ביטון: אני אתייחס לזה גם בסיכום.
קריאה: אולי במקום מעקב נגיד תמיכה?
יפעת שאשא ביטון: Yon Name It.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו דיברנו ליווי, תמיכה, סיוע, מעקב.
יפעת שאשא ביטון: הכל, מעטפת.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן למשרד הרווחה לסכם, זה יהיה נכון?
יפעת שאשא ביטון: אז יש לי שני דוברים, אבל ממש ממש בקצרה, תנסו לא לחזור על הדברים של אחרים.
יפעת שאשא ביטון: רותי, בדיון הקודם אנחנו סגרנו עם הסיפור שלך, אז גם לא צריך לספר אותו שוב.
יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת את ההתרגשות - - -
רותי יהושע: אני לא רוצה לדבר על הסיפור, אני רוצה לדבר על אחרי הסיפור.
יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, אבל באמת, שאני לא אצטרך לעצור באמצע, כי לא נעים לי.
יפעת שאשא ביטון: הדברים מאד מרגשים ובכל זאת.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה רותי ואחר כך נטע ומשרד הרווחה.
רותי יהושע: אני אגיד לך, אני הבוקר קמתי ואמרתי רגע, למה את מגיעה בכלל לוועדה?
רותי יהושע: באמת.
רותי יהושע: אמרתי מעצמי אוקיי רותי, עם כל הכבוד, קומי, שימי את הנעליים, כנסי להתקלח וצאי החוצה, אחרת אוי ואבוי לך.
רותי יהושע: הרבה אמהות, אבל הרבה אמהות מחכות לך שם.
רותי יהושע: אמהות ביולוגיות.
רותי יהושע: את התחלת את השיחה מה קורה כשמתחיל המסע ואז אני רוצה לבוא ולהגיד לך שהמסע שלי, כשהוא התחיל בחיים שלי, הוא היה הכי הכי קשה בעולם, אבל אני רוצה להקריא לכם משהו, בסדר?
רותי יהושע: היום אני נותנת הרצאות, אני מנחת הורים, זוגיות ומשפחה, לא ממקום של אוניברסיטה ולא ממקום של שטח.
רותי יהושע: מקום של ניסיון איך בכלים פשוטים, מאד פשוטים, אפשר להציל את הילדים.
רותי יהושע: אני במסע הזה 30 שנה, פעילה חברתית במדינת ישראל בכל מה שקשור לעוני, הדרה, פגיעה מינית, כל מה שנמצא בתוך החדרים האלה.
רותי יהושע: אני בחרתי בחיים.
רותי יהושע: איבדתי מחצית מהחיים שלי על שיפוט עצמי.
רותי יהושע: כילדה, כתינוקת, כנערה שמסרה ונמסר הילד לאימוץ ובכלל כל החיים שלי.
רותי יהושע: מה שנולד אצלי ומה שייוולד אצל הילדים האלה זה החרדות.
רותי יהושע: זה הפחדים.
רותי יהושע: זה התקיעות שתהיה להם כל החיים, לא משנה כמה נדבר, לא משנה כמה נעשה.
רותי יהושע: נולדתי למשפחה ענייה, כולם יודעים, ברוכת ילדים, ונציגי רווחה, עובדים סוציאליים, פקידות סעד שפקדו את הבית באופן קבוע.
רותי יהושע: לא ממש הצליחו לעזור.
רותי יהושע: אבל אני כל כך מודה על המקום הזה כרגע.
רותי יהושע: אני כל כך מודה על הפגישה שלי עם יעל נמרוד מהשירות למען הילד.
רותי יהושע: אם היא הייתה איתי בגיל 18 או לפני, אז לא הייתי יושבת פה והילד שלי לא היה אומר חיכיתי כל כך הרבה שנים לדעת מה העדה שלי.
רותי יהושע: ממש לא.
רותי יהושע: למה לחכות?
רותי יהושע: התגלגלתי למוסדות, לפנימיות, להכל ואני רוצה להגיד לכם שאני אישית הקמתי משפחה מדהימה בעשר האצבעות האלה, בנפש שלי, במקום שלי.
רותי יהושע: והדבר שנתן לי לעשות את זה - - -
מיכל רוזין: - - - חברה, תרגיעו עם הדבר הזה, בלי ההיסטריה.
יפעת שאשא ביטון: רגע, בואו, יש פה אנשי מקצוע, זה התפקיד שלהם.
יפעת שאשא ביטון: כל אחד בעולם יש לו את התפקיד שלו.
יפעת שאשא ביטון: בואו נכבד.
מיכל רוזין: לא, זה מאבק הרבה יותר גדול מזה.
יפעת שאשא ביטון: בואו נאפשר - - -
רותי יהושע: הדבר האחרון שעשיתי בחיי, אחרי שהיו הרבה פוסטים בפייסבוק, אחרי שהיה כאב מאד גדול לילדים המאומצים ולאמהות המאמצות, שבאמת כל הכבוד להם שהם לוקחים את השירות הזה, כל כך הרבה פגיעות לאמהות ביולוגיות שם בפייסבוק ובכל מקום, שאף אחד לא יודע מה היה בשטח.
רותי יהושע: אני לא מאשימה את הממסד, אבל לממסד אין כלים, לא היו כלים וכנראה, אני מקווה שיהיו לו כלים, מכיוון שהדברים הכי-הכי פשוטים, מה שאני עשיתי בחיים שלי לא חיכיתי לממסד.
רותי יהושע: יש עוד המון המון דלתות, אבל השיתוף של הממסד, של החדר הזה, של חברת הכנסת, של הילדים, של ההורים המאמצים וההורים הביולוגיים, הם המקור לבוא ולעשות ביחד ולפתוח דלתות חדשות.
רותי יהושע: להתחיל שיח חדש.
רותי יהושע: אין מה לעשות עם העבר.
רותי יהושע: אין לי מה לעשות איתו, יש לי רק ממנו לצמוח, לגדול, להביא את כל איך הגעתי לכאן בכלל?
רותי יהושע: איך אני, אמא לשישה ילדים מדהימים, מקסימים, אחרי כל הפצעים שהיו לי בכל הגוף, זה לא אמיתי.
רותי יהושע: אני שומעת את האמהות.
רותי יהושע: יש לי פה אמא מדהימה.
רותי יהושע: היא לא תדבר, היא רק כואבת.
רותי יהושע: קשה לה.
רותי יהושע: אני פה איתה.
רותי יהושע: אני איתה.
רותי יהושע: לא אף אחד אחר.
רותי יהושע: שתדעו לכם שיש ביזיון על אמהות ביולוגיות וזה לא יתכן.
רותי יהושע: זה לא יתכן, כי המדינה מסרה ולקחה באותם רגעים שהילדה הזאת הייתה ילדה בסיכון.
רותי יהושע: קוראים לה רותי.
רותי יהושע: אני הייתי ילדה בסיכון.
רותי יהושע: 10 אחים היו ילדים בסיכון.
רותי יהושע: היינו חפץ.
רותי יהושע: עברנו ממקום למקום, הוסטל להוסטל ואף אחד לא היה שם.
רותי יהושע: עכשיו אנחנו כולנו צריכים להיות שם.
רותי יהושע: כולנו.
רותי יהושע: אסור, אסור שיתקיים שום דיון ושום דבר ולא רק דיונים, עשייה, עשייה ביחד, משותפת, ממקום של בגרות, ממקום של כבוד לילדים האלה, ממקום של כבוד להורים האלה, שעל לא עוול בכפם באו ושילמו מחיר כל החיים, אבל כל החיים.
רותי יהושע: 40 שנה אני בחרדות ובבית חולים פסיכיאטרי ובכל מיני מקומות, כי למה?
רותי יהושע: כי הואשמתי בזה שאני ילד בסיכון גבוה.
רותי יהושע: איפה משרד החינוך שם ילד בספסל הלימודים ומרביצים לו שם, כי הוא בא עם בגדים קרועים, כי הוא ילד בסיכון.
רותי יהושע: איפה כולם, לעזאזל?
רותי יהושע: גיל 18, רק מילה אחת אני אסכם, במדינת ישראל ילד בגיל 18 הוא עצמאי.
רותי יהושע: אני הייתי תינוקת.
רותי יהושע: גם בגיל 30 הייתי תינוקת.
רותי יהושע: ארבע שנים הייתי בגן הורדים.
רותי יהושע: יש לי תיק מפה לבאב אל עמוד.
רותי יהושע: מי?
רותי יהושע: מה?
רותי יהושע: אמרתי די.
רותי יהושע: הפשלתי שרוולים ואני אומרת לכם, הילדים יודעים מה הם רוצים.
רותי יהושע: גם ההורים יודעים מה הם רוצים.
רותי יהושע: אף אחד לא יכול להגיד לי בחוויה הפרטית, האישית שלי, בשום דרך, למה אני זקוקה.
רותי יהושע: רק אני.
רותי יהושע: ותודה רבה לך.
רותי יהושע: את פשוט עשית לי את העבודה.
רותי יהושע: לי, לך ולכל ההורים.
רותי יהושע: וגם אתה בני וכולנו.
רותי יהושע: אני לא מאמינה שאני יושבת פה היום.
רותי יהושע: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: גם בפעם הקודמת זה היה מאד מרגש.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מדליק לכולנו הרבה מאד נורות אדומות, איפה אנחנו צריכים רגע לבוא ולהסתכל שוב ולראות איך אנחנו עושים את הדברים קצת אחרת.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לומר שבגילוי נאות, ככה באמצע הדברים שלך זה זרק אותי לאיזה שהוא מקרה שאני מטפלת בו ואין שאלה שמערכת הרווחה צריכה לעשות חשיבה מחדש על כל הסיפור הזה של הוצאת ילדים.
יפעת שאשא ביטון: איך מוציאים ילדים, מה התהליך שעושים, עם מי עושים אותו.
יפעת שאשא ביטון: הרבה, הרבה אני יכולה עוד להמשיך ולומר את כל מה שצריך להתייחס אליו, אבל אני אשאיר לאנשי המקצוע לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נהיה שם כדי לוודא שהם באמת נמצאים על הדרך ושאנחנו מקיפים את הכל.
יפעת שאשא ביטון: נטע לנדמן בקצרה ואז משרד הרווחה.
נטע לנדמן: אז אני מאומצת מגיל 6.5.
נטע לנדמן: הסיפור האישי שלי מתחיל דורות אחורה.
נטע לנדמן: האמא הביולוגית שלי בכלל הייתה במשפחת רווחה.
נטע לנדמן: האבא שלה היה מתעלל בה.
נטע לנדמן: האחים הגדולים שלה נשלחו לפנימייה.
נטע לנדמן: היא ילדה אותי לאחר שני ילדים גדולים שנשלחו הגדולה למשפחה אומנת, השני לאחר מכן לאימוץ, מיד אחרי הלידה.
נטע לנדמן: אני נולדתי ונשארתי, כי אני מאבא אחר.
נטע לנדמן: אחרי נולדו עוד שני ילדים, גם נשארו.
נטע לנדמן: אני הייתי בת 4, אחותי הקטנה הייתה בת 3, נשלחנו לפנימייה.
נטע לנדמן: הקטן נשאר בבית, תינוק, נשאר בבית.
נטע לנדמן: אני לא אדבר כרגע על האלימות שחווינו, שעד היום אני חווה אותה בגוף שלי, את החרדות מהפחד שהיא תהרוג אותי וזה דברים שעברו, שעברו גם לה, שגם היא חוותה אותם מההורים שלה.
נטע לנדמן: זה דברים שעוברים דורות.
נטע לנדמן: הוציאו אותנו מהבית, אחותי הגדולה עוד הייתה במשפחה אומנת, היא הייתה אז – היא גדולה ממני ב-4 שנים – בגיל 6.5, אחותי הייתה בת 5, שלחו אותנו לאימוץ.
נטע לנדמן: הגדולה נשארה במשפחה אומנת, למרות שאותה משפחה אומנת בסופו של דבר, כשהיא הייתה בת 12 אימצה אותה.
נטע לנדמן: 12 שנה הם נלחמו לאמץ אותה וכל הזמן הזה היא חזרה לאמא הביולוגית וחטפה אלימות מאד קשה.
נטע לנדמן: הקטן נשאר בבית עדיין.
נטע לנדמן: הוא היה בן שנתיים כשאותנו אימצו.
נטע לנדמן: הוא נשאר בבית.
נטע לנדמן: הקטן, שאף אחד לא יחזיר לנו את ה-12 שנים שפספסנו ביחד.
נטע לנדמן: שעד היום אני לא מצליחה לגשר איתו את הפער הזה.
נטע לנדמן: שאני הייתי צריכה להיות שם לשמור עליו ולא הייתי שם, כי נשלחתי לאימוץ.
נטע לנדמן: אחרי שאימצו אותנו נולדה עוד אחת.
נטע לנדמן: אותה ישר שלחו לאימוץ והוא נשאר.
נטע לנדמן: הוא נשאר שם.
נטע לנדמן: הוא נשאר שם וסבל את הכל.
נטע לנדמן: לקחו לה 5 ילדים, הוא נשאר שם.
נטע לנדמן: כשהגענו לאימוץ לא הסבירו לנו מה זה אימוץ.
נטע לנדמן: אמרו יהיה אימוץ, יהיה זה, חשבתי זה כמו משפחה, כמו אומנה, שאני אראה את המשפחה הביולוגית, שיש לי אחים גדולים מהצד של האבא הביולוגי שלי, אחיות גדולות שהיו תומכות בי, היו שומרות עלי, היו מטפלות בי.
נטע לנדמן: הקשר איתן נותק לגמרי.
נטע לנדמן: זה אני ואחותי הקטנה בתוך הבית הזה, עם הורים מדהימים, עם רצון והם עשו הכל, את כל מה שהם ידעו הם עשו, אבל זה לא היה מספיק.
נטע לנדמן: השירות למען הילד, עובדת סוציאלית באה ואמרה אל תדברו על אימוץ.
נטע לנדמן: אמנם זה היה לפני 20 וכמה שנה, אני מניחה שהדברים השתנו מאז.
נטע לנדמן: היא אמרה אל תדברו.
נטע לנדמן: אני בבית לא דיברתי על אימוץ, לא אני ולא אחותי.
יפעת שאשא ביטון: למרות שהייתם גדולים וידעתם שנשלחתם לאימוץ.
יפעת שאשא ביטון: זה לא שהייתם תינוקות שצריך לשמור עליכם.
נטע לנדמן: ידענו.
נטע לנדמן: לא דיברתי על זה עם אחותי, שנולדנו באותו בית, גדלנו ביחד, עברנו הכל ביחד.
נטע לנדמן: לא דיברנו על זה בינינו.
נטע לנדמן: הכאב שהיה שם והבכי.
נטע לנדמן: כל לילה בכיתי.
נטע לנדמן: אני זוכרת את עצמי בגיל 9 בוכה ואני רוצה לקפוץ מהחלון, כי אני פשוט רוצה למות ולא היה לי אף אחד.
נטע לנדמן: אף תמיכה.
נטע לנדמן: אף אחד לא דיבר איתי, אף אחד לא טיפול וההורים שלי היו עושים הכל.
נטע לנדמן: אם היו אומרים להם.
נטע לנדמן: אם היו אומרים להם בואו.
נטע לנדמן: ואני עם חרדות עוד מלפני זה והחוויות שעברתי עוד מלפני זה.
נטע לנדמן: וזה פשוט נמשך ולא היה שם אף אחד.
נטע לנדמן: בגיל 18 מצאתי את עצמי עם כאב, על כסא גלגלים, לא יכולה ללכת.
נטע לנדמן: כי הטראומות שחוויתי בילדות, כל מהלך הטראומה הזאת, במשך כל השנים האלה, הייתה כל כך חזקה שהיא פשוט ישבה לי על הרגליים.
נטע לנדמן: כאב שלא יכולתי ללכת.
נטע לנדמן: כאב שעד היום אני מטפלת בו.
נטע לנדמן: אני בת 31 ואני עד היום מתמודדת עם ההשפעות של לפני האימוץ, של אחרי האימוץ.
נטע לנדמן: דברים למצוא זוגיות, הייתי צריכה ללכת לטיפולים בעצמי כדי להגיע לזוגיות בריאה וטובה, כי לא הייתי מוצאת, פשוט לא מצאתי.
נטע לנדמן: אני משלמת עד היום עשרות אלפי שקלים על טיפולים, על סדנאות, על דברים, כדי לשקם את עצמי ואני עד היום בטראומה.
נטע לנדמן: אני בפוסט טראומה.
נטע לנדמן: ההורים המאמצים שלי גם נפטרו, פה אין מה לעשות.
נטע לנדמן: רק היום בגיל 31 אני יכולה להגיד שהגעתי הביתה.
נטע לנדמן: שמצאתי בית וזה בגלל שעוד יש לי את הכלים ואני מטפלת ואני עוד עושה את העבודה על עצמי.
נטע לנדמן: לא יכול להיות שילד נשלח לאימוץ ואין ליווי להורים שלו, עוד לפני האימוץ.
נטע לנדמן: שהורה לא מבין שהוא מקבל ילד, איזה שק בא עם הילד.
נטע לנדמן: גם אם הוא אומץ בגיל אפס.
נטע לנדמן: והרבה הורים לא מודעים לזה והילד חווה.
נטע לנדמן: ילדים בגיל אפס, שאומצו בגיל אפס והיום הם בני 40, 50, 60, אין להם מושג שהם בפוסט טראומה, כי זה הדבר היחידי שהם מכירים והם לא מצליחים להתנהל בחיים והם חושבים שזו אשמתם.
רותי יהושע: והם מקימים משפחה בעצמם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא פותחים את זה לדיון.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה נטע על הדברים הבאמת קשים.
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה בשבילך שאת מרגישה שמצאת בית עכשיו, אחרי כל החוויה המאד מאד מטלטלת הזאת.
יפעת שאשא ביטון: בכוונה השארנו את זה לסוף, כדי שנאסוף את כל הסוגיות ונוכל להתייחס.
יפעת שאשא ביטון: אז בואו ספרו לנו לאן פנינו בעניין הזה, מה אנחנו יכולים לעשות כדי לתקן ככה את התהליך הזה.
מיכל ברגר: אני רוצה לפתוח.
מיכל ברגר: קודם כל שמי מיכל ברגר, אני עורכת דין בלשכה המרכזית במשרד הרווחה.
מיכל ברגר: אני הרבה שנים במשרד הרווחה, משנת 1999 ועיקר העבודה שלי היא עבודה בבתי משפט בתחומים שעוסקים בילדים בסיכון.
מיכל ברגר: גם בחוק הנוער טיפול והשגחה וגם בחוק הנוער.
מיכל ברגר: אני רוצה לפתוח באמירה אישית, שאני מקווה שתתקבל בלב פתוח.
מיכל ברגר: העבודה שלנו היא לא עבודה של טכנוקרטים והיא עבודה קשה מאד ואנחנו מתמודדים בכל יום עם מה שאת סיפרת ועם מה שאת סיפרת ועם מה שאת סיפרת.
מיכל ברגר: והדילמות האלה, של כן להפריד אחים או לא להפריד אחים, או כן להוציא מהבית או לא להוציא מהבית, הן דילמות שמדירות שינה מעינינו ומלבינות את שערותינו.
מיכל ברגר: זה כאין וכאפס לעומת מה שהאנשים פה עוברים, אבל צריך להבין שאנשים עושים ואנשים עושים את מה שהם יכולים והכי טוב שהם יכולים, בתוך מערכת שגם המשאבים שלה הם מאד מאד מוגבלים.
מיכל ברגר: באמת אם משהו מכל הדברים שלי פה נשמע, זה שבאמת אני נותנת לכם את המילה שלי, שכל תיק וכל דבר הוא לא החלטה של אדם אחד, הוא החלטה של צוות ובסוף עובר גם בבית משפט ומשקיעים בו הרבה הרבה לב ומחשבה וניסיון ולמידה.
מיכל ברגר: זה ברמה האישית.
מיכל ברגר: עוד מילה ברמה האישית סביב תיקון סעיף 34.
מיכל ברגר: אני חושבת שהיה לנו תהליך למידה מדהים, עבורי מאד מאד מלמד עם שירן ועם בני ועם רותי שגם הייתה.
מיכל ברגר: ברור שבסוף את חיי המקצועיים נתתי לקהילת האימוץ והכי נכון זה ללמוד ממה שיש לכם לומר על כל צלעותיה; וגם מה שלמדנו פה, ברור שאנחנו לוקחים אותו גם בלב וגם ברמה המקצועית למשרד ולחשוב על הדברים.
מיכל ברגר: עכשיו ברמה המקצועית.
מיכל ברגר: קודם כל נאמרו פה המון המון דברים.
מיכל ברגר: אני לא אתייחס לכולם, חלקם לא מבוססים על עובדות, חלקם נטועים בעמדות ראשוניות בעד ונגד האימוץ, אני אתייחס למה שנאמר בהקשר של הנושא שעליו אנחנו מדברים פה.
מיכל ברגר: קודם כל חשוב לומר שאנחנו נמצאים בעידן שטיפול היום הוא הרבה יותר לגיטימי ממה שהיה קודם ועדיין יש אוכלוסיות שלמות שרואות בטיפול, על כל ענפיו, אות קין.
מיכל ברגר: דבר שלא מתקרבים אליו, בטח טיפול פסיכיאטרי וגם טיפול פסיכולוגי.
מיכל ברגר: וגם שמיעת ילדים הוא נושא שהתפתח והמיומנויות של שמיעת ילדים ומיומנויות של טיפול באימוץ, הם דברים שמתפתחים ונלמדים כל הזמן ולכן מה שהיה נכון לפני 40 שנה ולפני 20 שנה ולפני 10 שנים, הוא לא דומה למה שיש היום ואני מניחה שגם בעוד 10 שנים הדברים יהיו אחרים.
מיכל ברגר: גם למשל לגבי מידע שנמסר, מידע רפואי על ההורים, היום מוסרים הרבה יותר ממה שמסרו לפני 40 שנה.
יפעת שאשא ביטון: אבל עדיין לא באופן מלא.
שגית אלרואי: לא מסרו כלום.
שגית אלרואי: אני בת 43, עוד לא הצלחתי לפתוח את תיק האימוץ שלי.
שגית אלרואי: איך מסרו?
שגית אלרואי: את הבנאלי.
שגית אלרואי: את הבסיסי.
מיכל ברגר: קודם כל אם יש לך עניין שהוא עניין שלך ויכול להיות שהוא משותף לעוד אחרים.
שגית אלרואי: הוא משותף לעוד הרבה.
מיכל ברגר: אז אנחנו נשמח לשמוע ולעזור.
יפעת שאשא ביטון: תעבירי אלינו ואנחנו נעביר את זה למשרד.
מיכל ברגר: העובדות הסוציאליות הבכירות ביותר בשירות למען הילד ואני בייעוץ המשפטי, אם את רוצה אנחנו פה אחר כך, נשמח לשמוע ולעזור.
מיכל ברגר: אני חושבת שזה מה שאנחנו מנסות לעשות בעבודה שלנו.
מיכל ברגר: אני חושבת שכתוצאה מהפתיחות הזו של אנשים בציבור הרחב לטיפול, הרי גם השירות למען הילד למד והבין שצריך לתת שירותי פוסט אימוץ.
מיכל ברגר: השירות עושה מה שהוא יכול ויש הרבה דברים שנעשים.
מיכל ברגר: אנחנו פרטנו את זה במסמך שהעברנו למרכז המחקר והמידע של הכנסת, גם על דרך של פגישות אישיות, גם על דרך של הפניה לטיפול כאלה ואחרים, גם על דרך של קבוצות תמיכה כאלה ואחרות.
מיכל ברגר: ברור שיש עוד הרבה מקום לעשייה.
מיכל ברגר: זה דורש תקציבים והיערכות ויכול להיות שיש גם מקום לחשוב על האופן שבו צריך להנגיש את השירותים האלה ואת המומחיות האלה ושוב, אמרתי, אנחנו שמענו ואנחנו נחזור למשרד ונראה איך אפשר לעשות את הדברים האלה גם בלי צורך בתיקוני חקיקה, יש דברים שאפשר לעשות אותם מעכשיו לעכשיו.
מיכל ברגר: אני מאד התחברתי למה ששירן אמרה על האופן שבו צריך להקדים תרופה למכה ולוודא שילדים מגיעים מראש למשפחות.
מיכל ברגר: הרי גם ד"ר מאסס דיברה על הפגיעה שכבר נעשתה על פי חובת הדיווח, שזה שבעצם אנחנו רוצים זה למנוע את הפגיעות ולא לטפל בהן אחרי.
מיכל ברגר: גם לטפל, אבל למנוע אותן; וגם בזה יש למידה והתפתחות ואנחנו יושבים עכשיו גם במסגרת תיקוני החקיקה של ועדת גרוס וגם במסגרת קבוצות למידה שאנחנו מקיימים גם על הנושא של האבחון של ההורים, על הדרך של להשוות את האבחון של משפחות אומנה, שיש סיכוי שתאמצנה בעתיד לאבחון של המשפחות המאמצות.
מיכל ברגר: למרות שאם יורשה לי לומר, בעיני זכותו של ילד לאומנה מיטיבה היא כמו זכותו של ילד לאימוץ מיטיב וזכותו של ילד בכלל לגדול במשפחה שיכולה לספק את צרכיו.
מיכל ברגר: זה מצד אחד ומצד שני העובדה שהרבה מאד ילדים מאומצים בסופו של דבר מתוך שירות האומנה, נותנת לנו הרבה יותר מהחצי שנה הזו של תקופת הניסיון שמופיעה בחוק האימוץ, ובעצם היום 60% מהילדים נמצאים במצב שבו הם מלווים ויודעים מה קורה אצלם בבית לפי חוק האומנה, במשך שנים.
מיכל ברגר: לכן אני חושבת שהיום אנחנו במצב שהוא שונה ממה שהיה לפני 40 שנה.
יפעת שאשא ביטון: וגם פחות משברים, אבל אם יהיו באמת ליווי ותמיכה גם אחרי האימוץ, אז אפשר יהיה לראות אם אותה משפחה שהייתה מדהימה כמשפחת אומנה, היא גם מדהימה כמשפחה מאמצת, כי מתוך מה שעלה כאן - - -
מיכל ברגר: בהקשר של ועדת גרוס שמעתי את הביקורת וגם דיברתי על זה עם מצדה, על זה שזה מתבסס על מחקר משווה מלפני עשור.
מיכל ברגר: זה לא נכון.
מיכל ברגר: מי שכתבה את זה זו עורכת הדין מוריה כהן-בקשי, אדם רציני ומלומד לכל הדעות.
מיכל ברגר: היא כמובן התאימה את המצב למועד כתיבת הדו"ח.
מיכל ברגר: היא לא התבססה על דברים שהם ישנים וגם היום, כשאנחנו יושבים וחושבים על ההתאמות לחקיקה העכשווית, כמובן שאנחנו מתבססים על הניסיון העכשווי.
מיכל ברגר: אני לא ישבתי וכתבתי את דו"ח ועדת גרוס, אבל אני יודעת שהיה שם שיתוף.
מיכל ברגר: לעניין האימוץ הבין ארצי, מה שנאמר פה על המעקב הוא לא מדויק.
מיכל ברגר: החובה היא חובה שכל הנושא של האימוץ הבין ארצי הוא מופרט.
מיכל ברגר: זה דבר שנקבע כאן בכנסת, למורת רוחו של משרד הרווחה.
מיכל ברגר: אנחנו לא חשבנו שצריך להפריט את נושא האבחון של המשפחה בשנת 1996, כשהחוק חוקק.
מיכל ברגר: אנחנו חשבנו אז שהעובדה שהעמותות הן אלה שמאבחנות ואין סמכות של פיקוח עם שיניים לעניין של האבחון למפקח על האימוץ הבין ארצי היא לא טובה.
מיכל ברגר: אני לא אגיד עכשיו, כלומר אנשים פה דיברו מהניסיון שלהם על התוצאות של העובדה הזו.
מיכל ברגר: אז יתכן שזה לפתחה של הכנסת, אבל בכל מקרה הדו"חות הם דו"חות שהעמותות כותבות באמצעות העובדים הסוציאליים שמועסקים בעמותות ומועברים אל מדינת החוץ על פי דרישת מדינת החוץ.
מיכל ברגר: יכול להיות שזה מועבר באמצעות הרשות המרכזית, אבל זה לא מאפשר למדינה להתערב בכלים שהם שונים מחוק הנוער טיפול והשגחה.
מיכל ברגר: כלומר זה עדיין מחזיר אותנו למערכת הקהילתית.
מיכל ברגר: אין פה חובת פיקוח של המדינה.
מיכל ברגר: והעמותות גם לא תומכות תמיכה כספית ולא טיפולית במשפחות שאימצו דרכן.
מיכל ברגר: לגבי התמיכה בהורים ביולוגיים, זה נושא שמאד מאד קרוב לליבנו.
מיכל ברגר: אני תמיד אומרת, בסוף כשאנחנו-.
מיכל ברגר: בהרבה תיקי אימוץ שאני מופיעה בהם, בסוף, בתוך האולם, מי שיושבת ליד האמא הביולוגית שכאובה ונמצאת במצב מאד מאד קשה, היא העובדת הסוציאלית לחוק האימוץ.
מיכל ברגר: אבל אחר כך באמת צריך לבנות איזה שהם שירותים.
מיכל ברגר: השירות למען הילד ניסה לבנות קבוצת תמיכה לאמהות ביולוגיות ואף אחת לא הגיעה.
מיכל ברגר: היא לא התרוממה, בואו נאמר.
רותי יהושע: אני רוצה להוסיף דבר אחד.
רותי יהושע: רק מילה אחת.
רותי יהושע: השיח, הסטיגמה, עדיין השירות למען הילד היא במקום של שנת 1962.
רותי יהושע: כי באמת, אני נמצאת בשטח.
רותי יהושע: אני נמצאת עם האמהות.
רותי יהושע: אז אני אומרת לך במקומות האלה, אין, לא צריך תקציב, צריך יחס כבוד.
רותי יהושע: כבוד האדם.
רותי יהושע: אין אותו שם בשירות למען הילד.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רותי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו דיברנו על זה שצריך לעשות ישיבה מחודשת ומותאמת.
רותי יהושע: אוקיי, תודה, בסדר, סליחה.
מיכל ברגר: אז אם אני אסכם את כל הדברים שאמרתי עד כה, יש שירותי פוסט אימוץ, יש כוונה להכניס את זה להסדרה בעקבות ועדת גרוס.
מיכל ברגר: אני לא יודעת אם נגיע לרמת הלמידה של שרונה בהקשר של התקשרות עם נוירו ביולוגים, באמת מה ששרונה עשתה הוא פנומנאלי, אבל יש נכונות ויש רצון ויש הבנה שזה תחום שצריך להרחיב ולהתרחב.
יפעת שאשא ביטון: השאלה אבל איך באמת מגייסים את הכוחות הפרופסיונאליים, כדי שזה באמת יקיף את המענים שצריך.
מיכל ברגר: תראי, מי שיושבות פה עברו.
מיכל ברגר: אם נסתכל על פסיפס למשל, שדיברו על מומחיות באימוץ.
מיכל ברגר: הן שתיהן עובדות סוציאליות לחוק אימוץ בדימוס.
מיכל ברגר: לשירות למען הילד באמת יש מומחיות באימוץ.
מיכל ברגר: הם חיות את ה - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל את אומרת ש - - -
קריאה: הפתרון - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, סליחה, אני לא פותחת את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אתן קצת מתבלבלות.
יפעת שאשא ביטון: אני רק מחדדת כדי שנסכם את זה כמו שצריך.
מיכל ברגר: אני לא אומרת שיש להם מונופול על הידע.
מיכל ברגר: זה בכלל לא מה שאני אומרת.
פנינה תמנו: אבל זה נשמע שהיא שגרירת רצון טוב, כאילו אין לה איזה תפקיד פה בתור משרד רווחה.