GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חליל אלעטרש: מכשיר שמיעה זה לא יכול להחזיק הרבה זמן, והם מאבדים, אז צריך לעשות בדיקות שמיעה, התאמת מכשיר שמיעה מחדש, והאזניות, צריך כל כמה חודשים להחליף אותם.
חליל אלעטרש: במקרה אני צריך לנסוע לתל אביב כדי לעשות הזמנה.
חליל אלעטרש: נסעתי פעמיים לתל אביב לעשות את ההזמנות.
חליל אלעטרש: בבאר שבע יש מכון, אבל לא עושים את זה כמו שצריך, את מבינה?
חליל אלעטרש: אז המצב קשה מאד.
חליל אלעטרש: בכיתות הילדים האלה, במשך 4-5 שנים הם הולכים לגנים האלה, הם לא מקבלים שירותים כמו שצריך.
חליל אלעטרש: אין להם מורות מוסמכות, אין קלינאי תקשורת, אין להם כלום ובאמת כואב לי מאד על הילדים שלי, יש לי שני ילדים וכואב מאד שהם לא מקבלים את השירותים האלה.
חליל אלעטרש: כל פעם, כדי לקבל שירות, אני צריך לנסוע לתל אביב, או לקפוץ לבאר שבע.
חליל אלעטרש: זה המצב, היום רק כסאות ושולחנות יש בכיתות, והילדים האלה, מה יעזור להם?
חליל אלעטרש: הם לא שומעים - כסא ושולחן ואין להם כלום, אז מה יעשו?
תמר גוז'נסקי: וכשהיו במסגרות הקודמות, לפני שפיזרו אותם, היה יותר טוב?
חליל אלעטרש: הם היו מרוכזים בתל שבע שנתיים כמעט, עכשיו החליטו להעביר אותם.
תמר גוז'נסקי: אבל שם היה יותרטוב, לדעתך האישית?
חליל אלעטרש: שם לפחות המבנה בנוי לאכלס את הדברים האלה.
חליל אלעטרש: בכיתות היום הם לא כל כך יכולים לעמוד בלחץ ובכל הדברים שצריכים.
חליל אלעטרש: המבנה בתל שבע זה מבנה גדול, יש שם 6-7 כיתות שם,
תמר גוז'נסקי: הייתי שם, ראיתי.
חליל אלעטרש: נכון, אז שם אפשר להכניס את אותו פרויקט הצטיידות שמדברים עליו, אבל בכיתות האלה, שפיזרו אותם, בכל בית ספר כיתה אחת, הם לא יכולים לקבל את השירות שמתאים להם.
חליל אלעטרש: אני לא חושב שיתנו להם את התשובה.
תמר גוז'נסקי: מר מוחמד אלקרנאוי, מפקח המגזר, בבקשה.
מוחמד אלקרנאוי: אני מצטער מאד שידידי, מר חליל אלעטרש מדבר על דברים כאלה.
מוחמד אלקרנאוי: אני לא יודע מתי הוא ביקר לאחרונה בכיתות האלה.
תמר גוז'נסקי: הוא מדבר על הילדים שלו, הוא טוען שהם לא מתפתחים.
מוחמד אלקרנאוי: הילדים שלו נמצאים בתל שבע ולא עברו.
חליל אלעטרש: אני העברתי אותם בגלל שהמצב שלהם לא היה טוב.
מוחמד אלקרנאוי: אני מאד מצטער, הילדים שלו נמצאים בתל שבע ולא עברו לשום מקום אחר.
מוחמד אלקרנאוי: בשנה שעברה החלטנו יחד לפזר את הילדים לעוד שני מקומות: אחד בכסייפה, שתי כיתות ואחד בשגב שלום שתי כיתות, ובתל שבע נשארו 7 כיתות.
מוחמד אלקרנאוי: מר חליל אלעטרש בעצמו, הילדים שלו אף פעם לא עברו לכסייפה ונשארו בתל שבע.
מוחמד אלקרנאוי: ילדים שהגיעו לכסייפה, הזמנו להם ציוד והציוד היום הגיע לשם, והיום הציוד בשגב שלום נמצא בכל הכיתות.
תמר גוז'נסקי: מתי זה היום?
תמר גוז'נסקי: מתי הציוד הגיע?
מוחמד אלקרנאוי: הציוד הגיע לפני שבועיים, שלושה שבועות אפילו.
תמר גוז'נסקי: והוא כבר עובד?
תמר גוז'נסקי: אנחנו רוצים להבין, איזה ציוד הגיע?
מוחמד אלקרנאוי: כל הציוד שהזמנו דרך הרשות הגיע גם לכסייפה וגם לשגב שלום.
תמר גוז'נסקי: שהוא כולל מה?
מוחמד אלקרנאוי: שהוא כולל משחקים לילדים, דברים.
מוחמד אלקרנאוי: .. משחקים.
תמר גוז'נסקי: רגע, עזרים דידקטיים, מה עוד?
מוחמד אלקרנאוי: לגבי מורות מוסמכות - כל המורות שמלמדות בכיתות הן מוסמכות, אפילו המנהלים והעוזרות היום משתלמות בבית ספר.
מוחמד אלקרנאוי: לצערי הרב, אם פותחים גן, תמיד השכן רוצה שהבת שלו תהיה שם.
מוחמד אלקרנאוי: סליחה, אני לא יכול לעשות דברים כאלה.
יוסף אלמתיראת: לא לא, אני לא רוצה.
יוסף אלמתיראת: כשאתה הבאת סייעת לילדים האלה, שלא יודעת לטפל בהם, אמרתי לך, יש לי את הילדה שלי בת 17 שלומדת.
יוסף אלמתיראת: ..
יוסף אלמתיראת: ואז היא באה לילדים - יש לה עוד 3 ילדים חרשים, היא עדיפה.
יוסף אלמתיראת: הילדה שלי בת 17 ואיזה חינוך היא קיבלה ממשרד החינוך?
יוסף אלמתיראת: איזה חינוך היא קיבלה?
תמר גוז'נסקי: היא סובלת מבעיות שמיעה?
יוסף אלמתיראת: שמיעה.
יוסף אלמתיראת: יש לי עוד 3 ילדים.
מוחמד אלקרנאוי: אני לא יכול לשבץ סייעת.
מוחמד אלקרנאוי: אני אמרתי לו שאני אמליץ בפני הרשות.
תמר גוז'נסקי: בסדר, נעזוב רגע את הסייעת, את סיפורי הסייעת לא פותרים פה, אבל אני שואלת דבר אחר - אנחנו שמענו בפגישה הקודמת שכדי שילדים יוכלו לשבת בכיתה ושמכשירי השמיעה יהיו בעלי משמעות, צריך איזה מכשיר בכיתה, שהוא יוצר חיזוק, איך אתם קוראים לזה?
תמר גוז'נסקי: הגברה?
תמר גוז'נסקי: האם המכשירים האלה של ההגברה קיימים בכיתות?
שרה זנדברג: לא.
שרה זנדברג: בתל שבע הם קיימים כולם.
שרה זנדברג: בחוק החינוך המיוחד לא הוגדרה הצטיידות לכיתות, פרט כמובן לאביזרים חינוכיים ודידקטיים שהם הביאו לכיתות.
שרה זנדברג: כל ההצטיידות שאנחנו מדברים עליה, של מכשירי FM, של מכשירי הגברה כיתתיים, של איטום אקוסטי של הכיתות ודברים כאלה, אינם מוגדרים בחוק.
שרה זנדברג: לכן אנחנו פונים דרך המועצות, אנחנו הגדרנו עם הביטוח הלאומי רשימת הצטיידות ואנחנו פונים לביטוח הלאומי.
שרה זנדברג: כל הרשימה אושרה והיא תגיע לבתי הספר, אני מתארת לעצמי עוד חודש חודשיים.
שרה זנדברג: אין מה לעשות, לביטוח הלאומי יש טווח פעולה מסוים, גם למועצות יש טווח זמן שלהם, עד שחותמים על החוזה.
תמר גוז'נסקי: אז מה היה ההיגיון להעביר את הילדים בלי המכשירים?
תמר גוז'נסקי: למה לא עשיתם קודם מכשירים ואחר כך להעביר ילדים?
שרה זנדברג: זה לא אנחנו.
שרה זנדברג: כשהייתה החלטה בפסח, אי אפשר להפוך בית ספר רגיל לבית ספר לחינוך מיוחד.
שרה זנדברג: יש זכאות גם של ילדים רגילים.
שרה זנדברג: יש X כיתות בבית ספר רגיל שיכולות להתקיים.
שרה זנדברג: אנחנו מדברים כבר על 7 כיתות בתוך בית ספר שכולו מכיל 10 כיתות נוספות.
שרה זנדברג: אי אפשר לעשות את זה.
תמר גוז'נסקי: אבל גבירתי לא ענתה לי לשאלה, למה לא להתקין קודם ורק אחר כך להעביר את הילדים?
שרה זנדברג: אני עונה.
שרה זנדברג: אנחנו עשינו את המפגש בפסח, זימנו, עשינו יום עיון מיוחד למועצות, למנהלים שעומדים לקלוט את הילדים, והסברנו להם במה זה כרוך.
שרה זנדברג: פסח נותן לך בדיוק 6 חודשים, שזה חודשים הוועדה של הביטוח הלאומי.
שרה זנדברג: מהרגע הזה אני אינני קונה את הציוד, אינני רוכשת אותו, אינני אחראית ואינני מעבירה תקציבים.
שרה זנדברג: מהרגע הזה זה נתון למועצה המקומית שחותמת את החוזה עם הקרן לפיתוח שירותים לנכים.
שרה זנדברג: אנחנו הגשנו להם את כל בקשת ההצטיידות, מסודרת.
שרה זנדברג: אנחנו נפגשנו איתם.
שרה זנדברג: זה לוקח זמן.
איתן מיכאלי: פניה אחת יצאה ביולי, זה בשגב שלום, ובכסייפה הפניה יצאה בספטמבר.
שרה זנדברג: אני אומרת שאני נפגשתי איתם במאי, התאריך מתועד.
שרה זנדברג: אני העברתי להם את כל החומר במאי, כי הם קיבלו ממני תיק באותו יום.
תמר גוז'נסקי: גברת שרה זנדברג, אנחנו לא מתווכחים על העובדות האלה.
איתן מיכאלי: השאלה היא האם כשמקבלים החלטה על העברת תלמידים, לא עושים פעולה כזאת.
איתן מיכאלי: אומרים: קודם כל נראה בעין כיתה מצוידת ציוד מלא, ונסמן את כוח האדם, זה הכל.
שרה זנדברג: אני מקבלת את ההערות של הוועדה המלומדת.
שרה זנדברג: את אותו תהליך אנחנו עוברים גם עם ילדים יהודים היום בתל אביב.
שרה זנדברג: לנו אין ברירה, לו משרד החינוך היה חלק מההצטיידות, בדיוק כמו כסא, שולחן, מפות וכל הציוד הדידקטי והלימודי, אנחנו מחויבים לתת אותו בספטמבר.
תמר גוז'נסקי: גבירתי, מדובר פה בכך שאנחנו כבר שלושה חודשים מאז תחילת שנת הלימודים, הציוד לא הגיע.
תמר גוז'נסקי: הציוד יגיע אולי בעוד חודש-חודשיים.
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, שעד פסח הם לא ילמדו כלום.
שרה זנדברג: לא צריך להגזים.
שרה זנדברג: דיברנו על זה בפעם הקודמת - אנחנו מדברים על ילדים שברובם לא אוראליים, שהשפה העיקרית והתקשורת העיקרית שלהם בשפה אוראלית נעשית דרך קריאה וכתיבה, ואשר מערך הלימוד שלהם נעשה במה שנקרא שפה מסומנת.
תמר גוז'נסקי: אבל אם הם לא שומעים, אז איך הם יכתבו?
תמר גוז'נסקי: מה הם יכתבו אם הם לא שומעים?
שרה זנדברג: את רוצה הרצאה מלומדת פה?
תמר גוז'נסקי: לא, אני שואלת, איך הם יפעלו?
שרה זנדברג: יש לי הרבה תשובות: הילדים קוראים, אני מזמינה אותך לבוא איתי לביקור, ואני אעשה את התיווך של ההסברה ביחד עם זה.
שרה זנדברג: זוהי שיטת לימוד מקובלת.
שרה זנדברג: יש שלוש שיטות לימוד בליקויי שמיעה: אחת אוראלית, אחת כוללנית, אחד מול השני.
שרה זנדברג: אנחנו מדברים בתיווך הזה שהוא תיווך כוללני.
שרה זנדברג: אנחנו מכשירים כבר שנה רביעית את המורים.
שרה זנדברג: יש לנו כבר מורים בשפת סימנים מתקדמים, כל המורים החדשים בשפת סימנים התחלתית, הילדים משולבים בכיתות האחרות במקצועות האקסטרה קורקולרים, כמו התעמלות, אמנות וכולי, שבהם יש תיווך בשפת הסימנים.
שרה זנדברג: חלק מההצטיידות - אני הסברתי בפעם הקודמת - היא הצטיידות שהייתה אמורה להירכש על ידי ההורים, בגין זה שחוק הבריאות נותן להם מכשיר שמיעה אחת לשלוש שנים.
שרה זנדברג: היות ודיברנו על זה שהאוכלוסייה הזאת לא תמיד עומדת בזה, אנחנו מזמינים מעין מכשיר מיוחד, שהוא מכשיר FM, שהוא גם המכשיר האישי, כדי לתת לילד את ההזדמנות של פעם ראשונה בכלל לקבל מכשיר.
שרה זנדברג: ואז אנחנו מתחילים אימון שמיעה.
שרה זנדברג: צריך לזכור שחלק מהילדים האלה יצאו ממערכת החינוך כשהם קיבלו מכשיר מאיתנו, בגיל 5, בגיל 7 וכולי, כי לא ההורים רכשו להם, והיו אמורים לרכוש.
תמר גוז'נסקי: הבעיה היא כזאת, גברת שרה זנדברג, למרות התיאורים החשובים והתורמים שלך, הבעיה היא התחושה העמוקה מאד של הורים, שחוזרת ונשנית, חוזרת ונשנית, שהילדים שלהם לא מקבלים בבית הספר.
תמר גוז'נסקי: אנחנו לא יכולים להתעלם מתלונות של הורים.
תמר גוז'נסקי: אנחנו לא מתווכחים פה על רמת המדעיות של ההורים, אבל אם להורים יש תחושה שהילדים הולכים לבית הספר ולא מקבלים שם שום דבר, חוזרים הביתה ובעצם הלכו או לא הלכו, זה אותו דבר - אני חושבת שזה רע מאד.
שרה זנדברג: אני הייתי עם ההורה הזה, ראינו את המחברות של הילד שלו, כמה שהוא כותב יפה.
שרה זנדברג: כותב יפה, שפה.
שרה זנדברג: הוא גם מבין מה שהוא כותב והוא גם עונה על שאלות.
שרה זנדברג: אני רק רוצה לומר: הבת שלו, הוא אמר, בת 17 והוא רוצה לשלוח אותה להיות סייעת - אני לא מתערבת, כי משרד החינוך לא מעסיק סייעות, אלא מועצות מקומיות.
שרה זנדברג: אני מדברת על זה שבגיל 17 שערי בית הספר שלנו עדיין פתוחים עבורה.
שרה זנדברג: יש לה זכאות ויש ילדות אחרות בגילאי 17 שלומדות אצלנו עד גיל 21.
שרה זנדברג: זה גם עניין של מודעות.
שרה זנדברג: כל הדברים האלה הם חלק ממערך שצריך להיות מאוגם בין משרד החינוך לעבודה ורווחה.
שרה זנדברג: ההורים הבדואים היום טוענים טענה שהיא צודקת.
שרה זנדברג: ההורים התל אביביים אומרים את אותה טענה, ואני, כנציגת משרד החינוך, אין בידי חוק שעומד מאחורי לתת הצטיידות ראויה לילדים לקויי שמיעה,
תמר גוז'נסקי: עם פתיחת הכיתה.
שרה זנדברג: לא רק עם פתיחת הכיתה, אלא גם אחרי פתיחת הכיתה.
שרה זנדברג: לא עומד מאחורי שום חוק בעניין הזה.
שרה זנדברג: חוק החינוך המיוחד התקבל ללא החלק של ההצטיידות.
שרה זנדברג: צר לי, אני ממש מצטערת, זה נכון ולא רק לגביכם.
תמר גוז'נסקי: יש לי בקשה: ההורים פה מדברים על ציוד, הם מדברים על זה שבאופן סובייקטיבי, כפי שהם רואים את זה, המורות לא יכולות לתת מענה.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שצריכה להיות פה הידברות מאד רצינית, שלך אישית, או של מי מטעמך, עם ההורים האלה, עם מערכת החינוך, ואם יתגלה בסיור ובביקור שההורים צודקים ב3- מתוך 5 הטענות שלהם, או ב2- מתוך 7 הטענות שלהם - אני אומרת, גם אם נדמה משהו להורים והם טועים, מישהו צריך לשבת איתם ולהסביר להם איפה הטעות שלהם.
תמר גוז'נסקי: אם אתה מרגיש שמורה לא נותנת - מישהו צריך לשבת עם ההורים.
תמר גוז'נסקי: את כל הזמן הדגשת שבעצם ההורים הם המתווכים המרכזיים בכל הנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: תחושות רעות של הורים עוברות לילדים, לדעתי.
שרה זנדברג: אני לוקחת את זה לתשומת ליבנו, ונמשיך לקיים הידברות.
מוחמד אלקרנאוי: אני רוצה להוסיף משפט אחד.
מוחמד אלקרנאוי: קודם כל, בכל בית ספר יש הדרכה מתמדת בתוך בית הספר, שנית, ההורים לא יכולים לתקשר עם הילדים שלהם, כי נפתח להם קורס לשפת סימנים ואף אחד מהם לא הגיע.
שרה זנדברג: חלק גדול לא הגיע, אבל שוב, זה לא חשוב, צריך יהיה לעשות משהו אחר.
מוחמד אלקרנאוי: שלישית, הילדים לומדים כמעט ברמה של תלמידים רגילים, ואני מאד שמח שאני מבקר תלמידים ואני רואה איך הוא כותב את השם שלו, אבא שלו, אחים שלו, אמא שלו, והוא לומד ברמה קצת פחות מתלמיד רגיל.
מוחמד אלקרנאוי: ילדים ממש לתפארת.
חליל אלעטרש: יש לי שאלה לאדון מוחמד אלקרנאוי: לילדים אין אפילו קלינאית תקשורת אחת.
חליל אלעטרש: מה יעשו בלי קלינאית תקשורת?
תמר גוז'נסקי: מר חליל אלעטרש, את צודק.
תמר גוז'נסקי: אין פה איש בחדר שלא יהיה שותף לזעקה על המחסור בקלינאי תקשורת.
תמר גוז'נסקי: הבעיה קיימת בכל הארץ, אבל במיוחד בדרום.
תמר גוז'נסקי: באוניברסיטת באר שבע יפתחו מסלול, אבל זה ייקח עוד 4 שנים עד שיהיו בוגרים ראשונים.
תמר גוז'נסקי: המחסור הוא אדיר, המחסור הוא בלתי נסבל.
תמר גוז'נסקי: הבעיה שלנו היא כזו: עד שיכשירו קלינאי תקשורת שידברו ערבית, אנחנו מוכרחים לתת לילדים מה שאפשר לתת עכשיו, וזה מה שמשרד החינוך אומר שהוא רוצה לתת.
תמר גוז'נסקי: אנחנו היינו מאד רוצים שקודם יהיה הכל מצויד ואחר כך יגיעו הילדים, אבל בנגב בנו ערים שלמות כשלא היה ביוב, אז קודם היו ערים ואנשים גרו בהם ואחר כך נזכרו: איפה הביוב.
תמר גוז'נסקי: אז אחר כך הלכו לחפש ולעשות ביוב.
תמר גוז'נסקי: גמרו לעשות את הביוב בנגב?
תמר גוז'נסקי: לא גמרו לעשות את הביוב בנגב.
תמר גוז'נסקי: כמה אנשים חיים ברהט?
תמר גוז'נסקי: חיים.
תמר גוז'נסקי: יש בכל השכונות ברהט ביוב?
תמר גוז'נסקי: לא, אין בכל השכונות ברהט ביוב.
תמר גוז'נסקי: ככה זה עובד בנגב, יש איזה היגיון מאד מוזר לפעמים בדברים האלה.
תמר גוז'נסקי: אז כמובן שהיה מאד רצוי שקודם כל יהיו כיתות נפלאות, מסודרות ומצוידות, ואחר כך יעבירו את הילדים.
שרה זנדברג: לא יהיו גם, אין הצטיידות בחוק.
תמר גוז'נסקי: אז יכול להיות שצריך לשנות את החוק, יכול להיות שהזכות של הילד לחינוך מיוחד צריכה לכלול את כל הציוד הנחוץ.
חליל אלעטרש: משרד החינוך לא ערוך לקלוט את הילדים שלנו בכלל, אין לו תכניות, אין לו כלום.
חליל אלעטרש: מה שהוא יודע זה רק לפתוח כיתות.
חליל אלעטרש: הוא לא ערוך לקבל את הילדים האלה.
חליל אלעטרש: אם הילדים שלי לומדים 5-6 שנים ואין להם כלום, אז מתי הוא יהיה ערוך?
תמר גוז'נסקי: מר חליל אלעטרש, גברת שרה זנדברג מוכנה להיפגש איתכם, תשבו אתה, אפשר גם לעשות בחינות כאלה או אחרות, לבדוק את המצב של הילדים, לבדוק איפה הבעיה, אם אתם צודקים בביקורת, לראות מה אפשר לעשות.
תמר גוז'נסקי: אני רוצה לבקש מכם שתעשו את זה.
תמר גוז'נסקי: אם גם זה לא יעזור, נחשוב מה לעשות, אבל יש לכם פה הזדמנות - היא יושבת פה מולכם, היא רוצה לעזור.
תמר גוז'נסקי: המפקח אומר שזה בסדר.
תמר גוז'נסקי: תראה, הילדים הרי לא לפנינו ואנחנו לא עושים את הבחינה לילדים, אבל בואו נבדוק את הנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: מה שברור שבלעדיכם אי אפשר.
תמר גוז'נסקי: השאלה היא כזאת: חשבנו אולי אתם יכולים להמשיך לתת, או להרחיב, או לידכם - ישנם פה נציגים של מיח"א, אשלים וכולי.
תמר גוז'נסקי: מאחר ואין פה איתנו אף אחד מהממסד הרפואי, אז אולי אנחנו לא חושבים נכון, כי אנחנו מדברים באוכלוסייה שיש בה שיעור גבוה ואנחנו מדברים באוכלוסייה עם מודעות הולכת וגדלה - אתה רואה, יושבים פה איתנו הורים שיש להם מודעות מאד גבוהה ורצון.
איתן חיי-עם: אני מכיר את כולם, נפגשנו כבר בעבר.
תמר גוז'נסקי: אז אני אומרת, יש להם את המודעות הגבוהה הזאת, וככל שיש יותר מודעות, יש יותר דרישה לשירותים כמובן וכן הלאה.
תמר גוז'נסקי: נאמר לנו למשל שיש אצלכם בעיה קשה מאד, שמחלקת אף אוזן וגרון צריכה באופן דחוף תוספת אנשים כדי לקצר את התורים, יכול להיות שצריך פתרון אחר - אני מספרת לך מה שעלה בדיון - אז בבקשה, נשמח לשמוע אותך.
איתן חיי-עם: קודם כל אני מציין שלא זומנתי לישיבה הזאת - וזה בסדר - אני אומר את זה ברמת העדר נתונים.
תמר גוז'נסקי: אני מתנצלת.
איתן חיי-עם: לא, אני מתנצל.
איתן חיי-עם: את הנושא אני מכיר, גם את חלק מהאנשים אני מכיר ובטח את הילדים אני מכיר.
איתן חיי-עם: זה מתקשר לדיונים שקורים פה בכל הבניין, ובאמת לא נעשה הון פוליטי מזה, אבל כשחסר משהו בארץ, אז הנגב יכול לצפות מראש ולהגיד: תיזהרו בתל אביב, עוד שנתיים יש לכם בעיה.
איתן חיי-עם: למה?
איתן חיי-עם: כי כשחסר, לצורך העניין מרפאה בריפוי בעיסוק - כשחסר לי ובמרכז הארץ יש, אני יודע שהולכת להיות בעיה.
איתן חיי-עם: הנגב סובל קשה מאד מחוסר של מרפאים בכל מה שקשור להפרעות בתקשורת.
איתן חיי-עם: זה שציינתם שבעוד 4 שנים ייפתח, אז נכון שזה עוד המון זמן, אבל זה ממש אור בקצה המנהרה.
איתן חיי-עם: שואלים אותי מה המרכז הרפואי סורוקה יכול לתרום - אני ממש אומר עם לב כואב, כי זה חברים שלי - לא מסוגל לתרום, ואני אסביר למה.
איתן חיי-עם: התורים אצלי ארוכים מאד, לא כי אין תקציב.
איתן חיי-עם: כל מנהל בית חולים יש לו קרנות ותרומות ואני מהתקציב שלי מוכן להעסיק כל מי שמתעסק בנושא התקשורת ובבעיות האלה - ולא מוצא אנשים.
תמר גוז'נסקי: גם לא רופאים?
איתן חיי-עם: זה לא בעיה של רופאים, זה בעיה של מטפלים.
איתן חיי-עם: ברהט פתחנו שלוחה של התפתחות הילד.
איתן חיי-עם: בשביל לשים שם מישהי שתטפל בילדים, המשמעות היא להוציא מסורוקה ולשים שם, ובאותו רגע אני מכפיל את התורים.
איתן חיי-עם: אני לא מסוגל לעשות את זה, ואם שואלים אותי, אני לא יודע מה התשובה הנכונה.
איתן חיי-עם: ילד מירוחם שצריך להיות מטופל, המקום הכי גרוע שיהיה מטופל זה אצלי.
איתן חיי-עם: זה צריך להיות ליד הבית, זה צריך להיות זמין, זה לא בדיקה חד פעמית, אי אפשר לשבש לו את החיים, לעשות אותו ילד נכה.
איתן חיי-עם: ילד שצריך לנסוע 2, 3, 4 פעמים באוטובוס לסורוקה, הופך לילד נכה.
איתן חיי-עם: למרות שיש לו נכות קטנה, שאפשר לעזור לו, אנחנו הופכים אותו לנכה גדול.
תמי מירון: יש לי שאלה אליך, הייתה ועדה משותפת במשרד הבריאות לקורס לסייעות התפתחותיות, אני חושבת שהיה גם משהו בנגב עם האוניברסיטה, עם בית הספר המרכזי של המשרד לסייעות התפתחותיות, שלמדו בצמוד למקצועות הפרה-רפואיים, כשעובד מומחה רק מדריך אותן והן עושות את העבודה ביום-יום, ואז אתה לא צריך את המרפא בעיסוק, או המרפא בדיבור ביום-יום, נגיד ברהט.
תמי מירון: זאת אומרת, שתהיה סייעת התפתחותית שתקבל את ההדרכה והיא תעשה את העבודה השוטפת, שזה דבר שהוא יותר קל ויותר נגיש, ויש חומר על זה ויש אפשרות לפתוח קורס, זה יותר פשוט, ואני יודעת שגם היה איזה קורס בנגב.
איתן חיי-עם: היה קורס בנגב בכיוון של פיסיותרפיה-שיקום, וגם זה היה בייסורים בגלל הגילדות, ואני לא בטוח איך זה יעבור.
איתן חיי-עם: אם את שואלת על הרעיון - הרעיון מצוין.
איתן חיי-עם: דרך אגב, זה גם מקור פרנסה, ולא צריך להתבייש.
איתן חיי-עם: באבטחלה הגדולה שיש במגזר, אם מוצאים בחורות ובחורים צעירים שמלמדים אותם איך ללוות את הילד - אם לא יתנו את הטיפול, הם לא יודעים, אבל יש קטעים גדולים מאד של אימון שאפשר בהם ללוות את הילד.
איתן חיי-עם: אני חוזר ואומר, אני מאד רוצה לעזור, אני מוכן לממן ממקורותי - לי יש מקורות פרטיים שלי, אבל אני לא יכול לתת תשלום יותר גבוה ממה שמשלים בארץ, כי באותו רגע הורג אותי מנכ"ל קופת חולים, כי אני משנה תעריפים בכל הארץ.
איתן חיי-עם: בתעריפים שמשלמים היום, אי אפשר למצוא אנשים, לא יעזור כלום.
איתן חיי-עם: אנשים בורחים, ובטח בנגב.
איתן חיי-עם: ואם יש מישהו בנגב, הוא רוצה לשבת בסורוקה ולא ברהט.
חסיה בן ישראל: כמנהל בית חולים סורוקה, למה שבית חולים סורוקה לא יתן את המענים הרפואיים והאודיולוגים הכי חדישים, כמו שנעשים היום בכל המקומות האחרים בארץ, כמו למשל, שתל קוכליארי?
חסיה בן ישראל: למה אנשים צריכים לנסוע לפתח תקווה, או לירושלים, או לתל השומר ולא יכולים לקבל את זה בנגב?
חסיה בן ישראל: אתה, כמנהל בית חולים, בוודאי יודע שזה כרוך בנסיעות יותר תכופות מאשר פעם או פעמיים.
איתן חיי-עם: יש לי כמה תשובות לזה.
איתן חיי-עם: אחת היא שזה בסדר שאני יושב בוועדה הזו ומסבירים לי ששתל קוכליארי נורא חשוב לעשות בסורוקה - בכל חדר יסבירו לי - ובצדק, שלא יהיו אי הבנות - מה הדבר הכי חשוב, ויש סדרי עדיפויות.
איתן חיי-עם: אני אומר לך שאנחנו מאד רחוקים בסדרי העדיפויות מהשתל הקוכליארי.
חסיה בן ישראל: הבטיחו לנו שקופות חולים יעשו את זה, אבל בקופות החולים אין בנגב שירות כזה.
איתן חיי-עם: זו בעיה, אבל לגבי, כשקיבלתי את בית חולים סורוקה, הדבר האחרון שאסגור זה את זה, מתוך אחריות לאומית, אבל בינינו - פה אפשר להגיד בחדר - זה בכלל לא צריך להיות בבית חולים.
תמר גוז'נסקי: בערים אחרות קופות החולים נותנות את השירות הזה בעצמן, בלי בית חולים?
שרה זנדברג: תראה, כשמדובר על תינוקות, אז זה בדרך כלל מכון אודיולוגי בבית חולים.
שרה זנדברג: יש בדיקות של מכונים אודיולוגיים פרטיים, אבל בהמשך הדרך מרבית הילדים עושים את זה במכון פרטי, נשלח על ידי קופת חולים.
שרה זנדברג: אלה בדיקות מאד פשוטות.
שרה זנדברג: לדעתי אפשר יהיה אפילו עם קלינאי תקשורת - אני יודעת שאילת מוכנה לשלם הון תועפות, נותנים לאדם טיסה, נותנים לו משכורת מפתה, הרי מישהו ירד לנגב לבדוק יום בשבוע, אם יתנו לו משכורת כמו שצריך.
איתן חיי-עם: אם הבעיה זה חדר אודיולוגי - אני, אסור לי להקים לפי החוק, מחוץ לבית חולים.
שרה זנדברג: לא, יש את הקרן לפיתוח שירותים,
איתן חיי-עם: יש קרן לפיתוח, אני יכול למצוא יזם שבאמת ייקח את זה וידאג לבדיקות.
איתן חיי-עם: אבל הבעיה היא לא הבדיקות, רבותיי.
איתן חיי-עם: אחרי הבדיקות יש תשובה, מה עושים עם התשובה?
איתן חיי-עם: ועם זה תהיה הבעיה.
איתן חיי-עם: חדר אני אמצא.
איתן חיי-עם: אני אמצא יזם שמחפש להשקיע כמה גרושים בנגב ולהרוויח גרוש.
שרה זנדברג: גם אם יתירו מכשיר שמיעה, זו אוכלוסייה שצריכה חינוך איך לטפל במכשיר השמיעה, איך להרכיב אותו.
שרה זנדברג: הם לא מבינים את זה.
שרה זנדברג: אתם לא מבינים שגם ילדים שיש להם מכשיר, כשאני מורידה את המכשיר, הוא לא עובד בכלל.
שרה זנדברג: שמים אותו בבוקר.
שרה זנדברג: זה הרבה יותר מזה, זה עבודה מאד רצינית ומעמיקה, ליצור תודעה והבנה ו-REACHING OUT, ילדים עשו שתל קוכליארי שם ובאים רק עם הצלקת, את המכשיר השאירו בבית.
איתן חיי-עם: אני רוצה לענות לך על שתל קוכליארי.
איתן חיי-עם: אם היה לי X מיליונים עכשיו, או מאות אלפי דולרים להשקיע, לא הייתי משקיע בשתל הקוכליארי, כי זה, עם כל הכאב, יותר טוב שתל השומר ושניידר יהיו מומחים בזה, במקום שאני אעשה 3-4 ניתוחים.
איתן חיי-עם: ותאמיני לי, בכסף הזה - הרי אני לא לוקח אותו הביתה - נוכל לתת אפילו לילדים האלה שירות יותר טוב.
חסיה בן ישראל: אני לא מסכימה איתך, כי אני בצד של השיקום.
איתן חיי-עם: את רואה מצוין, והתפקיד שלך זה לצעוק עלינו שלא מספיק, אבל את רואה רק קטע קטנטן, כי שיקום חולי לב צועק את אותו דבר ושיקום כללי צועק את אותו דבר, ואנחנו רק בשיקום, עוד לא דיברנו על כל בית החולים.
איתן חיי-עם: יש סדרי עדיפויות.
תמר גוז'נסקי: אני רוצה לחשוב בקול רם - יכול להיות שעשינו שגיאה שלא הזמנו היום לפגישה את נציגי קופות החולים, שכולן פעילות בדרום, לכולן יש לקוחות בדרום.
תמר גוז'נסקי: אני שואלת כך: קופות החולים מחויבות לפי החוק לתת את השירות הזה, או לקנות את השירות הזה, נכון?
שרה זנדברג: התחלנו את הרעיון של הוועדה הזאת בזה שבסדר, אז יהיה שם מישהו שיבדוק שמיעה.
שרה זנדברג: אנחנו מדברים על איזה שהוא מרכז, זה מרכז שעושה REACHING OUT לאוכלוסייה, אז בסדר, אז תהיה לו בדיקת שמיעה והוא לא ירוץ, הוא יקבל את התוצאות, ואפילו יגידו לו שזה דנווקס מסוג X, והוא ירכיב את המכשיר דנווקס מסוג X, וכל יומיים הוא צריך להחליף בטריות והוא לא מחליף בטריות.
שרה זנדברג: כל שלושה חודשים צריך לשים את המכשיר בDISTORTION- בדיקה, והוא לא יעשה את זה.
שרה זנדברג: אז זה שווה משהו?
שרה זנדברג: והוא לא מדבר אל הילד שלו, זה אלף ואחד דברים.
שרה זנדברג: משרד החינוך עשה ויעשה, ואני חושבת שהזכרתי בוועדה הקודמת, ואני רוצה לשים את זה - פינטר, ב1904-, עושה מחקר בארצות הברית ומגיע לזה שבוגרי בתי ספר לחרשים גומרים את התיכון ברמת כיתה ג', ד'.
שרה זנדברג: עברנו מאה והגענו לזה שהם לא גומרים בג' ד', הם גומרים בד', ה'.
שרה זנדברג: אדיר! ממש התקדמנו.
שרה זנדברג: אז עכשיו נראה מה השתל יעשה, אבל אנחנו מדברים על נכות מאד מאד קשה, והיא לא נפתרת ככה בשירות אודיולוגי, או באיזה שהיא בדיקת שמיעה.
שרה זנדברג: זה מערך של שירותים והשקעה מאד גדולה.
תמר גוז'נסקי: אם אנחנו מכניסים עמותה, מיח"א או גוונים או משהו אחר - העמותה הזאת יש לה דרכים משלה להתמודד עם כוח האדם?
שלמה אליישר: העמותה תצטרך לעבוד בשיתוף עם איזה שהיא ועדה בין משרדית והדברים ייבנו במשך הזמן באופן מודולרי.
שלמה אליישר: אני לא מאמין שאפשר ברגע אחד לבנות את כל השירותים.
שלמה אליישר: אלה דברים שנבנים במשך שנים, זה ייקח שנתיים, 3, 4, 5 שנים, עד שיבנו את כל השירותים בתוך אותו מרכז.
תמר גוז'נסקי: אז מה שאני רוצה לבקש - אנחנו נפנה אל המנכ"לים של שלושת המשרדים בבקשה כזו.
תמר גוז'נסקי: אנחנו גם נבקש שיזמינו את נציגי סורוקה, כמי שהם בעצם המובילים בהגשת השירות הזה נכון להיות.
תמר גוז'נסקי: המנכ"לים יפנו למיח"א או למישהו אחר, אני לא יודעת מה הם יעשו, מי עוד נחוץ בוועדה כזו?
שרה זנדברג: המוסד לביטוח לאומי.
שלמה אליישר: אשלים, גוונים, מיח"א.
תמר גוז'נסקי: אלה בעצם הגורמים נכון לרגע זה.
תמר גוז'נסקי: אני לא יודעת אם עשינו צעד גדול, אבל העניין הוא בזה שמודעים למחסור שאתה דיברת עליו, על המצוקות, אבל דווקא משום שאנחנו בתחושה שבהבדל מתחומים אחרים, הילדים האלה לא מזנקים את אותו זינוק שהיינו רוצים לעשות, ושבעצם מה שאפשר לעשות עדיין לא נעשה, ושמענו כאן את כל הסיבות, ועד כמה אי אפשר בלי הקהילה ואי אפשר בלי ההורים, ובלי זה ובלי זה, אז לאור הדברים האלה, אנחנו רוצים להמשיך ולעסוק בנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: הזמנו לפגישה - ותיאמנו את המועד שלה – את מנכ"ל משרד העבודה והרווחה, כך שנוכל לקיים דיון כולל על המדיניות ועל ההשלכות שלה בהקשר של הרשויות המקומיות, בהן בעצם באופן מעשי נעשה הטיפול בנושאים של רווחת ילדים.
תמר גוז'נסקי: לדאבוני מסר לי מר חיים פוזנר שהמנכ"ל אמנם נמצא בבניין, אבל לא ברור אם הוא יכנס או לא יכנס לישיבה הזאת.
תמר גוז'נסקי: אני מציעה שנחכה ונראה, לפני שאני אומר מה דעתי בנושא.
תמר גוז'נסקי: בכל מקרה, אני מצטערת ומתנצלת בפני כל האורחים המכובדים על האיחור בפתיחת הישיבה.
תמר גוז'נסקי: ביקשנו לקיים את הדיון הזה לאחר שבדיונים קודמים עלו כמה וכמה בעיות משמעותיות שנוגעות לילדים.
תמר גוז'נסקי: אנחנו נמצאים עכשיו בדיונים על תקציב 2002 אבל הדיון שלנו הוא קודם כל על המצב ב2001- לגבי הגירעונות של הרשויות המקומיות בכל הקשור בילדים.
תמר גוז'נסקי: לפי הנתונים שיש בידי התוכניות השונות שנוגעות לילדים שמועברות לרשויות המקומיות, כולל ילדים במעונות, בפנימיות, במועדוניות, ילדים בסיכון, ילדים עולים במצוקה, טיפול בילד בקהילה, כל הסעיפים החשובים האלה, הוקצב להם בשנת 2001 סכום של כ450- מיליוני שקלים.
תמר גוז'נסקי: בפועל הרשויות המקומיות הוציאו במחצית השנה הראשונה של שנת 2001 כ400- מיליוני שקלים.
תמר גוז'נסקי: הפער בין 400 מיליון שקלים הוצאה בחצי שנה ל450- מיליון שקלים הוצאה בשנה מעורר מיד את השאלה איך אנחנו יכולים לכסות על הפער.
תמר גוז'נסקי: גם כאשר מדובר ב25- אחוזים של השלטון המקומי, בשום אופן זה לא מעלה את המספר של 450 מיליון שקלים למספר של 800 מיליון שקלים שלכאורה יהיו ההוצאות של הרשויות המקומיות לנושאים של רווחה שעניינם ילדים.
תמר גוז'נסקי: הפער הזה גורם לכך שחלק מהרשויות המקומיות מקציבות מתקציבים אחרים מעבר ל25- אחוזים ורשויות מקומיות אחרות כנראה נקטו בצעדים כמו למשל סגירת תחומים מסוימים במהלך השנה.
תמר גוז'נסקי: כלומר, היו למשל חונכות לילדים עם נכויות שמשולבים בחינוך הרגיל, אבל בספטמבר אין יותר והפסיקו את התוכנית הזו בכמה מקומות.
תמר גוז'נסקי: דוגמה אחרת היא מועדוניות כאשר היו מועדוניות, אבל לא יהיו יותר.
תמר גוז'נסקי: זה קורה בעיקר כששנת הלימודים היא לא זהה לשנת התקציב.
תמר גוז'נסקי: הדבר החמור ביותר הוא שלרשויות המקומיות גם לא ברור אם כל ההוצאות שלהן יוכרו בין היתר משום שלפי הכללים של משרד העבודה והרווחה עד מחר, ה5- בדצמבר, צריך להעביר את כל הדיווחים והם צריכים להיקלט במחשב, אבל בינתיים הייתה שביתה ולרשויות המקומיות לא נמסר האם בשל השביתה למשל מותר להן לדווח עד ה25- בדצמבר במקום עד ה5- בדצמבר כדי שזה ייקלט.
תמר גוז'נסקי: כלומר, יש גם בעיות כאשר כלל לא ברור לרשויות המקומיות מה הם הסכומים שהן יקבלו.