GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שוש זאב רשף: זה נכון, אבל חשוב אולי להזכיר שכל הפעילות שלנו בעצם מופעלת באמצעות עמותות, זאת אומרת, אין כמעט שירות שהוא ישירות שירות ממשלתי.
שוש זאב רשף: זאת אומרת, יכול להיות מכרז, ותיבחר עמותה מקצועית שהיא זו שתוביל את רוב הפעילות.
תמר גוז'נסקי: את חושבת שעמותה מתאימה למקרה הזה שלנו?
שוש זאב רשף: אני מאמינה שכן, אני חושבת שיש לנו דוגמאות כאלה.
תמר גוז'נסקי: אני לא רואה את מיח"א לוקחת על עצמה
שוש זאב רשף: אולי לא מיח"א, אבל יכול להיות שאפשר למצוא בנגב,
תמר גוז'נסקי: יש עוד עמותה שעוסקת בנושא הזה, שיש לה ניסיון מוכח, ויש לה גם ניסיון באוכלוסייה ערבית?
שוש זאב רשף: יש למשל את עמותת "גוונים" בנגב, זו עמותה שקמה כקבוצה פרטית, יוצאי קיבוצים וכדומה, שעשו סקר, הקימו הרבה מאד פרויקטים בנגב, והם מחברים הרבה מאד גופים באזור הנגב כדי לפתח שירותים.
שוש זאב רשף: יחד עם "אשלים", יש עכשיו פרויקט מאד גדול שאמור לקום.
תמר גוז'נסקי: הם עוסקים באוכלוסייה ערבית?
שוש זאב רשף: כן, בהחלט כן.
תמר גוז'נסקי: הם עוסקים בליקויי שמיעה?
תמר גוז'נסקי: יש להם התמחות בליקויי שמיעה?
שוש זאב רשף: בצרכים מיוחדים.
שוש זאב רשף: אין להם בליקויי שמיעה, אבל אני חושבת שמרכז כזה יכול לחבר את כל המומחים בנגב לכיוון הזה, אני לא חושבת שצריך רק גוף שעוסק בליקויי שמיעה.
שוש זאב רשף: אבל עדיין יכול להיות ששווה לבוא לבדיקה עם הנהלת מיח"א הארצית, לבדוק את הנושא הזה, כגוף, האם הם היו מוכנים לקחת על עצמם.
תמר גוז'נסקי: אבל יש להם מנדט עד גיל 3.
שוש זאב רשף: עד כמה שאני יודעת, המנדט שלהם הוא מעבר לגיל 3, יש להם גם גנים עד גיל 6, או עד גיל 7, יש את הגנים המשולבים שהם נותנים שם שירותים,
חסיה בן ישראל: זה לא נכון היום.
שוש זאב רשף: אם זה לא נכון היום, אז סליחה, אולי אני טועה.
תמר גוז'נסקי: אני אגיד לך איפה הלבטים שלי.
תמר גוז'נסקי: כשאני שומעת עמותה, ואחר כך עוד אומרים לי את מילת הקסם: "מכרז", אז אני יודעת שהעניין ייקבר לשנתיים, שלוש, ארבע, חמש.
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, זה החשש שלי.
תמר גוז'נסקי: ולקבל פטור ממכרז, הרי חבל על הזמן, ולכן אני מנסה לחשוב האם אנחנו צריכים לחשוב בכיוון הזה.
שלמה אליישר: לעמותת גוונים יש יתרון בגלל שהיא באמת מאד מנוסה בהקמת פרויקטים שונים ומגוונים, והיא מחויבת למה שקורה בנגב, והיא גם בהחלט נשענת על, הייתי אומר, פלטפורמה מאד רחבה של קרן שבעצם עומדת מאחוריה ותומכת בה.
שלמה אליישר: אבל ברור לגמרי שהתחום הזה הוא תחום חדש לעמותת גוונים, ובאופן טבעי זה ייקח לה כמה שנים כדי לפתח מומחיות, למרות שמבחינה ארגונית ואיגום משאבים, היא בהחלט יכולה בפרק זמן סביר לקבץ אנשי מקצוע רלוונטיים לתחום הזה.
תמר גוז'נסקי: בדרג של מנכ"לים?
שלמה אליישר: מנכ"לים, מנהלי אגפים, צריך לראות למעשה את רצף השירותים שניתנים שם.
שלמה אליישר: מי הוא בעצם השירות הראשי, המרכזי ומי הם השירותים הסופלמנטריים, היותר נוספים.
תמר גוז'נסקי: נשמע את משרד הבריאות, כי אולי אתם גם משרד בלי גיל.
תמר גוז'נסקי: משרד החינוך מתעורר בגיל 3, בעוונותינו.
מירה חונוביץ: שמי מירה חונוביץ, אני ממשרד הבריאות, ומה שאני רציתי להדגיש שהטיפול בילדים חרשים כלול היום בסל, ולכן הטיפול מגיל 0-3 הוא בכלל קשור לקופות החולים ולא למשרד הבריאות, כי הוא לא מטפל בילדים האלה, ומגיל 3 זה שייך לחוק החינוך המיוחד.
תמר גוז'נסקי: המרכז להתפתחות הילדים שפתח את סניפו ברהט, זה של בית החולים?
תמר גוז'נסקי: של קופת חולים?
תמר גוז'נסקי: איך זה מוגדר?
איתן מיכאלי: של בית חולים סורוקה.
מירה חונוביץ: מה שאני מוסרת בשם הקלינאית תקשורת שלנו, שלא יכלה להגיע, שבבאר שבע יש מספר מכונים אודיולוגיים, ומי שמבאר שבע יתקן אותי, והקופות עובדות איתם, אני לא יודעת באיזה הסדרים.
מירה חונוביץ: מכונים פרטיים.
מירה חונוביץ: אבל זה מודל עבודה שקיים בכל מקום.
תמר גוז'נסקי: אז יש מרכזים פרטיים, שאפשר לקנות שירות.
מירה חונוביץ: כן, שהקופות עוסקות איתם בהסדרים, מכיוון שהם מחויבות על פי חוק בריאות ממלכתי לתת את השירות גם לילדים חרשים.
תמר גוז'נסקי: האם משרד הבריאות קיים מעקב עד כמה השירות הזה אכן ניתן למשפחות?
תמר גוז'נסקי: האם אתם יודעים?
תמר גוז'נסקי: האם השירות הזה ניתן לשביעות רצונכם על ידי קופות החולים?
תמר גוז'נסקי: האם קופות החולים שיש להם מרפאות ביישובים הערביים בנגב - האם קופות החולים שם נותנות את השירות הזה?
תמר גוז'נסקי: איך הם נותנות את השירות?
תמר גוז'נסקי: מישהו פעם בדק את זה?
תמר גוז'נסקי: את יודעת משהו על הנושא?
מירה חונוביץ: לא, אני לא יודעת, אבל מה שאני רציתי להציע, מתוך ההיכרות שלנו עם העבודה - מכיוון שיש מכון בבית חולים סורוקה, וצריך אולי לא לראות את כל הבעיה כמשהו גלובאלי וכוללני, אלא לראות איפה נקודות הכשל, מדוע אנשים לא מגיעים.
מירה חונוביץ: האם זה בגלל שהם לא מרוצים?
מירה חונוביץ: האם בגלל המרחק?
מירה חונוביץ: והאם באמת אם יהיה מכון אודיולוגי במקום, תהיה היענות.
מירה חונוביץ: ואז באמת לחשוב על פתרון, כי עכשיו אנחנו יוצאים ישר מתוך נקודת הנחה שאם יהיה מכון, אנשים גם יבואו, וזאת נקודה שצריך לבדוק.
מירה חונוביץ: תודה.
תמר גוז'נסקי: אני אגיד לך למה ההנחה שלנו היא כל כך ברורה, ולא צריך להוכיח אותה לדעתי, כי בכל מקום שפותחים שירות, מתגלה שאנשים יודעים להשתמש בו.
תמר גוז'נסקי: במקום שאין שירות, אנשים לא משתמשים בשירות, כי השירות לא קיים.
תמר גוז'נסקי: ברגע שהשירות זמין, בכל מקום שפתחו שירות - וישנו המקרה הקלאסי שפעם הסבירו לנו - אולי מישהו כבר שמע את הדוגמה הזו - נשים דרוזיות, כידוע, לא יוצאות לעבודה, אז למה צריך גני ילדים?
תמר גוז'נסקי: כי ממילא הן יושבות בבית.
תמר גוז'נסקי: יום אחד הכניסו כמה יישובים דרוזיים בגליל לאזור עדיפות א', ופתאום, לפי אזור עדיפות א', הם קיבלו גנים עם מימון של 90%, זאת אומרת, כמעט חינם.
תמר גוז'נסקי: ואז פתחו גנים, כל הילדים נרשמו, ופתאום הסתבר שכל הילדים מגיעים לגן.
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, פתחו גנים, אז הילדים הלכו לגן.
תמר גוז'נסקי: לא היו גנים - אז התיאוריה עבד חזק מאד: לא רוצים לשלוח את הילדים לגנים.
תמר גוז'נסקי: אז אני אומרת את זה אפרופו כל שירות.
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, אני לא אומרת שאין בעיות של הבנה ומודעות, אבל יש היום רמה אחרת - תשמעו את ההורים שיושבים איתנו, שרצים אחרי השירות, מחפשים את השירות.
תמר גוז'נסקי: מספר הילדים ידוע, נכון?
תמר גוז'נסקי: מספר הילדים לקויי שמיעה ידוע - אני מניחה, יש איזה רישום?
תמר גוז'נסקי: לא מלא?
שרה זנדברג: ברגע שיש לך את מספר הילדים מגיל 3 עד גיל 21, כי כמו שגברת תמר גוז'נסקי ציינה, מהרגע שנפתח שירות, הם הגיעו, והם מקבלים את השירות, ואין הורה פה שלא שולח את הילדים שלו לגנים ולבתי הספר, וגם יש מודעות שלהם לילדי ההורים האחרים - אתה יכול לבדוק את אותם אחוזים כלפי מטה.
שוש זאב רשף: השאלה באיזה שלב נעשה האיתור המוקדם.
שוש זאב רשף: אני יודעת שבדקנו נושא כזה במזרח ירושלים, והילדים מגיעים רק בגיל 3, וזה די חמור.
שוש זאב רשף: השאלה שלי על האיתור המוקדם בגיל הרך מאד.
שוש זאב רשף: זאת השאלה.
שלמה אליישר: אני רוצה להוסיף עוד דבר אחד - זה לגבי הנושא של השותפות הבין משרדית, האופי שלה - מכיוון שאנחנו אחראים על חוק מעונות יום שיקומיים, אנחנו יכולים להתחיל את המודולה, הייתי אומר, את התחום של גילאי 1-3, באמצעות גנים שיקומיים, וזה נותן לנו בעצם אפשרות להתחיל את השירות.
שלמה אליישר: למעשה אותה עמותה שדובר בה מקודם, עמותת גוונים, יכולה לבנות כאן שותפות בין משרדית מודולרית, כאשר בכל טווח גילים נכנס משרד אחד שהוא המוביל, ומשרדים אחרים נותנים שירותים נוספים, או משלימים.
תמר גוז'נסקי: הבעיה היא שאנחנו מדברים על החתונה, אבל החתן איננו, עמותת גוונים איננה, אז אנחנו לא יודעים מה יש להם לומר.
תמר גוז'נסקי: בבקשה מר איתן מיכאלי, נציג שתי"ל.
איתן מיכאלי: לנו יש קשר עם עמותת גוונים, דווקא לאור הנושאים האלה, ויכול להיות שהם פרטנר מצוין לעניין.
איתן מיכאלי: אני חושב גם שיש היום מודלים בנושאים אחרים, בתחומי נוער למשל, בטיפול בפשיעה בקרב נוער, בטיפול בנשירה, שיש שיתוף בין רשויות שונות.
איתן מיכאלי: בכל זאת, מישהו, איזה שהוא משרד ממשלתי צריך לקחת את האחריות - צריך לשבור את העניין הזה של המסגרות הממשלתיות, שאם זה שלי, זה לא שלך.
איתן מיכאלי: ואפשר - הניסיון מוכיח שאפשר.
תמר גוז'נסקי: הנה, מעונות יום שיקומיים זה דוגמה של חוק שחייב להיות מופעל על ידי משרד העבודה והרווחה ועל ידי משרד הבריאות ביחד.
תמר גוז'נסקי: יש שם אחריות משותפת.
איתן מיכאלי: זאת אומרת, זה דבר אפשרי.
איתן מיכאלי: אני מפחד שאם העניין יימסר לעמותה וולונטרית, הוא ייתקע פעמיים: אלף, במשך הזמן שייקח להקים,
שלמה אליישר: אני לא מסכים איתך.
איתן מיכאלי: יכול להיות שאני טועה, אני לא מחזיק את כל האמת בידי.
איתן מיכאלי: אבל אני חושש על בעיית הזמן שייקח, ובית, אני חושש ברמה התקציבית, ברמת המחויבות התקציבית של משרדי הממשלה.
שרה זנדברג: יש גם REACHING OUT לאוכלוסייה היהודית, ולכן גם מיח"א כולל, במודל נכון, גם הסעות של הורים וילדים בתוך המרכז.
שרה זנדברג: בכל מקרה, צריך לקחת את המודל בשלמותו, לא להוריד, לא לקצץ פה.
שרה זנדברג: זה צריך להיות מודל מלא ושלם.
איתן מיכאלי: עוד להוסיף אולי.
שרה זנדברג: מודל מלא ושלם כל כולו, ולהתחיל להפעיל אותו, ושהוא יהיה גם מודל נייד ועם מה שנקרא: בהבקרה והערכה, כדי לראות הגברה של צרכים וכדומה.
איתן מיכאלי: אין מחלוקת בינינו.
ראונק נאטור: למיטב הבנתי, כשאנחנו מדברים על מרכז אודיולוגי, אז מדברים על מרכז שעושה בעצם את הבדיקה לילדים, פעם בחצי שנה, פלוס התאמת מכשירי שמיעה.
ראונק נאטור: האם זה נכון?
ראונק נאטור: זו פשוט שאלת הבהרה להתחלה.
שרה זנדברג: אני מתכוונת מרכז אודיולוגי במובן הרחב של אודיולוגיה כאימוני שמיעה, כתיקוני שפה ודיבור, כמערך שבו אתה מקבל גם - זה כרגע התאמת מכשיר שמיעה, מעקב, הנחייה להורים, הדרכה, עבודה עם הילד, וכדומה, כשמדובר על הגיל הצעיר.
שרה זנדברג: ממילא בגיל 3 כבר יהיה לו מערך מאד מסודר,
תמר גוז'נסקי: בבית הספר.
שרה זנדברג: בבית הספר ובגן, ואז המרכז צריך להיות מעקב אחרי יעילות המכשיר.
שרה זנדברג: אני ביקשתי בוועדה הקודמת להזמין כאן גם התערבות כירורגית, משום שאנחנו מדברים על ילדים עם אפיון של חרשות, לא אפיון של כבדות שמיעה, וזה הבדל גדול.
שרה זנדברג: אפיון של חרשות, יש לו היום מענים, בניתוח, ויתכן מאד שהתערבות מאד מוקדמת - אנחנו עשינו את הפרויקט הזה עם האוכלוסייה הערבית בצפון הארץ, וכשאתה מתחיל בגיל מאד צעיר - כשאנחנו מדברים על גיל שנה, בדיוק עם אוכלוסייה בסיכון, עם קושי להגיע לשירותים - יש מצב שבו אתה נותן טיפול לילד, מאד מאד מוקדם, עם פוטנציאל מאד גבוה להתפתחות שפה, ליכולת שלך לשילוב, וכל ההשלכות האחרות שקורות.
תמר גוז'נסקי: האם ביניכם יש הורים לילדים שעברו ניתוח עם השתלה?
שרה זנדברג: אצלנו במערכת יש כמה ילדים וכבר אנחנו רואים שיפור אדיר, כבר אנחנו משלבים אותם בין הכיתה המיוחדת לכיתה הרגילה.
תמר גוז'נסקי: אתם יודעים על מה הגברת מדברת?
תמר גוז'נסקי: יש ניתוח ששמים שתל בתוך האוזן, ואז הילד שומע הרבה יותר טוב.
סעיד אלנססרה: אני יושב ראש ועד הורים בחינוך מיוחד בנגב.
סעיד אלנססרה: בנושא השתל - אני הלכתי והתייעצתי בנושא.
סעיד אלנססרה: הבעיה לא השתל, הבעיה אחרי השתל, לעקוב אחרי השתל.
סעיד אלנססרה: אין לנו אנשי מקצוע מאומנים לעקוב אחרי השתל.
שרה זנדברג: אם יש מרכז, אז יהיו אנשי מקצוע.
שרה זנדברג: חלק מעבודת המרכז הוא גם עבודת מניעה, וחלק מעבודת המרכז הוא גם החלטות לגבי השיקום היעיל ביותר עבור פוטנציאל של אוכלוסייה.
שרה זנדברג: היות ואנחנו מדברים פה על חירשות תורשתית, ואנחנו מדברים על אפיון של חירשות מאד מיוחד, שדווקא אצלכם אין הרבה בעיות נוספות, כלומר, מרבית הילדים הם ילדים חירשים ללא בעיות נוספות, עם פוטנציאל מעולה - ואנחנו רואים את זה כבר במערכת החינוך של ילדים שממש לומדים - אני מוכרחה להגיד לכם גם שהילדים שלהם גם מאד מחונכים.
תמר גוז'נסקי: הטענה של גברת שרה זנדברג, שבגלל התנאים אצלכם, זה בדרך כלל לא מלווה בבעיות אחרות, גופניות, פיגור, אלא יש חירשות, נקודה.
תמר גוז'נסקי: ואז אם אתה מטפל בחירשות, אתה משקם את הילד.
תמר גוז'נסקי: אתה לא צריך גם וגם וגם.
סעיד אלנססרה: אבל צריך אנשים מקצועיים שישקמו את הילד, זה הבעיה שלי.
סעיד אלנססרה: לי יש ילד בגיל שנה וחצי עכשיו, עשר פעמים הלכתי ודיברתי עם יועצים בבית חולים שניידר, אמרו שתל, שתל, אמרתי לו: שתל שים בצד.
סעיד אלנססרה: אל תדבר איתי על שתל, אני רוצה לשפר את הילד בלי שתל.
סעיד אלנססרה: למה?
סעיד אלנססרה: אין לי אנשי מקצוע שיטפלו בילד עכשיו, כשהוא חירש.
סעיד אלנססרה: איך שאני אעשה שתל, אני רק אמרמר אותו ואני אטרטר ולא רציתי את זה, כיוון שזה לא עבד אצלנו - ועשו, יש כבר ניסיון.
סעיד אלנססרה: יש אחד ברהט ויש אחד נוסף.
שרה זנדברג: לנו יש ניסיון עם שני ילדים בבאר שבע, ניסיון מעולה, אני אומרת לך.
שרה זנדברג: אנחנו כבר רואים שיפור בשפה מאד משמעותי עם שני ילדים.
תמר גוז'נסקי: הבעיה היא כזאת:
תמר גוז'נסקי: אנחנו צריכים ליצור מצב שבו כל ילד יקבל את התשובה הכי טובה בשבילו.
תמר גוז'נסקי: אנחנו לא יכולים לתת תשובות לכל הילדים, להגיד להם: ממחר בבוקר, לכולם עושים ניתוח.
תמר גוז'נסקי: זה לא עובד ככה.
תמר גוז'נסקי: צריך לכל ילד לקבוע מה מתאים לו.
תמר גוז'נסקי: אבל הניתוח הזה - בטח לחלק מהילדים, אנחנו לא יודעים לכמה, אבל לחלק מהילדים זה יכול להיות פתרון מאד יסודי שמשנה את החיים, אז צריך לתת לו את ההזדמנות.
תמר גוז'נסקי: עכשיו אתה אומר: אבל אנחנו רוצים את ההמשך.
תמר גוז'נסקי: נניחו שהשתילו, ועכשיו אנחנו רוצים את ההמשך.
ראונק נאטור: אני פשוט רציתי להוסיף כאן עוד מידע על מודל שכבר קיים במזרח העיר, ששותפים לו דווקא מיח"א - מרכז שירותים שהוא נותן, גם שירותים אודיולוגיים, גם שיקום תקשורת ותמיכה לימודית, ריפוי בעיסוק, חוקי העשרה, לימודי מיומנויות חיים, תמיכה וליווי למשפחות, הדרכת צוות לביצוע אבחונים לילדים בתחום האודיולוגי, ומעבר לזה, יש מידע גם שהיה ניסיון לפיתוח המודל הזה בנגב, בשותפות בין מיח"א לבין הפורום הירושלמי להורים לילדים בעלי צרכים מיוחדים, ומשום מה זה נפל בשלב קצת מתקדם, לא יודעת על איזה רקע, אבל מיח"א ירושלים היו שותפים בניסיון לפתח אותו מודל, ובאיזה שהוא שלב זה נעצר.
ראונק נאטור: אז בעצם לא מדובר בלהמציא את זה מחדש, המודל קיים, יש לי פה העתק מהדוח האחרון של הפעילות שלהם בשטח, שאפשר להסתכל אליו.
תמר גוז'נסקי: את יכולה להסביר לנו על המרכז הזה במזרח ירושלים, ולמה את לא הצעת שיהיה דומה כזה ברהט למשל?
חסיה בן ישראל: אני לא יכולה להסביר מה יש בירושלים,
תמר גוז'נסקי: את לא מכירה?
חסיה בן ישראל: לא, אבל אני יכולה - לא אני צריכה להסביר למה הוא לא יכול להיות דומה ברהט, כל המתכונת של ירושלים, שהיא אזרחים עירוניים, לעומת הבעיות של המרחב שלנו, שמבחינת האוכלוסייה, הם צריכים תשובות אחרות ממה שנעשה בירושלים.
תמר גוז'נסקי: הם צריכים תשובות אחרות אולי בהסעות, אבל חוץ מההסעות, מה עוד ההבדל?
תמר גוז'נסקי: אני רק רוצה להסב את תשומת הלב שמדובר פה בילדים מגיל 5, שזה לא מה שגברת שרה זנדברג מדברת, שהיא רוצה בעצם מלידה.
חסיה בן ישראל: אני רוצה לדבר על איזה שירותים נותן המרכז הרפואי היחיד באזור שלנו לכל אוכלוסיית הנגב, וזה כולל את כל המגזרים.
חסיה בן ישראל: אם הורה, גם יהודי, רוצה להשתיל את הילד שלו, הוא צריך לנסוע ולחפש פתרונות במקומות אחרים בארץ.
חסיה בן ישראל: היום בנגב אין מענה מלא שנותן אפשרות לטיפול אופטימלי או מכסימלי.
תמר גוז'נסקי: בבית חולים סורוקה לא נערכות השתלות?
חסיה בן ישראל: לא.
חסיה בן ישראל: נותנים שירותים, אבל חלקיים, ובעצם כל האוכלוסייה מקבלת שירותים מוגבלים.
חסיה בן ישראל: בדיוק ככה.
רבקה שי: אני אחראית לתחום הילדים עם צרכים מיוחדים באשלים.
רבקה שי: אני רוצה לומר, גם על הנושא של מזרח ירושלים, ואולי להתייחס להתחלות בנגב.
רבקה שי: אנחנו ראינו את הצורך לפני כשנה, אולי אפילו יותר, ואני צריכה לומר שמיח"א ירושלים באמת פנו אלינו בבקשה לפתח שירותים.
רבקה שי: שירותים לגיל הרך במזרח ירושלים חסרים כרגע.
רבקה שי: מה שקורה, זה שאוכלוסייה ממזרח ירושלים מגיעה למערב העיר, לקבל את השירותים שם, וזה כמובן לא פשוט, זה מאד בעייתי, משום שמשפחות שלמות אז צריכות להפסיק לעבוד, לקחת את הילדים, להגיע למרכז, ואנחנו יודעים שזה שירות מאד לא נגיש, ורק מעט משפחות באמת עומדות בעניין הזה.
רבקה שי: השירותים שניתנים במערב העיר הם כמובן מצוינים, הם בדיוק תואמים את המודל שהגברת תיארה כאן.
תמר גוז'נסקי: מה השותפות שלכם בתכנית הזאת?
תמר גוז'נסקי: אתם היועצים?
רבקה שי: אנחנו לא רק יועצים, אנחנו גם נותנים חלק מהתקציב, אבל אנחנו יושבים עם צוות היגוי, והמחשבה היא שאנחנו רוצים באמת לאגם את כל השותפים האפשריים, החל ממשרד הבריאות, דרך משרד העבודה והרווחה, ויש לנו כבר התחלה של דיונים בנושא, והתקיימו מספר ישיבות על הנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: אתם יכולים לקחת על עצמם גם להוביל פרויקט כזה בנגב?
רבקה שי: תרשי לי להמשיך רגע - הכיוון מלכתחילה לבנות את זה למגזר הערבי, גם במזרח ירושלים וגם בכיוון הנגב, כי אנחנו יודעים שהחסר הוא גדול, והיה לי קשר גם עם גברת תמי מירון ממיח"א וגם עם גברת חסיה בן ישראל בנושא הזה, והתקיימו מפגשים ראשוניים בנושא הזה, כאשר אנחנו מנסים למצוא את המודל שמתאים לדרום, שהוא לא בהכרח המודל שמתאים למזרח ירושלים.
רבקה שי: דיברנו על הנושא של החסר במכשירים, ולרתום את הגורמים, גם את משרד הבריאות וגם את הביטוח הלאומי לאפשר יותר מכשירים לילדים, ומכשירים אולי באיכות יותר טובה ממה שהיום הם מקבלים.
רבקה שי: כלומר, הכל זה התחלה של מחשבות.
רבקה שי: המחשבה שלי זה שבחדשים הקרובים אנחנו נרצה לאתר את השותפים - חשבנו שצריך להרחיב את המעגל.
תמר גוז'נסקי: קודם כל יש לך פרטנר בדמות ההורים, להורים יש ועד שהוא עוסק בנושא הזה ומגלה גם מעורבות וגם חריצות וגם דבקות במטרה של הנושא הזה, וחשוב מאד שהשירות הזה יביא בחשבון איך ההורים רואים אותו ואיך ההורים מקבלים אותו.
תמר גוז'נסקי: מנכ"ל בית החולים סורוקה עוד מעט ירד אלינו מישיבה אחרת ונוכל גם לשמוע את עמדתם ולהיעזר בו.
שרה זנדברג: קופת חולים נותנת 14 טיפולים, אחר כך צריך לחדש אותם.
שרה זנדברג: תראו, אם רוצים לעשות להורים האלה את החיים קשים, אין בעיה, אז נחליט קצת קופת חולים, קצת זה, וכן הלאה.
תמר גוז'נסקי: לא לא, אני מנסה לראות איפה אני אתפוס את החוליה המרכזית.
שרה זנדברג: יש קבוצה של רופאים בסורוקה, שיש להם הרבה מאד מודעות לנושא הזה.
שרה זנדברג: הם מוכנים באמת להוביל ולסייע בתחום הזה.
תמר גוז'נסקי: אני יודעת, לפרופסור מיקי קרפלס יש רעיון להקים איזה קריית חינוך מיוחד, אבל זה יהיה נפלא כשזה יקום.
תמר גוז'נסקי: אבל בינתיים, עד שזה יקום,
שרה זנדברג: תראו, יש חשיבות לשיתוף הפעולה הרפואי.
שרה זנדברג: אני הייתי בכל זאת, לפני כל העמותות האחרות, בגין המצב שעדיין חסר כוח אדם, ולמרות שאני לא אמונה על התקציבים במערכת החינוך, אבל בהחלט היות ויש לנו מורים מאד רציניים שהכשרנו - זו באמת קבוצה של מורים לעילא ולעילא מהמגזר, שכבר יכולים להדריך הורים ולעבוד, אני מתארת לעצמי שבהתארגנות עם מר מוחמד אלקרנאוי, אנחנו נתרום שכוח האדם יבוא לתוך מרכז כזה, כדי לעשות את ההיבט השיקומי-חינוכי.
שרה זנדברג: בהחלט יש מקום לליווי של מיח"א כאנשי מקצוע, אבל מישהו צריך להגדיל את התקנים לכל האורך, משרד העבודה והרווחה, עובדים סוציאליים וליווי ובאמת את השכנוע הזה שילד, גם כשהוא מורט מכשירים, זה לא אומר שלא צריך להרכיב לו מחדש, והסברה להורה מה המשמעות של זה וכן הלאה.
שרה זנדברג: כל התהליך הזה לא יבוא בלי תקנים.
שרה זנדברג: תשמעו, מי שעובד פה במשרדי הממשלה יודע שבן אדם אחד לאט לאט כבר מקבל יותר ויותר תפקידים, שכבר אי אפשר לעמוד בזה.
שרה זנדברג: אז סורוקה לא עומד בזה, כי יש אודיולוגית וחצי על אוכלוסיית הנגב.
שרה זנדברג: זו צריכה להיות ההמלצה.
שרה זנדברג: זה לא משנה אם היא יושבת במרכז, או באמת עושים REACHING OUT אליהם, כדי שבאמת לא יהיה הנטל הזה על ההורה לנסוע, וגם מרכז שיש בו גודש של מכשירים גם כן, שמשאילים - אנחנו משאילים בכל כך מרכזים מכשיר שמיעה להורים, עד שהוא קונה, עד שהוא מתארגן, המכשיר התקלקל, שהילד לא ילך בלי זה - כל הדברים האלה לא קיימים בבאר שבע.
ראונק נאטור: מה עם האופציה לעשות את זה כמרכז שירותים, ושם, לפתח לצידו את המרכז האודיולוגי, במקום להתחיל מהצד, לצמצם את זה לגילאי 0-3,
שרה זנדברג: לא, אני לא חושבת שהמרכז האודיולוגי עונה לגילאי 0-3.
שרה זנדברג: ילדים לקויי שמיעה צריכים פעמיים בשנה לפחות בדיקת שמיעה.
שרה זנדברג: כשיש להם דלקת אוזן, הם צריכים מיידית בדיקת שמיעה.
שרה זנדברג: זו אוכלוסייה שצריכה נגישות של שירותים רפואיים עם שירותים חינוכיים, זה לא עובד אחרת.
שרה זנדברג: כל האוכלוסייה הזאת, לא משנה אם יהודית, ערבית, בדואית, כלשהי, שגרה באזור הדרום, נאנקת היום.
ראונק נאטור: אז את לא הולכת על ההצעה לצמצם את זה לגילאי 0-3, אלא להרחיב את זה לכל הגילאים, ושיהיה שם מרכז שירותים רב שירותי, שיכלול גם את הקטע האודיולוגי.
שרה זנדברג: כשאת מביאה את הדוגמה בירושלים - הגנים הרי הם הגנים שלנו, אבל היות והאוכלוסייה - קודם כל, היא לא דומה.
שרה זנדברג: במזרח ירושלים האוכלוסייה מרוכזת במקום אחד, כאן יש פיזור גיאוגרפי מאד גדול.
שרה זנדברג: בית, זו אוכלוסייה שקיבלה מאיתנו כל השנים שירותים באופן מאד מובהק, משום שבית ספר כי"ח פתח את שעריו לאוכלוסייה הערבית ממזרח ירושלים, אני חושבת, יומיים או שלושה ימים אחרי הכיבוש, ומהרגע הזה, עוד לפני טרום האינתיפאדה, נותר איזה שהוא אמון בסיסי, ואני חושבת שאפילו היו ילדים.
תמר גוז'נסקי: בקיצור, היה שירות שהרחיבו אותו, ופה אין שירות.
שרה זנדברג: וזה מורים שאנחנו ליווינו אותם בתקופות של האינתיפאדה לקיים דו קיום, בתקופת מאד מאד קשות במדינה, שהחזיקו מעמד צוות יהודי וערבי שעובד ביחד ובאמת קיבל פרסי חינוך, זה לא דבר שבונים אותו ביום אחד, זה תהליך מאד מאד ארוך.
שרה זנדברג: אז היום אפשר, לנדבך הזה, להוסיף שירותים, שזה מאד מאד חשוב, כדי לקיים באוכלוסייה יותר ידע, יותר שירות, יותר פתיחות וכן הלאה.
שרה זנדברג: הוועדה הזאת צריכה לקחת בחשבון שיש גורם מאד מאד מקצועי, רציני, שיודע לעבוד עם הילדים, שמלווה אותם - תראו, משרד החינוך נותן לגברת חסיה בן ישראל ללוות את הגנים במגזר הבדואי, כדי להדריך את אנשי המקצוע, והיא הקימה דור ממש של גננות שיודעות לעבוד עם הילדים.
שרה זנדברג: יש את אנשי המקצוע, אבל אנחנו מחויבים בתקציבים לעניין הזה, הוא לא יוכל להרים את זה.
שרה זנדברג: אוכלוסיית באר שבע היא לא עשירה, מיח"א באר שבע מאד עני.
שרה זנדברג: זה לא יעבוד אחרת.
שרה זנדברג: אם מישהו לא יתן את הדעת שהאוכלוסייה הזאת צריכה שירותים, אוכלוסיית הילדים היהודים צריכה, ובכלל אוכלוסיית הנגב צריכה את השירותים.
תמר גוז'נסקי: האם הפרויקט שלכם עם אשלים עובד הדוק עם מיח"א?
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, התכניות שלכם?
רבקה שי: בוודאי, הם הפרטנרים שלנו.
תמר גוז'נסקי: האם במסגרת השיחות האלה - תעזבי רגע את הניידת - עלתה הצעה להוסיף למיח"א באר שבע עוד מסגרת נוספת, שתהיה מכוונת לאוכלוסייה הבדואית?
רבקה שי: קודם כל, אנחנו עוד לא בנינו את התכנית, אבל כשתיבנה התכנית, המחשבה הייתה להנגיש את זה, ככל שניתן, למקום שיהיה נוח לאוכלוסייה הבדואית להגיע.
רבקה שי: אנחנו חשבנו להצמיד את זה לבית הספר, ששם בלאו הכי יש כבר אוכלוסייה, וזה יותר קרוב לשטח, ומנהל בית הספר הביע נכונות לכלול את המרכז הזה במתחם של בית הספר, הוא היה מוכן אפילו לפנות כבר מקום - אז חשבנו שזה המקום המתאים, אבל צריך לחשוב על זה, אנחנו עוד לא סגורים.
רבקה שי: התכנית עוד לא כתובה אפילו, כלומר, זה הכל בגדר של רעיון.
תמי מירון: שמי תמי מירון ואני מהמועצה הארצית של מיח"א.
תמי מירון: אין שום מניעה מצד המועצה הארצית של מיח"א ללוות פרויקט כזה,
תמר גוז'נסקי: לא, אנחנו רוצים שתובילו.
תמי מירון: אפילו להוביל.
תמר גוז'נסקי: לא שתתנו לאחרים להוביל.
תמר גוז'נסקי: יש לכם ניסיון הכי עשיר שיש בארץ.
תמי מירון: בוודאי, כי אני חושבת שבתחילת הדיון התקבל רושם כאילו שמיח"א לא תוכל, או לא תרצה להוביל, וזה לא כך.
תמי מירון: זה ממש לא מדויק, כי מיח"א מועצה ארצית יכולה בהחלט להירתם ולהוביל פרויקט מסוג כזה, בתנאי שיהיו לה תנאים תקציביים מתאימים.
תמר גוז'נסקי: במקומות אחרים אתם מממנים את זה על ידי טפסים שאתם מקבלים מקופת חולים, טופס 17, ואיזה עוד מימון אתם מקבלים?
תמי מירון: אנחנו מקבלים מימון ממשרד העבודה והרווחה.
תמר גוז'נסקי: טופס 17 קיים גם בנגב.
תמי מירון: והרבה תרומות.
חסיה בן ישראל: במרכז שלנו בבאר שבע, אין לנו חדר אטום, ולכן אנחנו לא יכולים לערוך שם בדיקות מעקב והערכה אודיולוגית בתוך המבנה.
תמר גוז'נסקי: בסדר, אבל נניח שאנחנו הולכים למשרד העבודה והרווחה, במסגרת הקרן, נבקש חדר אטום - זה לא בשמיים.
שלמה אליישר: בוודאי שלא.
תמר גוז'נסקי: זה לא בשמיים, כי מדובר באוכלוסייה גדולה ומדובר באוכלוסייה שנכון שהיא מפוזרת, אבל היא רגילה לנסוע לקבל שירותים, היא לא רגילה שהשירותים הם ברחוב השני.
תמר גוז'נסקי: זה לא עובד ככה, אז הם יודעים שהם נוסעים ומחפשים את השירותים.
תמר גוז'נסקי: גם טיפת חלב היא לא ליד הבית, ועוד כל מיני שירותים אחרים.
שלמה אליישר: זה ביטוח לאומי, זה לא אנחנו.
שלמה אליישר: אבל זה לא משנה, זה אותו דבר.
תמר גוז'נסקי: זה לא משנה, אני רק אומרת, נוכל לשכנע שאולי צריך כך או אחרת.
תמר גוז'נסקי: יכול להיות שאשלים יוכלו לעזור ב10-20%- החסרים, או משהו כזה.
חסיה בן ישראל: לא תשכנעי אותם, כבר ניסינו, אבל אפשר באמת למצוא מקורות מימון אחרים.
שלמה אליישר: לא לחינם קישרנו את גוונים לעניין הזה, מכיוון שגוונים, כמו שאמרתי מקודם, הוא למעשה מוסד באמצעות קרן (?), לפיתוח שירותים לאנשים עם מוגבלות באזור הדרום.
שלמה אליישר: יש מקרים לא מעטים שהקרן מימנה את ה20%-.
שלמה אליישר: כלומר גם זה היה בתוך המתווה של המחשבה לבנות איזה שהוא מערך כולל באמצעות העמותה הזו.
רבקה שי: יש לנו שיתוף פעולה עם הקרן, והאמת היא שיש לנו פרויקטים שעמותת גוונים מובילה אותם, ואכן עמותת גוונים, יש לה זיקה לקרן, וגם יש לנו שיתוף פעולה אסטרטגי, אפשר לדבר איתם על זה.
שלמה אליישר: אני חושב שכדאי לצאת מכאן
שלמה אליישר: עם איזה שהיא החלטה להקים איזה שהיא ועדה בין משרדית עם הנציגים השונים,
תמר גוז'נסקי: אנחנו לא יכולים להחליט, אנחנו יכולים להמליץ.
שלמה אליישר: בבקשה, להמליץ - שתביא איזה שהיא הצעה משולבת של כמה משרדים לגבי הנושא הזה.
שלמה אליישר: פשוט צריך לשבת ולכתוב באיזה שהיא פרוגרמה, לשבת ולכתוב תכנית מאד מפורטת, שלוקחת בחשבון את כל המרכיבים שנאמרו כאן, וישנם גם דברים אחדים שלא נאמרו כאן לדעתי, שגם אותם צריך להכניס, וצריך לבוא, לשבת ולדון בנייר הזה.
שלמה אליישר: זו בעצם הדרך המעשית לקדם את העניין.
תמר גוז'נסקי: עוד מישהו מהנוכחים רוצה להעיר משהו?
חליל אלעטרש: כן, לגבי המצב של הילדים האלה בכיתות - בתחילת השנה הזאת התחילו לפזר את הילדים בכל מיני בתי ספר, משיקול שאם רוצים לערב את הילדים באוכלוסייה, יש לשלב אותם עם ילדים רגילים.
חליל אלעטרש: הבעיה היא שהכיתות האלה לא מצוידות בכלום, יש רק כיסא ושולחן, והילדים האלה, אין להם מה לעשות בכיתות האלה.
חליל אלעטרש: אפילו מורות מוסמכות אין להם, קלינאית תקשורת אין להם, ורק כולאים אותם בתוך הכיתות.
חליל אלעטרש: אני אומר לך את זה בפירוש.
חליל אלעטרש: זה המצב היום.
חליל אלעטרש: פה מנסים לשכנע אותנו שהביטוח הלאומי רוצה להביא להם, יש פרויקט הצטיידות של ביטוח לאומי, אומרים שהם הולכים להכניס את זה, ואנחנו שומעים על הפרויקט הזה במשך הרבה שנים.
תמר גוז'נסקי: מדובר על המגבר, לא?
חליל אלעטרש: נכון.
חליל אלעטרש: אין להם שום דבר בכיתות, אני אומר לך.
חליל אלעטרש: והילדים האלה, הילדים שלי מגיל 3 אני שולח אותם לגנים האלה, ועד היום, הם בכיתה ג' וד' והם לא מקבלים שום שירותים.
חליל אלעטרש: אין להם כלום.
תמר גוז'נסקי: באיזה גיל הרכבת להם מכשיר שמיעה?
חליל אלעטרש: מגיל 3, מאז שעשינו את בדיקות השמיעה, אני לקחתי אותם למכון שמיעה ושמתי להם, אבל הבעיה שהם לא משתמשים בזה, אף אחד לא יודע, אין להם מורות מוסמכות לשפת סימנים.
חליל אלעטרש: הם התחילו - באמת נאמר פה ששלחו אותם להשתלמות, אבל זה לא פותר את הבעיה, הם לא מספיק יודעים שפת הסימנים.
חליל אלעטרש: אין לנו אפילו מורה אחת.
חליל אלעטרש: .
תמר גוז'נסקי: הם יושבים בכיתה בלי המכשיר?
חליל אלעטרש: לחלק יש, לא לכולם.
חליל אלעטרש: חלק, נאבד להם, יש לנו בעיה עם זה.