GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סימונה שטייניץ: מצב שני הוא כאשר יש הורה המוכן להיות הורה משמורן אבל כשאתה בודק את היכולות ההוריות או את הזמינות שלו באמת הם לא עומדות בדרישות.
רונית שטייגמן בניא: שמי רונית מהמועצה לשלום הילד.
רונית שטייגמן בניא: חשוב לי להדגיש את הנקודה של הילד, מאחר ועלה פה המושג טובת הילד.
רונית שטייגמן בניא: מתקבלות אצלנו המון פניות בנושא גירושים, בעיקר פניות של הורים אבל גם של ילדים.
רונית שטייגמן בניא: יש המון אזהרות שהם אזהרות שווא.
רונית שטייגמן בניא: הורים מתקשרים והאמא מתלוננת על האבא והאבא על האמא והדבר נעשה כדי להתנגח ולעשות מלחמה על גב הילד.
רונית שטייגמן בניא: הרבה פעמים חשוב לזכור שבתוך כל אזהרות השווא יש גם מקרים שהם אמיתיים.
רונית שטייגמן בניא: לנו היה מאוד חשוב לראות איפה מדברים עם הילד.
רונית שטייגמן בניא: איפה שואלים את הילד מה טוב לו.
רונית שטייגמן בניא: ואנשי מקצוע, גם אם האמא או האבא הסיתו את הילד, יכולים להגיע אל הילד ואל האמת שבתוך הילד.
רונית שטייגמן בניא: אנחנו רואים גם את הבעייתיות בהגשת התסקירים לבתי משפט, בהמתנות הארוכות לתסקירים של פקידי סעד, אם זה בדיוני גירושים ראשונים ואם אחר כך בהסדרי ראיה שלא אוכפים אותם ויש צורך בתסקירים.
רונית שטייגמן בניא: בתוך התסקירים האלה יש מעט מקרים בהם פקיד הסעד מדבר עם הילד כדי לראות מה טוב בשבילו.
רונית שטייגמן בניא: זה קשור לנושא של כח אדם, תקציבים וקמת שירות מתאים, כמו השירות שיש ברחובות למשפחות גרושות.
רונית שטייגמן בניא: צריך להיות איזה שהוא סל למשפחות גרושות, שאפשר יהיה להגיע אליו קודם כל מתוך רצון ומתוך הסכמה, ולבדוק כמובן גם את האפשרות לחייב את הדברים באופן חוקי.
רונית שטייגמן בניא: עלינו לבדוק כמה אפשרות יש לנו כיום לקיים סדנאות כפי שהוצע כאן, כמה מרכזים יש שהם מרכזים לגירושים נכונים, עד כמה הדבר נגיש לכולם וכמה צריך להמתין כדי להגיע לשיחות האלה.
בתיה ארטמן: השופט גרינברגר ציין שבית המשפט נוהג לא לקבוע את הסדרי הראיה ולהעביר את זה לפקידי הסעד.
בתיה ארטמן: ברצוני לומר שזה מתכון לצרות.
בתיה ארטמן: אני הייתי מעדיפה שהכל ייעשה בבית המשפט מאחר והרבה זוגות חותמים על ההסכמים כדי לגמור מהר את מה שעומד בפני בתי המשפט ולא באמת מתכוונים לקיים את הסדרי הראיה.
בתיה ארטמן: יש לנו בעיות מאוד קשות, לפקידי הסעד.
בתיה ארטמן: זה מעמיד אותם במצב בלתי נסבל של לחצים.
בתיה ארטמן: עדיף שבית המשפט במקרה כזה יפנה אותם ליחידת הסיוע, שיגיעו להסדר ראשוני לפחות.
בתיה ארטמן: בשיטה הזאת מתעוררות בעיות קשות מאוד ולא צריך להעמיד את פקידי הסעד במצב הזה.
חוה ברנע: שמי חוה ברנע ממשרד החינוך.
חוה ברנע: ברצוני להזכיר כי עומדת להתפרסם חוברת הנקראת ילדים וגירושים אשר המסר המרכזי שלה הוא שבית הספר זאת זירה שבה ההורים יכולים ורצוי שייפגשו לטובת הילדים שלהם, מתוך מחשבה וגם מסר למורים שיזמינו את ההורים.
תמר גוז'נסקי: אם יש רצון טוב ההורים ייפגשו בכל מקום.
תמר גוז'נסקי: אם אין רצון טוב הם לא נפגשים בשום מקום.
מוריה בקשי: לעניין הסטטיסטיקה של חובת הוראה חוקית ברצוני להדגיש כי אנחנו כמשרד המשפטים בעמדה שזאת לא הדרך, מלבד במקרים מאוד קיצוניים.
מוריה בקשי: לא זו הדרך להשתמש בהפרת הוראה חוקית, ואם יש מקום לכלי הנוקשה זה ביזיון בית משפט.
יוסי גיל: ברצוני להתייחס לנושא פקידי הסעד לסדרי דין ולספר על מקרה שנתקלנו בו.
יוסי גיל: לדעתי כדאי לקיים על הנושא הזה דיון נפרד.
יוסי גיל: אנחנו יודעים שפקידי הסעד עובדים בעומס.
יוסי גיל: היה מצב של אדם שפנה לעמותה שלנו, אשר במשך ארבע שנים המתין לפקידי הסעד לסדרי דין כדי שיקבעו לו סדרי ראיה, ממתן פסק הדין.
יוסי גיל: במשך ארבע השנים הללו היתה פניה אחת לבג"ץ שיחייב אותם לעשות את זה.
יוסי גיל: בג"צ גילגל אותם מכל המדרגות.
יוסי גיל: יחידת הסיוע פנתה פעמיים, בית הדין הרבני פנה פעם אחת לפקידי הסעד, ובסוף, לאחר ארבע שנים שלא היה קשר בינו לבין הילד פקידת הסעד כתבה את הדבר הבא: "מכיוון שיש עדיין סכסוך רכושי בין ההורים אני ממליצה שלא יהיה קשר בין הילד ובין ההורה".
סימונה שטייניץ: אתה יודע איפה המקום לבדוק את זה ואני בטוחה שתקבל תשובות.
תמר גוז'נסקי: הוצגה כאן דוגמא ולא נקיים כעת דיון לגביה.
תמר גוז'נסקי: הובא כאן תיאור של מקרה ונטען שקיימת בעיה.
תמר גוז'נסקי: אין לנו כלים לברר את הנושא.
תמר גוז'נסקי: בזמנו אני טיפלתי במקרה של אב שסיפר לי סיפור ארוך ומייגע על שתי פקידות סעד, שאחת אמרה כך ושניה אמרה אחרת, ובין השתיים בינתיים לא קרה שום דבר ועברה שנה ועוד שנה ועוד שנה והוא לא ראה את הילד.
תמר גוז'נסקי: ברור שיש בעיות, אני לא באה כרגע לשפוט ולא לפקפק ביכולת המקצועית.
תמר גוז'נסקי: העובדה היא שהסנקציה של בית המשפט בעצם נותנת לנו כלי אולי יותר זריז ויותר אפקטיבי לטפל בבעיות אלה.
תמר גוז'נסקי: זה לא שפקידי הסעד לא נחוצים אבל מדובר קודם כל באפקטיביות, בעיקר כשמדובר בילדים ואסור שיהיה מצב שילד בן שש מחכה ארבע שנים לקיום הסדרי ראיה.
תמר גוז'נסקי: הנזק בגיל הקריטי הזה בעצם הופך את האב לדמות לא רלוונטית לגידולו, ולאחר ארבע שנים הוא כבר אדם זר שמגיע והילד עושה איתו הכרה.
תמר גוז'נסקי: הילד לא מבין ולא צריך להבין שהיו בתי משפט ופקידות סעד.
תמר גוז'נסקי: מבחינת הילד האבא לא בא ולא ראה אותו ארבע שנים, ואבא כזה אולי בכלל לא נחוץ.
תמר גוז'נסקי: השאלות האלה מביאות אותנו לצורך לחפש כלים, בין אם על ידי שינויים בחוק, בין אם על ידי פניות לבתי המשפט שינצלו את הכוח שלהם להוציא צוים כאלה או אחרים כפי שאדוני תיאר ובין בשיטות אחרות שאנחנו צריכים לשקול.
תמר גוז'נסקי: העניין פה הוא המהירות של פתרון הבעיה.
תמר גוז'נסקי: ברור שלא מדובר על מקרים של אלימות בהם הילד עלול להיות חשוף לאלימות כתוצאה מהפגישה עם ההורה השני.
תמר גוז'נסקי: את המקרים האלה אנחנו מוציאים מהסיפור.
תמר גוז'נסקי: כאשר טובת הילד אומרת שאסור לילד להיפגש עם ההורה השני כי ההורה השני אלים זה מצב נפרד.
תמר גוז'נסקי: בהנחה שרוב המקרים הם לא מקרי אלימות אלא מקרים של התעקשות מסיבה זו או אחרת, מאחד הצדדים, אנחנו רוצים לפתור את הבעיה הזאת במהירות מצד אחד בעזרת בתי המשפט בעזרת כלים כאלה או אחרים, ואולי למצוא דרך שבאמת תחייב את ההורים ללכת להכנה לגירושים, ולנסות לשכנע אותם בחשיבות הנושא.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שלגבי הרבה מאוד הורים הכלי הזה יעזור.
תמר גוז'נסקי: אם נפעל בצורה משולבת נוכל למצוא את הדרכים לשנות את החוק, ואם יהיו רעיונות נוספים נשמח לקבלם.
תמר גוז'נסקי: אנחנו נפנה לבתי המשפט ברוח הדברים שנאמרו פה ונבקש לעשות שימוש בכלים שהוצגו כאן כגון ביזיון בית משפט או כלים אחרים.
תמר גוז'נסקי: כמו כן נפנה למשרד המשפטים ומשרד העבודה לקידום הנושא ולקיחת ההיבט של האב שלא מקיים את הזכות, וכל זאת תחת הכותרת של זכותו של הילד.
תמר גוז'נסקי: יש את זכות הילד ויש את זכות ההורים.
תמר גוז'נסקי: יש זכות הילד לגדול עם שני הורים ויש זכות ההורים לגדל את הילדים.
תמר גוז'נסקי: אין חובת ילדים בינתיים לראות את ההורים שלהם אבל יש חובה של ההורים, כלומר אין פה בדיוק שיוויון.
תמר גוז'נסקי: אנחנו לא דנים בכלל בחובת הילד, אבל חובת ההורים עומדת, יש להם גם זכות לראות את הילד אבל גם חובה לראותו.
תמר גוז'נסקי: ברגע שנעמיד את הדברים כך, החל מהחוק דרך כל המערכות, עלינו ליצור נורמה חדשה.
תמר גוז'נסקי: אני מניחה שזה קשה מאוד.
תמר גוז'נסקי: המקרים הקשים של ארבע וחמש שנים התמשכות טיפול בנושא הם בלתי נסבלים וצריכים לרדת מסדר היום שלנו.
תמר גוז'נסקי: טיפול כזה אינו טיפול ראוי.
תמר גוז'נסקי: אנחנו נמשיך לטפל בנושא ונגבש, אני מקווה, הצעות חוק.
תמר גוז'נסקי: כמו כן נשמע גם מכם את ההמלצות שלכם בעקבות הדיונים.
תמר גוז'נסקי: על סדר היום: סכנת סגירה של עמותת "יד לאדם" לנשות ולילדי אסירים.
תמר גוז'נסקי: הנוכחים פה בדיון, רובם ככולם השתתפו גם בדיונים קודמים, ואנחנו רוצים להבין לאן הגענו בשלב הנוכחי.
תמר גוז'נסקי: אנחנו יודעים שיש הרבה מאד ארגונים ועמותות שנתקלים היום בקשיים, ודווקא כאשר העבודה של הארגונים האלה נחוצה במיוחד, לדאבוננו הם סובלים מכל מיני קיצוצים והפסקת תמיכה, וזה מעורר הרבה מאד שאלות ובעיות.
תמר גוז'נסקי: על עבודת העמותה שמענו - אם העמותה רוצה לספר לנו בקצרה על עבודתה, בסדר, אבל בעיקר על הבעיות שאתם נתקלים בהם, ואחר כך נשמע את ההערות ואת התגובות.
תמר גוז'נסקי: ד"ר עדינה תמיר בבקשה.
עדינה תמיר: קודם כל אני רוצה להודות בראש ובראשונה לשתי חברות הכנסת, לגברת תמר גוז'נסקי ולגברת יהודית נאות.
עדינה תמיר: לאור מכתבים שאנחנו שלחנו לחברי הכנסת, כי אנחנו רואים בכנסת בכל זאת את המוקד, או את המקור שצריך לדאוג ושאכפת לו ממה שנעשה בחברה הישראלית, אז באמת שתי החברות האלה הן שהתגייסו.
עדינה תמיר: גברת תמר גוז'נסקי היא כבר ידידה ותיקה של העמותה, שעשתה כבר לא פעם מפגשים מסוג זה, וגברת יהודית נאות שאפילו יזמה אפשרות של העלאת שאילתה בכנסת לשר העבודה והרווחה.
עדינה תמיר: ועכשיו לענייננו אנו, וכמובן ברוכים הבאים לכל המשתתפים.
עדינה תמיר: נמצאת איתי מהעמותה היועצת המשפטית שלנו, גברת דלית נאמן, ולימיני יושבת אשת אסיר, גברת אתי אשכנזי, שהצטרפה גם למפגש הזה, ואולי היא תוכל לומר את הדברים הרבה יותר נאמנה ממני.
עדינה תמיר: אני רק רוצה לדבר כמה מילים על מצבנו.
עדינה תמיר: אנחנו עמותה התנדבותית שקיימת מזה 14 שנה.
עדינה תמיר: קודם לכן עבדנו בכלא, בשם עמותה שנקראה מנחי משחקיות.
עדינה תמיר: לאור המצב שראינו בכלא של נשות האסירים, מצבם העגום, ובמיוחד של הילדים, פתחנו - ואני לא אאריך בהיסטוריה - פתחנו לפני 14 שנה עמותה בשם "יד לאדם", שכוונתה הייתה בעיקר לתת כלים להתמודדות בחיי היום יום לנשים שנמצאות בשוליים מבחינה של דימוי וסטיגמה של אשת אסיר, ובעיקר ילדים שלא חטאו ולא פשעו וסוחבים עליהם נטל שהוא למעשה נטל מיותר, שפוגע כמובן בכל איכות החיים שלהם, והם למעשה חלק מעתיד המדינה.
עדינה תמיר: פתחנו את המועדונים כאשר נפגשתי לראשונה עם מר אברהם הופמן, מנכ"ל הרשות לשיקום האסיר, לפני כ14- שנה, כאשר אז לא ידענו מי האיש שיכול לעזור לנו.
עדינה תמיר: הפנו אותנו אליו והוא דווקא עודד אותנו מאד והבטיח לנו אפילו לעזור בשכירת מקום - לא יצא מזה שום דבר עד עצם היום הזה.
עדינה תמיר: אני קופצת על 14 שנים ואני מודיעה שכל ההיכרויות שלנו, כל המפגשים שלנו, כל הפניות שלנו, כל הישיבות שלנו, כל הזימונים שהוזמנו אליו לרשות, והרשות הוזמנה אלינו - לא יצא מזה כל דבר, למעט כל שנה בקשות חוזרות ונשנות, ומידי פעם זריקת שיירים, החל מ5,000- שקל, 20,000 שקל, עד 50,000 שקל, שזה היה שיא בתקופתו של מר פינס, שאז הוא היה גם אחראי על הרשות לשיקום האסיר, והוא באמת עזר לנו לקבל את הסכום.
עדינה תמיר: 50,000 שקל זו הייתה חגיגה.
עדינה תמיר: לאחר מכן כמובן לא שמענו כלום - הכל כמובן תמיד על ידי לחץ נוראי - ולמעשה כל פעם אמרו לנו במשרד העבודה והרווחה: תפנו, המקור שלכם זה רק הרשות לשיקום האסיר.
עדינה תמיר: הודגש: הם חייבים לתמוך בכם.
עדינה תמיר: כך זה נמשך 14 שנה, עד שלפני שנתיים נפגשנו במשרד העבודה והרווחה ועל ידי לחץ חזק מאד של המנכ"ל דאז, מר יגאל בן שלום, נחתם חוזה - לא הסכמנו על הנקודות, אבל לחץ כבד מאד הופעל עלינו וחתמנו על חוזה - שבו בפירוש נאמר שהרשות תתמוך בנו.
עדינה תמיר: כעבור תקופה קצרה ביותר הגיע מבקר מטעם הרשות, ללא ידיעתנו כמובן, ולא ביום שאנחנו פועלים, הגיע לתל אביב וכמובן אז הייתה רק המזכירה שלנו, והוא טען שיש כאן רישום, הרישום הוא לא נכון, וקיבלנו הודעה שאישה שלא מבקרת כל שבוע, לא נחשבת כמבקרת במועדון - קחו בחשבון שאלה נשים מתוסכלות, מרירות, שבקושי קמות לעבודה - היום כולן עובדות דרך אגב אצלנו, כמעט כולן - ואנחנו מאד עובדים על העקביות, על ההתמדה, אז יש לפעמים שאישה מגיעה ויש לפעמים שהיא לא מגיעה.
עדינה תמיר: על הילדים בכלל נאמר לנו: אנחנו לא תומכים בילדים בשום פנים, יש לנו פרויקט פר"ח, שם אנחנו תומכים, וחוץ מזה אנחנו לא תומכים בילדי האסירים.
עדינה תמיר: אני אז אמרתי להם חד וחלק שהמועדון שלנו - ואני רוצה שהדברים האלה יהיו מאד מאד מודגשים - המועדון שלנו עוסק בנשות אסירים בפועל ונשות אסירים שלא בפועל.
עדינה תמיר: פירוש הדבר שכאשר אישה שבעלה יצא זה עתה מהכלא, ואפילו כעבור 3 חודשים, מצב המשפחה הוא פי כמה יותר חמור מאשר כאשר הוא בכלא, כי הוא איננו עובד בינתיים, כי אולי הוא חזר לסמים - בדרך כלל הוא חוזר לסמים - כי הילד עד לכל המריבות הקולניות, הצעקות והאלימות לפעמים, בין הבעל והאישה, בין הבעל המתוסכל שעד היום לא שוקם - שוקם למחצה, או בכלל לא - והילד עד לדברים נוראיים, ואנחנו קולטים את הדברים ועדים לכך על ידי מנהלות בתי ספר ועל ידי מורות שמזמינות אותנו, כי אנחנו בקשר מתמיד עם בתי הספר - מזמינות אותנו ומוקיעות את התנהגותו של הילד, כאשר הילד באותו לילה לא ישן, סבל והיה עד לדברים נוראיים, כולל משטרה שמגיעה, דופקת על הדלת ודוחפת את הבעל אם הוא צרך סמים, או לא צרך סמים, אם הוא מכר סמים או לא מכר סמים - האישה מתמודדת, המצב הוא טראומטי לחלוטין.
עדינה תמיר: נשים כאלה, שאין להן מקום לבוא ולקבל קצת סעד, קצת תמיכה, קצת יד, קצת עידוד - נופלות מהר מאד לכל מיני מצבים שאני לא רוצה אפילו לומר אותם, וזה בחברה שלנו, הדמוקרטית, הסובלנית, המוסרית והערכית.
עדינה תמיר: אלינו באות גם נשים שבעליהם כבר יצאו מבית הסוהר, והילדים זקוקים לנו פי כמה, הילדים שלנו זקוקים - אלה ילדים נפלאים שעדים למצבים טראומטיים ביותר, וגדלים עם טראומות לא נורמליות, שמי יודע מה יהיה פשרם בעתיד.
עדינה תמיר: חזרנו שוב, הלוך וחזור, חזרנו למשרד העבודה והרווחה, ואני רק רוצה לסיים ולומר שלפני שבוע הגיעו מים עד נפש - מצבנו כזה שאין לנו יכולת להחזיק שום מועדון - יש לנו 4 מועדונים, בתל אביב, חיפה, ירושלים ובאר שבע - אנחנו משלמים כ900-$ בתל אביב שכר דירה, ובירושלים אנחנו משלמים, כי העיריות לא נותנות לנו מקום ואין לנו מקום, פשוט מאד, אז אנחנו שכרנו מרתף בירושלים, בתל אביב זה גם המשרדים וזה גם המועדון וזה הכל ביחד באותו מקום.
עדינה תמיר: כמובן שזה בדרום תל אביב.
עדינה תמיר: מה שאני רוצה לומר, שלפני שבוע הגענו עוד פעם למשרד העבודה והרווחה, כי כל הזמן אנחנו נפגשים ואומרים לנו: רק הרשות לשיקום האסיר מקבלת עבורכם תקציב, והם חייבים לעזור לכם.
עדינה תמיר: והנה הגענו לשם, והיה שם גם נציג מטעם הרשות לשיקום האסיר.
עדינה תמיר: הנציג הזה, בשם מר נחום שאולי, אמר לנו מפורשות: אני נורא מצטער, אני יודע שהדברים לא בסדר, כך אמר לנו הנציג.
עדינה תמיר: אמרנו לו: הרי הבטחתם, הרי אמרתם, הרי ישבו, הרי כתבו פרוטוקול לפני כחצי שנה, ישבו עם מר אברהם הופמן וכתבו פרוטוקול, ומר הופמן הבטיח שישלח את הפרוטוקול מיידית, ועד היום לא קיבלנו פרוטוקול על הישיבה שהייתה שם - עד היום לא קיבלנו פרוטוקול - ישבו שם נציגים בכירים שלנו.
עדינה תמיר: הוא טוען כל הזמן שכשהוא מזמין לא באים - לא היו דברים מעולם.
עדינה תמיר: היה פעם אחת מקרה שלא יכולנו להגיע, זה נכון, אבל באנו וישבו איתו ואני ישבתי איתו לא פעם - שום דבר, לא היו דברים מעולם - ויש על זה עכשיו חיזוקים מטעם המשרד של מר אברהם הופמן עצמו.
תמר גוז'נסקי: נו, אז מה עכשיו?
עדינה תמיר: אני לא יודעת מה עכשיו, אני יודעת רק שאנחנו עומדים על סף סגירה, ואני יודעת שמשרד העבודה והרווחה אומר לנו מפורשות שמר אברהם הופמן
תמר גוז'נסקי: אולי את יכולה לספר לנו מה המקורות של מימון העבודה בשנה שעברה?
עדינה תמיר: בשנה שעברה לא היה מימון ממר אברהם הופמן, נדמה לי 2,000 שקל אם אינני טועה, לשנה.
יהודית נאות: מה גודל התקציב שלכם?
עדינה תמיר: גודל התקציב שלנו היה אמור להיות 900,000 שקל.
עדינה תמיר: אנחנו צמצמנו וצמצמנו וצמצמנו, והורדנו מנחה כזה והורדנו מנחה כזה, וצמצמנו כמעט את כל המנחים, פרט למתי מעט.
עדינה תמיר: מוסיקה ירד וזה ירד וזה ירד, כי אין לנו מאיפה לשלם.
עדינה תמיר: אנחנו גם צמצמנו את הימים, היינו נפגשים יותר ימים - לא יכולים, לא לתחזק מכולת, כל דבר צמצמנו, הגענו עכשיו כבר לשיא הצמצום.
עדינה תמיר: ברגע שנצמצם עוד, זה לסגור את המועדונים.
תמר גוז'נסקי: אז כמה היה התקציב שלכם בשנה שעברה?
עדינה תמיר: 590,000 שקל, משהו כזה.
תמר גוז'נסקי: הסכום הזה מומן על ידי מי?
עדינה תמיר: הסכום הזה מומן מכמה מקורות: קודם כל מהמקור הראשון, מאירועים שאנחנו עושים.
עדינה תמיר: אנחנו עושים אירועים, תרומות, מוכרים כרטיסים, עובדים קשה - זה מקור אחד.
עדינה תמיר: המקור המרכזי שלנו זה המשרד לביטחון פנים, שהוא למעשה היד שלנו כרגע - לא כרגע, תמיד - יושבת כאן נציגה שמכירה אותנו, היא הייתה אצלנו בעמותה, שרים גם היו למיניהם - השר האחרון עוד לא הגיע אלינו - והכירו בעבודה שלנו, ראו את העבודה שלנו וברכו עליה.
עדינה תמיר: המקור השלישי הוא האפוטרופוס, שדרך אגב, כבר שנה וחצי שלא קיבלנו ממנו אגודה - הוא התחיל עם 150,000 שקל והוא הגיע ל50,000- שקל, ויהודים טובים פה ושם, שנותנים לנו.
עדינה תמיר: אלה כל המקורות שלנו.
תמר גוז'נסקי: לא נתת לנו נתונים כמה נשים, כמה ילדים, ממוצע שבועי, ממוצע חודשי,
עדינה תמיר: יש לנו בערך כ30- משפחות, 30-35 משפחות בכל מועדות - בתל אביב יש יותר, עד 40 - אבל בערך 35 משפחות בכל מרכז.
עדינה תמיר: אני מתכוונת כמובן נשים וילדים, בלי הבעלים.
עדינה תמיר: זה עולה ויורד.
עדינה תמיר: ילדים יש לנו בערך כ120- ילדים בגילים שונים.
עדינה תמיר: אני לא כוללת את המבוגרים מאד, את הילדים שהם בני 18-19, אני כוללת עד גיל 15, 16.
עדינה תמיר: אני רוצה רק עוד משפט אחרון לומר: אנחנו עובדים בהתנדבות, כולנו מסודרים על הצד הטוב ביותר מבחינה כלכלית, זאת אומרת המתנדבים.
עדינה תמיר: אולי זה מילה גסה היום, אבל אנחנו עובדים עם הרבה ייעוד ואנחנו מאמינים בעבודה שלנו.
עדינה תמיר: אנחנו מאמינים שזו עבודת קודש, שזוהי עבודה אמנם סיזיפית, אבל היא עבודת קודש, מפני שאם אנחנו ניסגר, אז אולי ניתן כמה מילים לגברת אתי אשכנזי.
תמר גוז'נסקי: בבקשה גברת אתי אשכנזי.
אתי אשכנזי: אני קשורה בעמותה קרוב ל12-, 13 שנה.
אתי אשכנזי: כדי לדבר על העמותה צריך לבוא ולראות את העמותה, ולראות את הילדים האלה.
אתי אשכנזי: אנחנו היינו נשואות עם נרקומנים - ואני יכולה להגיד את זה היום שאם המועדון הזה ייסגר, אנחנו פשוט נגדל דור של נרקומנים.
אתי אשכנזי: ככה אני מרגישה ואני רואה את זה על הילד שלי.
תמר גוז'נסקי: כמה ילדים יש לך?
אתי אשכנזי: יש לי 3 ילדים, והילד שלי היום בגיל 17, הוא מגיע למועדון, גברת עדינה תמיר מסדרת לו מנחה, אם אנחנו צריכים פסיכולוגי, יש לנו פסיכולוג.
אתי אשכנזי: זה לא רק הבן שלי - אם ראיתם השבוע, הייתה כתבה בטלוויזיה שמדובר על איזה ילד שהוא אומר שהוא מגיע למועדון רק בשביל לשכוח מאבא שלו לשעה-שעתיים.
אתי אשכנזי: אני רוצה להגיד לכם, כמה שאני אספר לכם, אלה דברים שאתם לא יכולים לתאר לעצמכם - אני מדברת רק בשם הילדים, ואני מדברת גם בשמי - אני הגעתי למועדון, הייתי שבורה וכפופה.
אתי אשכנזי: זה שהבעל שלי הוא נרקומן, אני לא שותפה לעבירה.
אתי אשכנזי: אנחנו נשים מאד טובות, אבל תמיד אנחנו הרגשנו שגם אנחנו אשמות, שגם אנחנו שותפות לפשע שהוא עשה.
אתי אשכנזי: אם בעלי גנב, או שהוא עשה משהו אחר, אני לא שותפה לפשע הזה.
אתי אשכנזי: בזכות המועדון, בזכות החברות, אנחנו פשוט הרגשנו שאנחנו שוות, הדימוי העצמי שלנו עלה.
תמר גוז'נסקי: את עובדת?
אתי אשכנזי: אני עבדתי, היום אני לא עובדת, כי אמא שלי חולת אלצהיימר, ואני מטפלת גם באבא שלי וגם באמא שלי, אבל אני כל הזמן עבדתי.
אתי אשכנזי: אני רוצה להגיד שבאמת, אם מדברים על נרקומנים, מדברים על בתי סוהר, שיבואו ויראו את הילדים האלה, באיזה מצוקות הם.
אתי אשכנזי: עם כל הכבוד, אני יודעת - אסיר, בסדר, הוא יושב בבית סוהר, הוא מקבל את שלו.
אתי אשכנזי: מה קורה עם אותה אישה, עם הילדים שלה?
אתי אשכנזי: אין לנו לאן ללכת, אין לנו פשוט לאן ללכת.
אתי אשכנזי: אם הבעל שלי יושב בבית סוהר, אין מי שדופק בדלת.
אתי אשכנזי: יש לנו את העמותה, יש לנו את גברת עדינה תמיר, יש לנו פסיכולוגית אם אנחנו צריכים, והילדים האלה צריכים המון עזרה כדי להמשיך הלאה.
אתי אשכנזי: אני חושבת שאם העמותה הזאת תיסגר, פשוט ייגרם עוול חמור לילדים, במיוחד לילדים ולי.
תמר גוז'נסקי: את הגעת לעמותה גם כשבעלך בכלא וגם כשהוא לא בכלא?
אתי אשכנזי: כן, אני עד היום ממשיכה להגיע.
תמר גוז'נסקי: הוא כבר לא בכלא?
אתי אשכנזי: היום בעלי לא בכלא, ואני ממשיכה, כי אני מרגישה צורך.
אתי אשכנזי: זה שהם חושבים שהבעל יצא מבית סוהר - יש לנו יותר קשיים.
אתי אשכנזי: זה שהוא בבית סוהר, אני מתפטרת ממנו, אז הוא יושב בבית סוהר - סליחה שאני מדברת בצורה כזאת - אז הוא יושב בבית סוהר, הוא אוכל, שותה, ישן, מה רע לו שם?
אתי אשכנזי: לי קשה עם הילדים שלי, לי קשה לגדל 3 ילדים.
אתי אשכנזי: ללכת לעבוד מבית לבית בספונג'ה, בשביל שיהיו לי עוד כמה לירות, בשביל שיהיה לי לתת למורה פרטית, בשביל שהילדים שלי לא יהיו כמו אבא שלהם.
אתי אשכנזי: היום יש לי ילד בגיל 17.
אתי אשכנזי: אני יכולה להגיד פה בפה מלא - בזכות גברת דלית נאמן, בזכות גברת עדינה תמיר, בזכות המועדון הבן שלי קצת עושה מאמץ לעבוד, קצת ללמוד.
אתי אשכנזי: יש לו פסיכולוג שבא ומדבר איתו, יש לו מנחה במועדון.
אתי אשכנזי: מי ייתן לי מנחה?
אתי אשכנזי: מי ייתן לי פסיכולוג?
אתי אשכנזי: מי?
אתי אשכנזי: אין לי כסף, אין לי כסף היום.
אתי אשכנזי: "עדינה", אני מבקשת ממנה, "עדינה, תדברי קצת עם הילד", קצת עזרה, קצת תמיכה.
אתי אשכנזי: צריך לבוא ולראות.
אתי אשכנזי: כמה שאני אדבר פה זה לא מספיק, צריך לבוא ולראות את הילדים האלה, פשוט מסכנים.
תמר גוז'נסקי: תודה רבה גברת אתי אשכנזי.
דלית נאמן: אפשר להוסיף מילה?
תמר גוז'נסקי: בבקשה גברת דלית נאמן.
דלית נאמן: אני מתנדבת בסך הכל זמן קצר.
דלית נאמן: במשך 8 שנים הייתי הגוף שהיה בקרה על דבר אחר לגמרי, על משרד השיכון ומנהל מקרקעי ישראל.
דלית נאמן: אני יודעת מה זה בקרה.
דלית נאמן: אני אומרת לכם, מעבר לזה שב2.
דלית נאמן: 1.02- הגיע בפקס ניהול תקין של העמותה - אנחנו עברנו גם בקרה של המשרד לביטחון פנים.
דלית נאמן: מאחר ואני יודעת מהי בקרה - אנחנו מקבלים עכשיו, זה כמו "איזו9000-" לעמותות מלכ"רים שעכשיו עושים האיגודים.
דלית נאמן: אני מבינה שהרשות לשיקום האסיר יש לה גם את אמות המידה שלה, הרי הפקיד קובע אמות מידה ואתה צריך לשבת ולהתאים את עצמך.
דלית נאמן: אמות מידה מבחינת ניהול תקין, אמות מידה מבחינת ניהול כספי - הכל בעמותה מסודר, וכמובן כל האישורים קיימים.
דלית נאמן: אמות המידה של הרשות לשיקום האסיר, זה כבר דבר אחר - שמעתם על הפעילות - יכול להיות שאמת המידה של ילדי אסירים ונשות אסירים - שהאסירים נכנסים לבתי הסוהר - זה אמת מידה אחרת, על זה אני לא מדברת, אני גם לא מכירה את מר אברהם הופמן, פעם ראשונה שאני פוגשת אותו.
עדינה תמיר: אני מבקשת עוד משפט אחד מאד חשוב שאני פשוט השמטתי אותו.
עדינה תמיר: אנחנו קיבלנו הודעה שאנחנו לא עומדים באמות המידה של מינהל תקין - זה מאד חשוב להדגיש את זה - פנו אלינו מרשם העמותות ואמרו לנו שיש לנו בעיה מסוימת.
תמר גוז'נסקי: לפני שנה?
עדינה תמיר: זה היה לפני שנה, שנה וחצי.
עדינה תמיר: התברר שהגיעו שמועות אל הרשם, לא מאיתנו כמובן.
תמר גוז'נסקי: אבל זה כבר סיפור ישן, גברת עדינה תמיר.
עדינה תמיר: כן, אבל זה שוב קשור לרשות לשיקום האסיר, מכיוון שאני קיבלתי הודעה גם מראש עיריית ירושלים וגם מראש עיריית תל אביב, שנאמר להם, למנהלי הרווחה, שאנחנו לא בסדר עם הרשות לשיקום האסיר.
יהודית נאות: האם בחיפה אתם לא משלמים שכר דירה?
עדינה תמיר: לא בחיפה ולא בבאר שבע - אמרנו את זה חד וחלק, בחיפה נתנו לנו מועדון לתפארת, שגברת יהודית נאות הייתה אז חברה לעניין הזה, היא הייתה אז חברת מועצה, וגם בבאר שבע אותו דבר.
תמר גוז'נסקי: מונח לפני מכתבו של שר העבודה והרווחה שלמה בניזרי, שהוא מתייחס לעמותת "יד לאדם", והמכתב נכתב לגברת יהודית נאות, בתשובה לפנייתה.
תמר גוז'נסקי: כאן אין שום הערה לגבי ניהול תקין, או לא ניהול תקין, אז אני חושבת שזה לא על סדר היום, כי גם השר לא מזכיר את זה, אבל הוא כן מתייחס לנושא חדש, שבדיונים קודמים שהיו לנו לא עלה, והנושא הוא קניית שירותים, מכרז, תמיכה, מבחנים מוכרים, קריטריונים שוויוניים וכן הלאה, ואני רוצה לומר שהייתי מאד שמחה שבמדינת ישראל יהיו לפחות 50 עמותות לטיפול בנשות וילדי אסירים, וכולם היו מתמודדות על התקציב של המשרד, וכולם היו באות, ושזה היה מאד מקובל לטפל בנשות וילדי אסירים, אבל כידוע לנו זה לא בדיוק כך.
תמר גוז'נסקי: היום מקובל מטבחים לרעבים וכל מיני דברים כאלה, לזה יש כיסוי תקשורתי כפי ששמתם לב, ומה לעשות שיש נושאים פחות מקובלים, לכן לא ברור לי מה הטענה לגבי אמות המידה ומה הכוונה, והאם הכוונה היא באמת להוציא מכרז בכל הנושא הזה?
תמר גוז'נסקי: אני רואה שמר דני ארתום ממשרד העבודה והרווחה לא הגיע, אז אין מי שיסביר לי יותר את הנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: נמצא איתנו מר אברהם הופמן מהרשות לשיקום האסיר, בבקשה אדוני - אנחנו כבר מודעים ותיקים ואנחנו רוצים תמיד את טובת העניין, אז בוא נחשוב ביחד איך עושים את זה.
אברהם הופמן: ראשית כל, מי שרוצה את טובת העניין, טובת ילדי האסירים במדינת ישראל זה אני.
אברהם הופמן: אנחנו מטפלים היום ב600- ילדי אסירים, אנחנו מטפלים בעוד 300 ילדי אסירים נוספים, בעזרה מיוחדת מהקרן למפעלים מיוחדים של המוסד לביטוח לאומי, יחד עם היחידה לסמים במשרד העבודה והרווחה, שזו בעצם אחריותה, ככה שזה מקיף היום 900 ילדים.
אברהם הופמן: אני חושב שפשוט צריך לדעת את העובדות לפני שמתגוללים עלי.
יהודית נאות: אבל אתם לא מטפלים באותם 120 ילדים שהם מטפלים, זאת אומרת, אין כאן כפל טיפול.
אברהם הופמן: אני לא יודע בדיוק מאיפה ה120-, אני לא ראיתי את ה120- האלה.
עדינה תמיר: אתה באת?
עדינה תמיר: ראית?
עדינה תמיר: זה פשוט צורם, צועק לשחקים.
אברהם הופמן: תראי, צורמים לי הרבה דברים שאמרת, אני לא התייחסתי אליהם וגם לא חושב להתייחס אליהם.
תמר גוז'נסקי: יש לי שאלה מר אברהם הופמן, ה300- וה600- ילדים האלה מטופלים ישירות, או באמצעות עמותות?
אברהם הופמן: הכל באמצעות רכזי שיקום האסיר ביישובים.
אברהם הופמן: לא אני מטפל בילדים.
תמר גוז'נסקי: אני שואלת רק האם הרשות במתקניה, או באמצעות ארגונים שהם מטפלים?
אברהם הופמן: יש לנו הסכם עם פר"ח ורכזי שיקום האסיר ביישובים, הם דואגים לזה.
יהודית נאות: מה זה רכזי שיקום האסיר?
אברהם הופמן: בכל עיר - בחיפה יש למשל 3 רכזי שיקום האסיר, שהם מטפלים באסירים
יהודית נאות: אתה מדבר על עובדי מחלקת הרווחה של העירייה, או של העמותה לשיקום האסיר?
אברהם הופמן: עובדי העמותה
יהודית נאות: זה עמותה, זה לא רשות.
אברהם הופמן: הרשות, לפי שיטתה, עובדת עם עיריות באופן כזה שהפעולה הישירה, הקשר הישיר כלפי האסיר ומשפחתו נעשה באמצעות הרכז שעובד בעירייה, ובחיפה, היות ושם הייתה עמותה ותיקה מאד - היה שם יושב ראש מצוין - אז אנחנו עובדים באמצעותם.
יהודית נאות: אני מכירה את פעילותו, אבל לא עם הנשים והילדים, רק עם האסירים.
אברהם הופמן: מי אמר את זה?
אברהם הופמן: זה פשוט לא נכון.
אברהם הופמן: לכל ילד כזה יש חונך והחונך הזה נפגש איתו פעמיים בשבוע ופעם בחודש נוסע איתו לפגישה עם האבא בכלא.
אברהם הופמן: נכון שאנחנו לא מקיפים את כל המדינה, כי חסר לנו אנשים, אבל דווקא הבעיה שלנו לא בערים האלה, הבעיה ביישובים קטנים, שקשה להגיע אליהם ואנחנו לא מסוגלים תמיד מבחינה ארגונית לעמוד בדבר הזה, ואין גם מספיק סטודנטים לצערי.
תמר גוז'נסקי: העזרה היא בעיקר בלימודים, אני מבינה?
אברהם הופמן: העזרה היא גם בלימודים, גם בפעולה בשעות הפנאי, ועצם העזרה.
אברהם הופמן: אני לא מסתכל - ואני חושב שהשיטה המיוחדת שאני פיתחתי מדברת על חוזה משולש.
אברהם הופמן: זאת אומרת, אני לא מסתכל על האסיר לחוד, האישה לחוד והילדים לחוד.
אברהם הופמן: לכן כל התפיסה הזו, אני חושב שיש צורך בטיפול הוליסטי.
אברהם הופמן: יש דברים - ואני רוצה לומר את זה באמת במילים הכי פשוטות והכי רגועות - יש דברים, כשהרשות הייתה בראשיתה ועוד לא היה לה הרבה דברים, אז באמת היה חשוב לנו מאד שכל מיני פעולות נעשו, ובסך הכל אני תמכתי תמיד בנושא הזה שתיעשינה פעולות על ידי גוף מתנדב.
אברהם הופמן: איפה נקודת הבעיה שלנו?
אברהם הופמן: אנחנו, במכתב שנשלח לכל חברי הכנסת כמעט, לפי התגובות - אני גם כתבתי לגברת יהודית נאות בעניין זה - בסעיף 5 מזכירה גברת תמיר חוזה שלפי מכתבה נערך ללא שום התייחסות לנשים וילדיהן, אשר בעליהם השתחררו - אכן כך הדבר, וזה נובע מחוק הרשות.
אברהם הופמן: חוק הרשות מחייב אותנו לטפל באסיר, החל מ180- לפני שחרורו ועד שנה לאחר שחרורו, ולגבי משפחת האסיר, מיום כניסת האסיר לכלא ובעצם עד יום שחרורו.