GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יובל חלביה: קודם כל אני חייב להגיד שזה דיון ממש ממש חשוב, זה נושא שבוער ואני הייתי קורא לו איזושהי מכת מדינה שעוברת עלינו וגם בכל העולם.
<יובל חלביה: אבל אנחנו צריכים לשים לב שהעולם שלנו השתנה.
<יובל חלביה: אנחנו נמצאים במאה ה-21 וככה גם הגישה והתפיסה חייבים להשתנות.
<יובל חלביה: בסופו של יום, אם אנחנו נסתכל על זה, כל אחד מאיתנו חווה בריונות ברשת ובריונות בכלל, בין אם אנחנו הנפגעים, הפוגעים או אלה שעומדים מהצד וצופים בנעשה, אבל בשורה התחתונה, ואנחנו רואים את זה כבר לא פעם ולא פעמיים, הנושא הזה שהכתובת הראשונה שאליו, כשנוער נפגע, הוא אל החברים שלו, החברים והמשפחה, אבל בדרך כלל יותר אל החברים.
<יובל חלביה: אני נורא מתחבר לעניין הזה, מה שאמרה פה חברת הכנסת פנינה, זה באמת נכון שעד שאני מרים טלפון לגורם מקצועי, אני עובר גם עם עצמי, מי שעובר את זה, כן?
<יובל חלביה: אני נכנס לאיזשהן דילמות איך אני פונה אליו?
<יובל חלביה: איך זה ייצא?
<יובל חלביה: האם אני אצא המלשין?
<יובל חלביה: איך אני אתמודד עם זה?
<יובל חלביה: - -
יפעת שאשא ביטון: הילד צריך לאסוף הרבה כוח.
<יובל חלביה: - - בסופו של דבר יכול להיות שחברים שלי הם אלה שפוגעים בי.
<יובל חלביה: אז גם העניין הזה, והכי קל לי לפנות לחבר שלי, לאותו בן נוער שעומד מהצד ורואה, ויש כאלה שגם מתעלמים.
<יובל חלביה: עכשיו, ברגע שאנחנו נפתח אצל בני הנוער, אצלנו, את הכלים לאיך אני ניגש למצב שבו אחד החברים שלי פונה אליי ומספר שפגעו בו ברשת או שאני אפילו נחשף לזה מהצד, מה אני עושה?
<יובל חלביה: איך אני מטפל בזה?
<יובל חלביה: ואז, במידת הצורך באמת לפנות לגורם המקצועי.
<יובל חלביה: כי אז אני גם אוכל לדעת שניסינו את הכול, כי לפעמים יש דברים כאלה שנפתרים בתוך עצמנו, בתוך בני נוער, בתוך החבורות, 'עכשיו תבקש סליחה' ו'למה אתה עושה את זה?' וככה כל הכיוון הזה.
<יובל חלביה: זה בנושא הזה.
<יובל חלביה: עכשיו, התפיסה היום – אני אתייחס עכשיו אפילו לשורש של הבעיה – התפיסה הרווחת היום היא שהרשת היא מקום רע, היא מקום שבו "אל תעשו ככה, ואל תגעו ברשת - - -
יפעת שאשא ביטון: יש בה הרבה דברים טובים.
יפעת שאשא ביטון: זה הכול שאלה של איך אנחנו משתמשים בה.
<יובל חלביה: בדיוק.
<יובל חלביה: זה בדיוק העניין.
<יובל חלביה: ברגע שנבוא בתפיסה אחרת ובתפיסה שונה, שבואו ניקח את הרשת למקום חיובי, בואו נרים אותה, בואו נקבל אותה כמקום שאפשר להוביל בה הרבה דברים טובים והרבה כיף ולשמור על קשר עם חברים, וברגע שנשנה את הגישה הזאת ולא נתעסק אך ורק ברשת במצב של "היא מקום רע, היא מקום לא טוב" ואנחנו נשנה את הגישה הזאת, אנחנו גם נראה שאנחנו לא נצטרך אפילו לדבר על בריונות ברשת כי היא גם לא תקרה, כי אנחנו רק ניקח את הרשת למקום החיובי שלה.
<יובל חלביה: ואני אגע בנקודה נוספת, ברגע שאנחנו מדברים פה על בני נוער ולחנך בני נוער וכל הנושא הזה, בסופו של יום, ואני אצטט פה את אלברט איינשטיין שאמר, "הדרך הנכונה לחנך בני אדם היא להיות להם דוגמה".
<יובל חלביה: אז יש פה גם קריאה שאמורה לצאת אולי גם מתוך הוועדה הזאת שאנחנו צריכים ללכת לעולם המבוגרים, כי היום אנחנו נפתח את הפיד שלנו בפייסבוק, באינסטגרם בכל רשת חברתית, השפה שבה המבוגרים היום, אנחנו מקבלים את הדוגמה שאנחנו אמורים לקבל אותה, היא דוגמה בזויה לחלוטין.
<יובל חלביה: אני לא יכול לקבל דוגמה מבן אדם, אני לא יכול שבן אדם מבוגר יטיף לי על הרשת כאשר אותם האנשים בעולם המבוגרים זאת הדוגמה שמעבירים לנו כבני נוער.
<יובל חלביה: אז גם על הנושא הזה צריך לתת את החשיבות, כי לפני שמדברים על בני הנוער צריך לדבר על מי שאמור לחנך את בני הנוער.
יפעת שאשא ביטון: צודק לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה כאילו זה איזה משהו שהוא מתוכנן ומתוזמן מראש.
יפעת שאשא ביטון: אני רציתי לשמור את זה לסוף, אני אתן את הדוגמה ואחר כך אנחנו נפנה למשרד המשפטים ולמשטרה ולראות מה עושים עם זה, אבל אתה לגמרי צודק, יובל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן אומרים שאנחנו קודם כל צריכים להסתכל עלינו לפני שאנחנו באים ודורשים מכם, ואני לא בטוחה שאנחנו דוגמה ומופת אלא נהפוך הוא.
יפעת שאשא ביטון: אני רציתי לתת כאן דוגמה למקרה שהורים בכיתה מסוימת עשו שיימינג לילד בכיתה ב'.
יפעת שאשא ביטון: הורים לילד בכיתה ב'.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שנבין איפה אנחנו נמצאים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, הייתה תלונה במשטרה, זה נסגר, ובמהלך הדיון אני אפנה גם למשרד המשפטים וגם למשטרה, איזה כלים יש לנו מבחינה משפטית לטפל בדברים האלה, כי אנחנו יכולים להבין עד כמה זה חמור.
יפעת שאשא ביטון: אם ההורים בעצמם יוזמים חרם ויוצרים שיימינג על ילד כל כך קטן, מה הילדים שלהם הקטנים סופגים, שומעים, רואים ומעבירים אחר כך הלאה הלכה למעשה בתוך הכיתה.
פנינה תמנו: לצערי זה יורד גם לגילאים הרבה יותר קטנים.
פנינה תמנו: לאחרונה הגיע אלי סיפור של הורים שעשו חרם על ילד בן 4.
יפעת שאשא ביטון: נכון, בגן שהם לא רצו שהוא יהיה בגן.
פנינה תמנו: בגן שלא רצו שהוא יהיה בו.
פנינה תמנו: זה באמת - - -
יפעת שאשא ביטון: אני יכולים רק להתבייש בזה, אבל זה משהו שבהחלט דורש התייחסות ופתרון.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אורנה מאיגוד האינטרנט.
<אורנה היילינגר: אורנה מאיגוד האינטרנט הישראלי.
<אורנה היילינגר: אני תופסת בשולי הדברים שלך ובאמת כבר בשנה שעברה זיהינו את הצורך במודלינג עם הקמפיין שיצאנו איתו, עם הנושא הזה של אם אנחנו לא ניתן את הדוגמה מי ייתן את הדוגמה?
<אורנה היילינגר: יש לי שלוש התייחסויות, ברשותך.
<אורנה היילינגר: האחת, חשוב לי לומר לג'ורדנה, הגזרה הכי פוגענית היא לא פייסבוק היום בקרב ילדים, אלא ווטסאפ ואינסטגרם, ושם אנחנו עם פחות כלים לטפל בזה.
<אורנה היילינגר: זה חשוב להאיר ולהעיר את זה.
<אורנה היילינגר: עוד דבר, כל עוד פרח הוראה מסיים ומקבל תעודת הוראה בלי לעבור הכשרה בתחום הזה, אנחנו ממשיכים את העוול לעוד ככה וככה וככה שנים.
<אורנה היילינגר: אני כבר לא מדברת על דורות של מורים שלא עברו את ההכשרה הזו, אני מדברת על המורים החדשים שמוכשרים שנה בשנה ולא מקבלים את הכלים.
<אורנה היילינגר: ואחרון חביב, חשוב לי כן לציין שאחד הדברים שפחות מדברים עליו הוא פעילות של אלימות ובריונות ברשת בקרב נוער בסיכון.
<אורנה היילינגר: אני חובשת פה שני כובעים, כובע שני הוא מיזם משותף של ביטוח לאומי, הקרנות של ביטוח לאומי עם איגוד האינטרנט הישראלי בנושא הזה של פעילות יזומה בקרב נוער בסיכון, שזה לאו דווקא מסגרות החינוך אלא מחוץ למסגרות פנימיות וכדומה, שגם שם יש הרבה מאוד עבודה כי להם אין עורף בבית של מישהו שיכול באמת לתת את המודלינג.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על ההתייחסות החשובה הזאת, אורנה, אנחנו נתייחס אליה גם בסיכום ואני לגמרי מסכימה.
יפעת שאשא ביטון: זה משהו שעלה גם בדיונים הקודמים, הנושא של הכשרת מורים הוא קריטי כאן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקבלים אלפי פרחי הוראה מדי שנה, סדר גודל של 11,000-10,000, תלוי בשנת הלימודים, והם יוצאים ללא הכשרה, אז יוצא שאנחנו בכל פעם מתחילים את הדברים מחדש ומאוד יכול להיות שאנחנו צריכים ללכת לכיוון שקורס בנושא של התמודדות עם בריונות ברשת יהיה קורס חובה כחלק ממה שהם נדרשים וגם להם זה חשוב מבחינת הכלים שלהם והיכולת שלהם להתמודד אחר כך עם הנושא הזה.
יפעת שאשא ביטון: צביקה כספי, מפורום ועדי ההורים ואחר כך עודד פריד מפורום הלהט"ב.
יפעת שאשא ביטון: תשתדלו לרכז את הדברים, בבקשה.
<צביקה כספי: בוקר טוב לכולם ותודה רבה על הדיון.
<צביקה כספי: אני כן יכול להגיד לכם שאנחנו אמנם כרגע במצב של רגיעה, אבל מיד אחרי פסח, מן הסתם כולם מכירים את זה, התוהו ובוהו יתחיל - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, רגוע אצלך?
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת שרגוע.
<צביקה כספי: תאמיני לי, 50-40 מקרים בחודש זה אצלי רגוע.
<צביקה כספי: זה רק אני, כן?
<צביקה כספי: אני עוד לא דיברתי על מה שהם מטפלים, אבל מיד אחרי פסח, זו תופעה ידועה, נשברים הרבה מחסומים וזה באמת מאבד פרופורציות.
<צביקה כספי: בשנתיים האחרונות יש הרבה חיבורים ושיתופי פעולה, משהו באמת טוב קורה בשנה וחצי האחרונות, גם ההקשה סוף סוף של משרדי הממשלה, ממשרד החינוך ועד למשרד הרווחה, למרות שהוא דווקא חוליה יותר עצלה, לא יודע למה - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא נותנים פה ציונים.
יפעת שאשא ביטון: חינוך חינוך אבל בלי ציונים.
<צביקה כספי: לא, אני נותן את הדרבון, נקרא לזה.
<צביקה כספי: מערך מאו"ר ייהנה מזה.
<צביקה כספי: מערך מאו"ר עדיין לא עלה לאוויר, אני מתאר לעצמי שייקח לו עוד חודשיים שלושה, במקרה הטוב, באמת לעמוד על הרגליים, דברים טובים קורים שם, לומדים, מתקדמים.
<צביקה כספי: אני חושב שכן אפשר לעשות כמה דברים נכונים וחשובים מאוד.
<צביקה כספי: האחד זה הנושא של חוזרי המנכ"ל, שאני גם בשיחות שלי עם אנשי המערכת ועם משרד החינוך אומר, "רבותיי, תתחילו קצת יותר לנהוג בחומרה".
<צביקה כספי: המשולש הזה, גם של התלמידים, גם של אנשי ההוראה וגם של ההורים, חייבים שם קצת לזעזע מלמטה.
<צביקה כספי: אני בא דווקא מהחלק של ההורים ואני אומר, רבותיי, ההורים שדרך אגב הם גם המורים, לא תמיד בקיאים בכל המערכות האלה.
<צביקה כספי: אני נפגש עם עשרות כאלה בשבוע, אני יכול להגיד לכם שאני רואה הרבה בלבול, הרבה תסכול, הרבה, אני אגיד לזה אפילו יותר, הרבה בושה מזה שהם לא מבינים.
<צביקה כספי: לפעמים הורים לא מבינים את המערכת, לא מבינים את הכלים האלה, לא יודעים מה קורה מסביבם ואת יודעת, האוטומט של בן-אדם שנמצא עם הגב לקיר, זה אוטומטית ההתפרצות.
<צביקה כספי: אז בואו, משרד החינוך, אני ממש אשמח שבאמת הארגז הזה, שגם רוני אומר שהוא נותן לאנשי המערכת, בואו נרחיב אותו, בואו ניתן אותו גם להורים.
<צביקה כספי: ניתן גם להם את הכלים, גם אם הם יכולים לגשת עצמאית, בלי שמישהו רואה אותם.
<צביקה כספי: שבוע הגלישה שהסתיים עכשיו הראה לנו גם כמה נקודות שאנחנו בטח נשים עליהם את האצבע ונדאג יותר להפצה.
<צביקה כספי: אני כן יכול להגיד לכם שדווקא במגזר הערבי יש עלייה מטורפת בגלל הפערים בין הדור היותר בוגר לדור הצעיר, שהם קצת מאבדים אותם.
<צביקה כספי: אני מקבל המון פניות וזה משהו שאנחנו כן התחלנו לעבוד עליו.
<צביקה כספי: בחודש האחרון, דווקא על המגזרים השניים והשלישיים בתוך המערכת שלנו - - -
יפעת שאשא ביטון: מה זה מגזר שני ושלישי בתוך המערכת?
<צביקה כספי: אני אומר מגזרים שניים ושלישיים, זה אומר בשפות שונות, גם ערבית וגם רוסית.
יפעת שאשא ביטון: לא, אז אתה מדבר על האוכלוסיות השונות.
<צביקה כספי: אנחנו כל הזמן מדברים על עברית.
יפעת שאשא ביטון: לא, מגזר שני ושלישי זה כבר פילנתרופיה - - -
<צביקה כספי: לא, לא, אני לא הגעתי לכסף, אני מתנדב, זה לא מעניין אותי.
יפעת שאשא ביטון: לא, זה מינוח.
<צביקה כספי: אני אתקן את זה למינוחים שלכם, אוכלוסיות שדוברות שפות שניות ושלישיות, או סליחה זרות.
יפעת שאשא ביטון: הנגשה שפתית, פשוט.
<צביקה כספי: הנגשה שפתית, אוקיי.
<צביקה כספי: אני כן חושב שיש חשיבות עליונה לעשות תיקונים ושינויים לחוק, בעיקר לנושא סינון תכנים ששם המושג הזה של "בהתאם למקובל בשוק" יצר מעין בור כזה שכולם נכנסים דרכו.
<צביקה כספי: אם לאנשים יהיה איזה ברקס ויבינו שאי אפשר להשתמש ברשת, או אי אפשר לכתוב מה שבא לך ולזרוק את זה לאוויר כי יש פה איזושהי ענישה בצד השני - -
<צביקה כספי: - - אז גם תצמצם את התופעות האלה.
יפעת שאשא ביטון: ודבר אחרון?
<צביקה כספי: קמפיין ארצי, כמו שקרה במערך מאו"ר, כשבאתי לפני ארבע שנים ועשיתי קצת בלגן בכנסת, רוני מכיר את התיאטרליות שלי לפעמים בישיבות, פתאום כל משרדי הממשלה התחילו לדבר וקורה משהו יפה.
<צביקה כספי: אני אומר, לכולנו יש תקציבים, לכולנו יש כוח.
<צביקה כספי: בואו נשתף פעולה ונבוא באמת באיזשהו קמפיין שיגיע מהקרקע.
<צביקה כספי: אני לא מדבר בעשרים אלף רגל, מעניינת אותי פשטות.
<צביקה כספי: אפשר להגיע לכולם, אפשר להגיע לכל מקום.
<צביקה כספי: פשטות היא מילה באמת באמת באמת חשובה בכל התחום הזה.
<צביקה כספי: אי אפשר להשיג את הטכנולוגיה, בואו נלך על המקום שאנחנו יכולים להביא בעצם את התובנות ואת התיקונים בהתאם למה שקורה בשטח.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה, צביקה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור לעודד פריד ואחר כך לירון מהמועצה לשלום הילד ואחר כך לנציגי גבעתיים.
<עודד פריד: תודה רבה, גבירתי היושבת ראש, תודה על הדיון.
<עודד פריד: שמי עודד פריד מהפורום למדיניות באגודה למען הלהט"ב.
<עודד פריד: רציתי בכמה נקודות קצרות להתייחס לסוגיה הלהט"בית באמת.
<עודד פריד: אנחנו מדברים כאן על אלימות ברשת ועל שיימיניג ויוצאים מנקודת הנחה שכל מי שרואה שיימינג יודע לזהות אותו ולהבין שמדובר באמת בבריונות ובאלימות ברשת, ולצערנו זה לא תמיד נכון כשזה מגיע לקהילה הגאה.
<עודד פריד: מסקר האקלים שערך IGY, ארגון הנוער הגאה, בשנת 2016 יודעים ש-84% מהתלמידים שהשתתפו בסקר שלהם דיווחו שהם נחשפו להערות להט"בופוביות, אני מדבר באופן כללי, לאו דווקא ברשת.
<עודד פריד: ואולי מטריד לא פחות ואולי אפילו גם קצת יותר, 47% העידו שצוות החינוך בבתי הספר לא נתן לזה מענה, כי מבחינת מורה כשקוראים לאיזה תלמיד "הומו" בהפסקה או אולי אפילו באמצע שיעור, זה לא נחשב שיימינג, זו לא אלימות, זו סתם בדיחה.
<עודד פריד: גבירתי היושבת ראש התייחסה לזה בהתחלה, זה מתחיל כבדיחה ואף אחד לא כל כך יודע איפה זה נגמר.
<עודד פריד: אז צריך לחשוב ולהבין מה זה באמת שיימינג.
<עודד פריד: עוד בהקשר הזה, סוגיה ייחודית לקהילה הגאה, דובר כאן לא מעט על הסביבה התומכת, על ההורים, על המשפחה.
<עודד פריד: אנחנו צריכות וצריכים להבין שלעיתים לקהילה הגאה, לנער שמתלבט, שואל, נערה שאולי גם יודעת שהיא לסבית או בי-סקסואלית, אין כל כך אימא ללכת אליה, או אבא, או משפחה תומכת שהיא יכולה לשתף.
<עודד פריד: היא עדיין חשה בושה מסוימת ולכן במקרה הזה יש חשיבות עוד יותר גדולה לגורמי המקצוע שהם אינם במסגרת המשפחתית.
<עודד פריד: ובזה אני אסכם ואומר, דובר כאן הרבה מאוד על מערך מאו"ר ועל שיתוף הפעולה הנהדר של משרד הרווחה ומשרד החינוך והמשטרה ומשרדים נוספים, המטה המקצועי, והרבה מאוד פעמים נזרק כאן לחלל החדר המונח של הכשרות, והם כולם קיבלו הכשרה מסוימת, חשוב לנו מאוד לבקש להדגיש שכל ההכשרה הזו וכל מי שעוסק בתחום הזה יכיר, ילמד, ישתף פעולה עם הארגונים שעוסקים בתחום הזה בקהילה הגאה, כדי שאנחנו נוכל לתת מענה גם לאוכלוסייה הזו.
<עודד פריד: לצערי, ובזה אסכם ואומר, אורנה מאיגוד האינטרנט הישראלי התייחסה לזה בכובע השני על נוער בסיכון, לצערנו הקהילה הגאה במדינת ישראל עדיין נחשבת נוער בסיכון - - -
<אורנה היילינגר: יש מיזם פנטסטי שארגוני להט"ב - - -
<עודד פריד: אנחנו שותפים למיזם הזה והוא נהדר והא נפלא וצריך לעשות יותר כאלה.
<עודד פריד: ואני אומר, אני שם את זה על השולחן, לצערי נוער להט"בי הוא עדיין נוער בסיכון.
<עודד פריד: אחוזי אובדנות הם הרבה יותר גבוהים, ולכן כשמדברים על הכשרה וסיוע בעניין הזה, חשוב לשים את זה על השולחן.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על ההתייחסות ועל הדברים החשובים.
יפעת שאשא ביטון: לירון מהמועצה לשלום הילד, בבקשה.
<לירון אשל: שלום, גבירתי, ממש בקצרה.
<לירון אשל: קודם כל אנחנו מברכים על הדיון ובכלל על הפעילות המבורכת שלך ככה בכל התחום הזה.
<לירון אשל: אנחנו מברכים על הפעילות שכבר נעשית, ואני מברכת גם את בני הנוער שדיברו כל כך יפה ואולי באמת הם איזושהי דוגמה לפן החיובי והיפה והמנהיג של ההתמודדות עם הרשת.
<לירון אשל: ברור לנו שזו סיטואציה מדאיגה כיום.
<לירון אשל: אם בעבר, באמת הקטינים שהיו נפגעים מאיזשהו משבר בתוך הכיתה או איזשהו חרם חברתי, והחרם היה מסתכם בין ארבע קירות והיו חוזרים לביתם, למקום המבצר שלהם, היום הרשת בעצם גורמת לפוגענות ולפגיעה להיכנס לתוך החדר שלי בבית, לתוך הפלאפון שלי, לתוך המרחב האישי שלי ואין לאן לברוח.
<לירון אשל: אני כן אגיד שמהנתונים שלנו בוודאי שהתופעה היא מדאיגה ואי אפשר עוד להסתפק בתוכניות וולונטריות.
<לירון אשל: בנתונים שאספנו לאחרונה בשנתון הסטטיסטי, יותר מ-77% מהילדים בני 17-7 דיווחו שנפגעו מעלבון ברשת, 77%.
<לירון אשל: 34% מהבנים נפגעו מאיום או מאלימות מילולית ו-30% מהבנות.
<לירון אשל: יש עלייה גבוהה גם בהטרדות המיניות בתוך הרשת, זאת אומרת ברור לנו שהמגמה הולכת ונהיית מדאיגה יותר ויותר, ואולי מגמה נוספת היא הדיווחים של הילדים למי הם דיווחו את הפגיעה.
<לירון אשל: אולי ממקום חיובי אפשר לומר ש-38% מבני הנוער דיווחו דווקא להורים שלהם, שזו כן איזושהי מגמה חיובית.
<לירון אשל: עם זאת אנחנו נאמר שאנחנו מזהים שההורים הם דור אחד אחורה ברמה, נגיד, הטכנולוגית וגם הם זקוקים לאיזה שהם כלים והכוונה איך לפעול בסיטואציות האלה.
יפעת שאשא ביטון: ההורים של היום הם כבר הדור הצעיר - - -
<לירון אשל: הם מתקדמים, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: תני כבוד - - -
<לירון אשל: כולנו, כולנו.
<לירון אשל: אני רק אוסיף משפט.
<לירון אשל: 26% דיווחו לחבר, ופה באמת מתחזקת האמירה שאנחנו צריכים בעצם לתת לתלמידים כלים גם קודם כל לזהות בכלל את הסיכונים שקיימים ברשת, וגם כדי להיות מעין שומרי סף.
<לירון אשל: אנחנו מכירים את זה בנושא האובדנות ובכל מיני נושאים אחרים, להיות שומרי סף בעבור חברים כדי לדווח וגם לפתח, אני אומרת, יותר גורמי אמון במרחב הבית ספרי כדי שהילדים יבואו וישתפו, כי 18% דיווחו שהם לא משתפים בנוגע לפגיעה ברשת כי הם חוששים, כי הם מפחדים מגורם הפגיעה, ופה באמת מתחזקת החשיבות של לגרום או לפתח ולעודד קשרים משמעותיים בתוך בית הספר עם גורמי האמון שיהיו זמינים לחשיפת הפגיעה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, לירון, על הדברים החשובים.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה נציגים של בית ספר בגבעתיים שמביאים לנו עוד איזשהו אספקט לדיון וזה הנושא של הזכות להישכח.
יפעת שאשא ביטון: אתם תציגו את הדברים ואחר כך אני גם אומר את ההתייחסות שלנו, אז בבקשה.
<ניצן יפרח: שלום, אני ניצן.
<ניצן יפרח: אני היו"ר של מועצת התלמידים והנוער של העיר גבעתיים.
<ניצן יפרח: אנחנו באמת תוקפים את הנושא במקום קצת שונה.
<ניצן יפרח: בשנה שעברה המועצה שלנו, מועצת התלמידים והנוער בגבעתיים בשיתוף מינהל החינוך בעיר והפיקוח הארצי על זכויות הילדים במשרד החינוך, התחלנו לייצר תכנית ייחודית שהמטרה שלה לתת מענה על הצורך להגנה על פרטיות ברשת ועל הזכות להישכח.
<ניצן יפרח: התוכנית החינוכית כללה למידה בבתי הספר, מפגשים של בני ובנות נוער, ועדת היגוי וכינוס מרכזי, "כינוס delete", שבו השתתפו בני ובנות נוער, נשות חינוך מהמטה וממחוז תל-אביב, חברות כנסת, נציגי הסנגוריה לנוער והסיוע המשפטי ממשרד המשפטים.
<ניצן יפרח: הזכות להישכח היא שהמידע האישי של ילדים יוסר מאתרי האינטרנט.
<ניצן יפרח: כלומר, מחיקת המורשת הדיגיטלית שהותיר האדם בהיותו ילד, גם אם מידע פורסם לכאורה בהסכמתו.
<ניצן יפרח: יש לבחון את המקרה בהתייחסות למושג ההסכמה כאשר זו ניתנת מטעם ילד.
<ניצן יפרח: ילדים ונוער עשויים לקחת סיכונים בשל היעדר בשלות מספקת להערכת ההשלכות העתידיות של מעשיהם, הם מתקשים להבין את משמעות הוויתור על הפרטיות ואת משמעות ההסכמה לשימוש במידע שלה כשהם משתפים בתכנים אישיים.
<אוהד רובינשטיין: אני אוהד רובינשטיין, אני הדובר של המועצה.
<אוהד רובינשטיין: זה ענבר גרין, המזכ"ל, וזו הילה פוקס שהיא סגנית היושב ראש.
<אוהד רובינשטיין: בכדי להכיר את הנושא לעומק הפקנו סקר מטעמינו שבו בדקנו את הידע של ילדים לגבי הפצת מידע אישי ברשת, בסקר השתתפו 1,100 ילדים מכיתות ד'-י"ב - -
<אוהד רובינשטיין: - - בסקר גילו של-95% מתוך הילדים בסקר יש לפחות רשת חברתית אחת ועלו כמה נתונים מדאיגים שאנחנו רוצים לגעת בהם עכשיו.
<אוהד רובינשטיין: הנתון הראשון הוא ששליש מהעונים דיווחו שהם התחרטו על המידע שהם העלו לרשת.
<אוהד רובינשטיין: היה להם פילוג של תשובות שהם לא ממש יודעים את ההשלכות של הוויתור על הפרטיות.
<אוהד רובינשטיין: 20% מהעונים טענו כי ההורים שלהם שיתפו מידע שלהם באינטרנט שהם לא ממש היו מעוניינים שהם יעלו, וגם הורים של חברים ולפעמים הילדים לא הבינו שבעצם אי אפשר באמת למחוק את המידע הזה.
<אוהד רובינשטיין: נתון חשוב שעלה הוא ש-45% מהעונים דיווחו כי מחקו בעבר את המידע, אבל מה שהם לא מבינים הוא שהם לא מחקו את המידע אלא זה פשוט הורחק מעין הציבור.
<אוהד רובינשטיין: מה אנחנו בעצם ממליצים?
<אוהד רובינשטיין: אנחנו רוצים ללכת בשלושה מישורים מרכזיים, חינוך, ההורים וחקיקה או הסדרה.
<אוהד רובינשטיין: אז בנוגע לחינוך, יש אחריות אישית של כל אחד מהילדים וצריך פה הסברה שהיא יותר גדולה.
<אוהד רובינשטיין: משרד החינוך עושה המון הסברה אבל אני חושב שתמיד אפשר לעשות יותר - - -
יפעת שאשא ביטון: - - - בקרב ילדים או ההורים?
<ניצן יפרח: בקרב הילדים, עוד מעט נעבור לנושא של ההורים.
<אוהד רובינשטיין: לגבי ההורים אנחנו חושבים שצריך לעשות אצלם מהלך גדול יותר.
<אוהד רובינשטיין: נכון שחלק מההורים מבינים את ההשלכות של להעלות לאינטרנט דברים שהילדים שלהם לא מסכימים, אבל מנתון של 20% מהילדים שאמרו שההורים שלהם שלחו משהו לרשת שהם לא ממש אהבו אותו, אז אני חושב שצריך לגעת בו קצת.
<אוהד רובינשטיין: לגבי חקיקה או הסדרה, יש היום המון חוקים שחוקקו לגבי דברים פליליים כמו העלאת תכנים של אנשים אחרים, אבל אנחנו חושבים שצריך לקחת את זה לכיוון אחר כי המון ילדים מעלים דברים שהם לא מבינים את ההשלכות של זה כי הם עדיין ילדים.
<אוהד רובינשטיין: ילדים, כמו ילדים, עדיין פזיזים.
<אוהד רובינשטיין: אנחנו חושבים שצריך לחוקק חוקים שבהם כל ילד או בגיר שפרסם משהו של אותו קטין יש לו את האפשרות למחוק את מה שהוא הפיץ.
<אוהד רובינשטיין: אנחנו לא ממציאים את הגלגל, יש עוד מדינות שזה כבר קיים בהם.
<אוהד רובינשטיין: למשל באיחוד האירופי ברפורמה משנת 2015 נקבע כי "הזכות לדרוש מחיקת מידע עומדת כל עוד אין סיבה לגיטימית לשמור אותו".
<אוהד רובינשטיין: הרפורמה מתייחסת במיוחד לקטינים וקובעת שזכותו של אדם לחזור בו מהסכמתו משימוש במידע אישי שניתנה בהיותו קטין.
<אוהד רובינשטיין: בארצות הברית בקליפורניה נחקק חוק אשר קובע שלקטינים יש זכות לדרוש מחיקת מידע אשר הועלה על ידם, בכפוף לחריגים על תקנון.
<אוהד רובינשטיין: אז הצורך בהסדרה בנושא לא אמורה להיות תחליף לדיון על תפקיד החינוך וההורים כסוכני חברות עיקריות, אנחנו חושבים שצריך בעצם לנסות לחבר את שני הדברים כי שום דבר לא עולה על השני ובעצם החינוך וגם החינוך של ההורים הם תרופה למכה, מה שנקרא, לחקיקה ולהסדרה.
<צביקה כספי: אני מאוהב בתמימות שלו.
<צביקה כספי: אנחנו צריכים לעשות דיון - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מוקסמת, יש לך פה מקום מובטח מתי שתחליט.
פנינה תמנו: אבל זה גם לא נכון לומר 'אני מאוהב בתמימות' כי אז אתה מבטל את הדברים שהוא אמר.
<צביקה כספי: חלילה.
פנינה תמנו: אז אני חושבת שהם לא תמימים.
פנינה תמנו: הם חיים את העולם שלהם וכדי שאנחנו נרגיש שאולי איפשהו אנחנו מפספסים משהו.
<צביקה כספי: הוא אומר את זה מבפנים.
יפעת שאשא ביטון: הוא ממוקד מאוד.
יפעת שאשא ביטון: הוא יודע טוב מאוד על מה הוא מדבר והוא אפילו היה מדויק מאוד, ואפילו החכמנו לגבי הנושא של החקיקה במקומות אחרים.
יפעת שאשא ביטון: אבל אתה לא יכול לצאת פטור בלא כלום כי אנחנו נשמח לקבל בוועדה את אותו מסד נתונים שעליו נשענתם לגבי הנושא של התאמת מערכת החוק והמשפט במדינות אחרות וללמוד ממנו ולראות איפה אנחנו יכולים גם כן להצטרף וליזום באותה רוח.
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי לכם שאחרי שתדברו אני אתייחס, אבל בתוך הדברים שלכם כבר התייחסתם והעלית פה סוגיה מאוד משמעותית וזה הנושא של האחריות של הילדים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא סוד שאני ככה בתוך הסיפור של 'הזכות להישכח' די אמביוולנטית במחשבה שלי, כי מצד אחד אני כן חושבת שיש לכל אחד את הזכות להישכח ולהוריד תכנים, במיוחד אם לא אותו הילד העלה את התכנים הפוגעניים האלה ומישהו אחר העלה וזה לא היה לשיקול דעתו והוא רוצה שיסיר, אבל אני גם לא רוצה שהיד תהיה קלה על ההדק כי יודעים שאני יכול להעלות ואחר כך אני יכול גם למחוק ואנחנו יודעים שזה יכול להפוך להיות ג'ונגל הרבה יותר פרוץ ממה שהוא היום.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שחלק מהתהליך החינוכי הוא שכל ילד יידע מלכתחילה את ההשלכות של מה שהוא מעלה, את ההשלכות כלפיו, את ההשלכות כלפי אחרים שמעורבים אולי בתוכן שהוא מעלה.
יפעת שאשא ביטון: כי יש לזה משמעות הרבה יותר גדולה, ואחר כך, כמובן נכון שאחרי הרבה שנים אז גם לילדים יש את הזכות לשכוח את השטות שהוא עשה, או את רוח השטות שהייתה בגיל 11 למרות שאני מאמינה שאנחנו נבנים מהכול.
יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר אנחנו, כשלמים, זה סך כל מה שעשינו לאורך החיים.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח לקרוא ולראות איפה אנחנו יכולים באמת לאמץ את הדברים ואני רוצה להודות לכם.
יפעת שאשא ביטון: הצגתם מקסים, מקסים, מקסים.
יפעת שאשא ביטון: שרון קייזר, בבקשה.
<שרון קייזר-הלר: שלום אני שרון ממרכז "הורשת", מייסדת מרכז "הורשת", פסיכולוגית חינוכית במקצוע שלי, עובדת גם בתוך בתי ספר פה בירושלים.
<שרון קייזר-הלר: אני רוצה להתייחס ככה לדברים שנאמרו על ידי בני הנוער ובעיקר מי שפתחה את הוועדה היום, בעיקר מהמקום של לנסות לשמוע כמה שיותר את הקולות שלהם ומשם לגזור את התכניות החינוכיות, תכניות המניעה, תכניות הטיפול בפגיעה או כל מה שזה לא יהיה שאנחנו מנסים ורוצים לעשות.
<שרון קייזר-הלר: בתחילת השנה, שנת הלימודים הזאת, חברנו, מועצת הילדים והנוער עם יובל ואורנה מאיגוד האינטרנט ועשינו כינוס משותף יחד שבעצם מביא לקדמת הבמה את הקולות של בני הנוער והתקיים שם דיאלוג מרתק בין בני נוער, שהם ניהלו לחלוטין את הכינוס, לבינינו המבוגרים שישבו בקהל ושאלו שאלות.
<שרון קייזר-הלר: אני חושבת שאחת המסקנות שלנו כמארגנים של הכינוס הייתה בעיקר לנסות להבין את כל המושג הזה של פגיעה, כי אנחנו יושבים כאן ומדברים הרבה על פגיעה ובריונות ואנחנו לא ממש מפרטים מה זו פגיעה ומה זה בריונות.
<שרון קייזר-הלר: הלכתם ככה למקום מאוד קיצוני קודם על אובדנות ואני לא רוצה להתייחס לזה, אבל למקומות מאוד קשים.
<שרון קייזר-הלר: אני חושבת שפגיעה מתחילה במקום הרבה יותר בסיסי, ברמה היומיומית של התנהלות של ילדים, של נוער, של מבוגרים ברשת.
<שרון קייזר-הלר: אני רוצה אולי לנסות למנף פה איזושהי יוזמה משותפת, אולי נוכל להוציא אותה מהוועדה, מהנציגים שלנו ממשרד החינוך ושפ"י, להתחיל לחשוב על סוגי פגיעות שונים.
<שרון קייזר-הלר: אם אנחנו באים היום כפסיכולוגים בבתי ספר לטפל במקרים של פגיעה מינית, פגיעה עצמית, אנחנו מסתכלים על רמות שונות של פגיעה.
<שרון קייזר-הלר: אני פונה אולי בעיקר לתמי ממאו"ר לנסות לחשוב ביחד על איך אנחנו מקטלגים את הסוגים השונים של הפגיעות ואיך אנחנו מאפשרים טיפול דיפרנציאלי לתוך האנשים בתוך מערכת החינוך.
<שרון קייזר-הלר: עד עכשיו דיברנו רק על המחנכים, אבל גם לפסיכולוגים וגם ליועצים, אילו כלים אנחנו מציידים אותם נותנים להם כדי לבוא ולטפל בפגיעה של שיימינג או בפגיעה של סכנה לפגיעה עצמית או לפגיעה מינית ברשת.
<שרון קייזר-הלר: זאת אומרת לנסות לחשוב ביחד עם בני נוער מה הם צריכים מאיתנו המבוגרים ואיך אנחנו הופכים להיות יותר רלוונטיים בטיפול בתוך פגיעות.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע להתייחס לדברים שלך.
יפעת שאשא ביטון: ראשית, הדיון פה הוא על שיימינג ועל פגיעה ברשתות החברתיות.
יפעת שאשא ביטון: זה נכון שיש התייחסות, לצורך העניין, לפגיעות מיניות ולפגיעות אחרות, אבל יש להם את הטיפול שלהם מעבר להתמודדות החברתית.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני לא הייתה רוצה לקטלג רמות של שיימינג.
<שרון קייזר-הלר: לא של שיימינג, של פגיעה.
<שרון קייזר-הלר: זאת אומרת אנחנו מדברים על שיימינג ברמה של מישהו שבאמת רוצה אחר כך - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אז אני אומר לך למה אני לא רוצה, כי גם אמר פה נציג הלהט"ב כשאומרים למישהו 'הומו' אז יש מי שחושב שזה חמור ויש מי שחושב שזה כאילו חלק מבדיחה ומסלנג ומדברים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא צריכים להתייחס לאיך אנחנו תופסים את זה, אלא למה הילד חווה.
יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים דברים שיכולים להיראות לנו מאוד מאוד קטנים ומינוריים ויש ילדים שחווים את זה כ-crisis, כ-crisis חברתי אמיתי.
יפעת שאשא ביטון: לכן אני חושבת שהטיפול בשיימינג צריך להיות מאוד ברור וחד ולא משנה באיזו מידה הוא.
יפעת שאשא ביטון: אני לא סתם אמרתי שצריך להרוג את זה כשזה קטן, כאילו גם כשאנחנו תופסים את זה שזה קטן, כי אחר כך את יודעת, זו בדיחה פה, שתי בדיחות שם וזה הולך ומתרחב וזה יוצא מגדר החוק ואם הנערה המקסימה שנמצאת כאן הייתה מספרת את הסיפור שלה אז הייתם מבינים איך בדיחה, כביכול תמימה לחלוטין, הופכת למשהו שהוא יכול היה להיות אחר לגמרי מכפי שזה נגמר, אם זאת לא הייתה לצורך העניין היא, אלא מישהי אחרת שפחות הייתה יודעת איך להתמודד עם זה.