GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עירית בירן: זאת אומרת אתה יכול ללכת ואתה מחליט שאתה רוצה להיות במגמה לתיאטרון ל-5 יחידות ועל יד זה לעשות, לא יודעת, רובוטיקה או תקשוב, מה שאתה רוצה, מאחר שאתה יכול בתיכון לבנות שתי מערכות מקבילות, אחת כזאת ואחת כזאת, חלק מהעבודה היום עם כל התיכונים הגדולים זה שכן ייכנסו המגמות האלה בתוך התיכון ואז שילד לא צריך לנשור מבית ספר לבית ספר לחפש את החינוך הטכנולוגי.
עירית בירן: תראו, יש ילדים שמחפשים את המסגרת היותר קטנה ויכול להיות שזה גם יותר טוב להם.
עירית בירן: אני מסכימה איתך שצריך לתת תשובה בתוך מקיף בית ספרי, יחד עם כל החברים שלו, שתיתן תשובה לכלל הילדים, גם הילדים החזקים יותר וגם החלשים יותר, כל אחד מה שמתאים לו ובהרכבים שמתאימים לו.
עירית בירן: המבנה היום של הבגרות עם הרפורמה מאפשר לבנות משהו מודולרי בתוך בית הספר שנותן גם וגם.
תלמיד: אני בעצמי תומך בחינוך טכנולוגי כי אני חושב שזה מפתח יצירתיות שאתה לא יכול ליצור בחינוך אקדמאי.
תלמיד: אני חושב שצריך להביא את זה לכל בית ספר, אז למה עד עכשיו אצלי בבית הספר הרוב אקדמי?
תלמיד: יש מגמת אופנה, שזה פחות אקדמאי, אבל למה לא מכניסים לנו את זה לא רק במגמות, מגיל צעיר, מחטיבת ביניים, מיסודי?
יפעת שאשא ביטון: קודם כל אני מסכימה איתך לגמרי שזה צריך להתחיל הרבה קודם מהתיכון.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שאהבתי את המוזיקה שהייתה כאן מצד משרד החינוך, אם נצליח לחבר אותה למציאות ולשטח אז בכלל אנחנו נרוויח בגדול.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא באמת שבמסגרת המקיפוּת לכל ילד תהיה מונגשת האפשרות גם לטכנולוגי וגם למקצועות אחרים.
יפעת שאשא ביטון: לצערי הרב אנחנו לא שם, וגם כשמשרד החינוך מדבר על בתי הספר הגדולים אז ברור לי לחלוטין שהתפיסה שלך, כפי שהבאת אותה, שמי שנושר ומי שלא מצליח הולך לטכנולוגי ואחרים נשארים באקדמי, זה יישאר בעיקר במקומות שהם פריפריאליים ומקומות שהם חלשים יותר כי מן הסתם בתי הספר שם קטנים יותר בגלל היקפי האוכלוסייה ולכן אם אנחנו רוצים לעשות את השינוי אז אנחנו חייבים לעשות אותו באופן רוחבי בכל מקום בארץ.
יפעת שאשא ביטון: גם במקומות שבהם אי אפשר לעשות את זה בתוך בית הספר, אז לעשות את זה ברמה אזורית, אבל שלכל ילד בתוך האזור תהיה מונגשת האפשרות גם של חינוך טכנולוגי.
יפעת שאשא ביטון: אני הקשבתי לך בקשב רב, לא סתם גם ככה שתקתי אחר כך, עצוב לי שזו עדיין התפיסה ואם יש משימה למשרד החינוך זה להוציא את המקום הזה שנמצא בו החינוך הטכנולוגי בתפיסה, בתודעה, גם של בני הנוער וגם של המבוגרים ולהתחיל לתת לו את המקום שהוא באמת ראוי לו.
יפעת שאשא ביטון: ואמרת את זה יפה, יצירתיות, יזמות, הרבה מאוד דברים מגולמים בתוך החינוך הטכנולוגי שלא מגולמים בהכרח בחינוך האקדמי ואנחנו רואים הרבה פעמים שהם יכולים להיות גם אפקטיביים יותר מאשר סיום של תעודת בגרות במסלול עיוני.
יפעת שאשא ביטון: צריך לומר גם את זה וביושר ואני חושבת שהזכות של כל אחד ואחת מהתלמידים במדינת ישראל זה לבחור את המסלול שהם רוצים ולא שאנחנו נכתיב להם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים, גם למשרד החינוך וגם לנציג התלמידים.
יפעת שאשא ביטון: עוני, משרד רווחה, הכי קלאסי, מה קורה שם?
אילנה בר יהודה: תודה על ההזדמנות להיות פה.
אילנה בר יהודה: אני באתי במקום איתנה.
תמי ברנע: תציגי את עצמך.
אילנה בר יהודה: אני מפקחת מוסדות במשרד הרווחה במחוז דרום, מסגרת פנימייתית שנותנת מענה לקצה.
אילנה בר יהודה: אין ספק שמשפחות עניות בלי משים הן מגיעות למקום שהן מתמודדות עם כל כך הרבה פרמטרים בתוך החיים שלהם שהן נאלצות לעשות בחירות מאוד קשות וזה הקצה, להגיע למסגרת הפנימייתית.
אילנה בר יהודה: אני רוצה להגיד שאסור לראות את זה כאין מוצא, כמשהו רע, אלא כמשהו שמאפשר הזדמנות לחיים כאשר המציאות בקהילה לא מאפשרת.
יפעת שאשא ביטון: זאת נקודה חשובה שאנחנו צריכים לפרק אותה כבר בהתחלה.
אילנה בר יהודה: לא, אני אפרט.
יפעת שאשא ביטון: את אומרת שיש קשר בעצם בין עוני לבין יציאה של ילדים למסגרת פנימייתית.
אילנה בר יהודה: לפעמים, אבל רק רגע, אני לא סיימתי את דבריי.
אילנה בר יהודה: אנחנו, כמשרד הרווחה, אני חושבת שהוא עושה את ההשקעה היום הכי גדולה והכי מקפת בתוך הקהילה, לתת את המענים המרביים בתוך הקהילה.
אילנה בר יהודה: אני יודעת שפה בדרום אנחנו בשיתוף פעולה עם האוניברסיטה, רק עכשיו הסתיים קורס מפקחים של למידה על העוני ואיך להנגיש את העבודה בתוך הקהילות ולתת מענים עם התכנית של 'נושמים לרווחה' ולתת את התקציבים ואת הלמידה בתוך הקהילה.
אילנה בר יהודה: בתוך העבודה הזאת, לשם אנחנו מכוונים.
אילנה בר יהודה: אבל אני חושבת שיש איזה שהיא דרך ושיש איזה שהם קצוות שגם ההורים בחדרי חדרים אומרים לנו ש'אנחנו צריכים עזרה אחרת ונוספת' שזה מסגרות שונות, שזה מסגרות בקהילה, ממועדוניות, צהרונים, מעונות רב תכליתיים, כל מה שאפשר לעשות בתוך הקהילה, ואם נוצר המצב, ופה אני מייצגת, אני כבר 13 שנה בתפקיד של מפקחת פנימיות ומסגרות חוץ ביתיות, בסופו של דבר אם נאלצים והמציאות מזמנת ומחייבת את היציאה יש מקום לתת לזה מקום ולגיטימציה כדי לאפשר את ההתפתחות הנכונה והטובה של הילד בתוך המסגרות.
אילנה בר יהודה: בסופו של דבר זה תמהיל משותף, שילדים נושרים מבתי ספר, נושרים מהמסגרות, ולא תמיד מוצאים להם את המענים ואיכשהו במסגרת החוץ ביתית מאפשרים את מתן המענים הכולל שהמשרד נותן בשיתוף עם הקהילה, בשיתוף עם ההורים, כי אנחנו עובדים עקב בצד אגודל עם ההורים והמשפחות.
אילנה בר יהודה: לעולם אנחנו לא מדירים אותם מתוך העבודה איתנו במסגרות.
אילנה בר יהודה: באיזה שהוא מקום צריך לתת, אני חושבת שזו גם הרוח היום בתוך המשרד, שזה חלק מהפתרון, עדיף שהוא יהיה בסופו של דבר הפתרון האחרון ולעשות את כל המאמץ בתוך הקהילה.
אילנה בר יהודה: אני חושבת שהיום מושקע תקציב מאוד גדול במענים בתוך הקהילה, בתוך כל המגזרים, עם משפחתונים בפזורה הבדואית, עם מועדוניות בפזורה הבדואית, משפחתונים קטנים, משפחתונים גדולים, לתת את התשובה בתוך, ולפעמים, לא תמיד מצליחים, בוא נודה על האמת ונאלצים לצאת לאומנה ולפנימיות.
אילנה בר יהודה: אבל זו הרוח של המשרד.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר משהו ואני אומר אותו חד משמעית, גם אם הוא קצת בוטה, אסור אסור אסור שיהיה קשר בין עוני לבין הוצאה של ילד מהבית.
אילנה בר יהודה: זו לא הסיבה.
יפעת שאשא ביטון: הסיבה להוצאה של ילדים, וכן, אני יכולה לומר לך שיש מקרים שבהם הוצאה של ילד היא הצלת נפשות, אבל זה לא בגלל שהוא עני.
יפעת שאשא ביטון: לא מספיק הם עניים בחוגים והם עניים באוכל ועניים במשאבים חומריים, אז גם לקחת אותם ולהפוך אותם לעניים מבחינה רגשית כי הם לא נמצאים בתוך הסביבה של הבית שלהם, בעיניי זה פשע.
אילנה בר יהודה: אין מצב שמוציאים - - -
יפעת שאשא ביטון: רגע, אני מוכרחה לומר את זה כי זה חשוב שזה ייאמר וייכתב ושזה יהיה חד וברור, לא מוציאים ילד על רקע של עוני.
יפעת שאשא ביטון: המדינה צריכה לעשות הכול, ואני יודעת שעושים לא מעט, לעשות הכול כדי שיסייעו למשפחה בתוך הקהילה, המשאבים שמשלמים לפנימייה ולמשפחות אומנה, יכולים לשלם אותם לאותה משפחה כדי שהילד יישאר בבית.
אילנה בר יהודה: מסכימה איתך.
יפעת שאשא ביטון: מה שמפריע לי פה זה התפיסה והחיבור בין עוני לבין יציאה למסגרות חוץ ביתיות.
יפעת שאשא ביטון: אני מודה שעצם ההקבלה פה ככה יצרה אצלי חוסר שקט ולכן היה חשוב לי לומר את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני אומר לך עוד משהו שלא קשור רק לרווחה, את ציינת פה את העניין של נשירה מבית הספר, נשירה ממערכת החינוך זה כישלון של מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: הנה אני אומרת לך את זה פה בצורה הכי ברורה.
יפעת שאשא ביטון: מערכת החינוך צריכה לעשות הכול כדי שכל הילדים ישרדו בתוכה, גם אם זה כמו שזה נשמע, הישרדות, היא צריכה לעשות את הכול כדי שהילדים ישרדו בתוכה ובאמת רק ילדים שהם בקצה בקצה בקצה, מאלף ואחת סיבות, אגב אחרות, שהן לא עוני ולא המסגרת שעליה אנחנו מדברים כאן, נושרים מבית ספר.
יפעת שאשא ביטון: את יודעת, 33% מהילדים שלנו נמצאים היום מתחת לקו העוני, זה אומר שאנחנו צריכים להוציא 33% מהילדים מהבתים שלהם או להנשיר אותם מבית הספר.
יפעת שאשא ביטון: אסור שבשום מקום במחשבה שלנו תהיה התפיסה הזאת.
אילנה בר יהודה: אם המדינה לא נותנת - - - המדינה נותנת את מה שהיא יכולה ועושה מאמצים אדירים לתת, אני חושבת שיש תמהיל של מצב אישי, של חוסר יכולת לתפקוד כלכלי וחוסר יכולת לטפח את הילד שנמצא בקהילה שבסופו של דבר זה מוביל אותו למקום שמוביל אותו.
יפעת שאשא ביטון: תנו לו את היכולת הכלכלית.
אילנה בר יהודה: אני חושבת שאנחנו כמדינה, גם כמשרד, גם אם הוא רוצה, אם ב'נושמים לרווחה' נותנים לאיקס משפחות, הם לא יכולים לתת - - - אני לא יודעת מה הסיבה, אני לא שם פועלת באופן ישיר, אבל נותנים תמיד למשפחות מצומצמות, נותנים למספר מוגבל, הלוואי שהיה - - -
יפעת שאשא ביטון: אין מוגבל.
יפעת שאשא ביטון: הוצאת ילד מהבית, שילמתי 4,000 שקל, במקרה הטוב, נכון?
יפעת שאשא ביטון: אם זה לטווח הקצר.
יפעת שאשא ביטון: יש גם מקרים שבהם אנחנו משלמים 16,000 שקלים - - - אני אומרת, זה תלוי באיזה שלב את נמצאת שם על הרצף, תני למשפחה.
אילנה בר יהודה: אבל אני לא מוציאה בגלל העוני וגם לא יוציאו בגלל עוני, מוציאים בגלל חוסר יכולת של ההתמודדות עם מה שמביא הילד עצמו, היכולת של ההורים לטפח את הילד עם כל מה שניתן.
אילנה בר יהודה: זאת התוצאה.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לומר, אילנה, אני יודעת שאת מייצגת עמדה של משרד וגם צריך להיות הוגנים ולומר שאם אנחנו מסתכלים היום על התקציבים של שיקום בתוך הקהילה, של תמיכה בתוך הקהילה, אל מול הוצאה מהבית, אנחנו רואים שהנושא של הקהילה הולך ותופס יותר מקום, גם מבחינה תקציבית, אבל עדיין אני אומרת, בתפיסה שלנו, במה שמנחה אותנו, בקווי היסוד שאיתם אנחנו מגיעים, אנחנו חייבים להוציא את הפרדיגמה הזאת של עוני והוצאה מהבית, של עוני וחוסר יכולת לטפח את הילד.
יפעת שאשא ביטון: יש הורים עניים במדינת ישראל והם נותנים לילדים שלהם את נשמתם - - -
אילנה בר יהודה: והילדים איתם.
יפעת שאשא ביטון: את נשמתם, את הלחם שלהם ואת המים שלהם ולכן חשוב לי שזה מה שינחה בעצם כל מי שבא לטפל במשפחות.
יובל סער היימן: אפשר להגיב?
יפעת שאשא ביטון: אני אתן גם לך, רק נציגת ביטוח לאומי ואחר כך, אילנה, אם תרצי להוסיף, אז בשמחה.
סימה אברהם: תודה רבה.
סימה אברהם: שמי סימה אברהם, אני סגנית מנהלת תחום גמלאות בביטוח הלאומי פה בבאר שבע, הדרום.
סימה אברהם: שמעתי את נציגת משרד החינוך ואת משרד הרווחה, אני רוצה להגיד לך שיש הרבה מאוד כשל בין המשרדים.
סימה אברהם: אני יכולה לטפל במשפחה בהבטחת הכנסה, שזה יכול להיות שזה כבר דור שלישי שמקבל גמלת הבטחת הכנסה, דיברו פה על 16,000 שקל, דיברו פה על 9,000, אנחנו מדברים על סכומים של 3,200 למשפחה, שהם סופר סופר קו העוני, ואנחנו לא מקושרים.
סימה אברהם: זה אומר שאם באוגוסט אנחנו צריכים לשלם מענק לימודים אז אנחנו משלמים ישירות למשפחה וכמובן המשפחה, מכורח המציאות, משתמשת בכסף הזה למטרות קיום ולא למטרת חינוך.
סימה אברהם: יש מענק לימודים עד גיל 18 שמקבלת המשפחה על כל ילד מכיתה א', גיל 6, אחת לשנה, 1,600 שקלים, אנחנו לא יודעים אם הילד מגיע עם ספרים, לא מגיע עם ספרים, מגיע עם מחברות, לא מגיע עם מחברות, הכסף הזה שולם.
סימה אברהם: אני באה ואומרת, בואו נעשה כי הרי העוני זה משהו שמתמשך.
סימה אברהם: אם אנחנו ניתן מלמטה ונשקיע בחינוך שם למטה וניתן את הכלים, יכול להיות שהילדים האלה כבר לא יהיו דור שני למקבלי הבטחת הכנסה, אלא המדינה תיתן להם את הכלים שבתחילת שנת הלימודים הוא מגיע, מחכה לו שם ערכה, כולל טיול שנתי וכולל ספרים וכולל מחברות וכולל עטים וכל מה שכרוך, הוא לא צריך להרגיש שונה מאף ילד אחר ולתת את זה גמלה בעין.
סימה אברהם: ביטוח לאומי משלם 1,600 שקלים כל שנה למשפחה עם ארבעה ילדים אבל הילדים לא מגיעים עם תיקים, לא מגיעים עם ספרים, לא מגיעים עם מחברות.
סימה אברהם: לא מגיעים עם דברים אלמנטריים לחינוך.
יפעת שאשא ביטון: טוב, גם 1,600 שקלים לארבעה ילדים, בואו נודה על האמת - - -
סימה אברהם: לילד.
סימה אברהם: כל ילד מקבל 1,600.
סימה אברהם: אז במקום זה להחליף את הכסף בעין ובאותו בית הספר תחכה לו הערכה שכוללת הכול, שכר לימוד וכל מה שקשור בנושא הזה.
סימה אברהם: עניין הרווחה, אין לנו קשר.
סימה אברהם: יכול להיות מצב שאמא פונה אליי ב-28 ואומרת לי 'ניתקו לי את החשמל בבית ונא אם אפשר להכין איזה מפרעה', או 'אין לי מה לתת לילד לאכול', ואנחנו מקבלים עשרות פניות כאלה בחודש.
סימה אברהם: ברווחה הם לא מוכרים, אנחנו נאלצים לתת איזה שהיא מפרעה על חשבון כדי לתת משהו קיומי בסיסי, אין אוכל, אין תרופות.
סימה אברהם: אותו ילד, ושמעתי לא מעט מקרים של ילדים בנושא של הסעדה, היא דיברה על נושא של ארוחות, זה עד גיל מסוים, שהילד בכלל לא אכל, הוא לקח את זה לאח שלו שמגיע בערב הביתה.
סימה אברהם: אז הוא לא אכל בבית הספר והוא לקח את הארוחה הזו כי אמא מגיעה מהעבודה אז לא יהיה לה מה לאכול כי אין אוכל בבית.
סימה אברהם: אנחנו לא מצליחים להגיע, אני מדברת כרגע על הפן לא של האנשים העובדים, כי אני יודעת שגם בקרב אנשים עובדים יש את הבעיה הזו וראינו את הנתונים, אני מדברת על מקבלי הקצבאות של הביטוח הלאומי, שיש הרבה מאוד שאנחנו לא יודעים אם מזון מגיע לפיהם של אותם ילדים או לאותן משפחות ש-3,200 שקלים בהבטחת הכנסה, שזה סכום - - - נכון, יש הטבות נלוות בצהרונים ובחשמל, אבל זה עדיין הבסיס של הבסיס, להביא אוכל הביתה, שאני חושבת שזה הדבר הבסיסי ביותר, ולחבור יחד עם כל משרדי הממשלה.
סימה אברהם: אם יש משפחה שמוכרת בהבטחת הכנסה אין שום סיבה שהרווחה לא תדע מזה, שום סיבה שמערכת החינוך לא תדע מזה.
יפעת שאשא ביטון: הם לא רשומים אצלכם ברווחה?
סימה אברהם: לא רשומים.
אילנה בר יהודה: הם רשומים בלשכות.
סימה אברהם: הם לא רשומים, אנחנו לפעמים מפנים אנשים מביטוח לאומי לרווחה - - -
אילנה בר יהודה: אבל כדי להגיע, בן אדם בוחר להגיע - - -
סימה אברהם: אני חושבת שמשרדי הממשלה צריכים להיות סביב אותם אנשים ולא הם סביב אותם משרדי ממשלה.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה, מסכימה לגמרי שהתפיסה צריכה להיות כזו שהמדינה נותנת את המעטפת ולא המשפחה צריכה לחפש.
סימה אברהם: זה שהוא מתמודד מול משרד השיכון, מול עמידר בנפרד, מול החינוך בנפרד, מול רווחה בנפרד.
סימה אברהם: אם הוא מוכר אצלנו כמקבל גמלה, גמלה שהיא רשת הביטחון האחרונה במדינת ישראל, איך יכול להיות שמשרדים אחרים לא יודעים מזה?
אילנה בר יהודה: אתם חלק ממשרד הרווחה, אולי זה משהו שצריך לעדכן את - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל זה עוד יותר אבסורד, שהיא חלק ממשרד הרווחה והם לא מתכתבים ביניהם.
סימה אברהם: אנחנו אותה כותרת.
אילנה בר יהודה: לא, אני אומרת, אם את יודעת שיש מקבלי קצבאות שאין להם קשר עם הרווחה, אולי באמת לשלוח לרשות ולעדכן אותם.
סימה אברהם: ובנושא הוצאת ילדים, אסור לנו, כמו שאמרה חברת הכנסת יפעת, ואני חושבת שאוי ואבוי לנו שילדים עניים יוצאו מהבית, מחר נוציא למשפחות עשירות - - -
אילנה בר יהודה: לא, זה פשטני להגיד את זה.
סימה אברהם: גם הקשישים היום, דרך אגב - - -
אילנה בר יהודה: לא, אני דיברתי על העניין של הדה לגיטימציה, שכשיש את הילדים שצריכים לצאת ממסגרות חוץ ביתיות והם יכולים ליהנות משירותים איכותיים - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה סיפור אחר, זה לא קשור לעוני.
אילנה בר יהודה: - - משירותים טובים כדי לקדם אותם - - -
סימה אברהם: גם הקשישים היום, כבר לא מוציאים אותם מהבית, אנחנו נותנים גמלאות בעין ומביאים מטפלות כדי שהוא יישאר בחיק המשפחה ואני חושבת שזה הדבר הכי נכון.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה, סימה.
יפעת שאשא ביטון: פנימיית אהבה, בבקשה.
יואב אפלבוים: לגבי ההערה על הוצאת ילדים מהבית, ילדים יוצאים היום מהבית על ידי משרד הרווחה כשהסביבה שלהם פוגעת, כשהסביבה שלהם עבריינית, אני מדבר על הרמה המשפחתית, כשהסביבה שלהם צורכת סמים, כשההורים מזניחים וההורים לא מתפקדים.
יואב אפלבוים: אלה הן הסיבות הראשוניות והעיקריות ואני מבקש לזכור את זה.
יואב אפלבוים: יחד עם זה אותן סיבות כרוכות גם במצב של עוני, אי אפשר להתעלם מזה.
יואב אפלבוים: אני מכיר לא מעט משפחות עניות שעושות - - - אני יציר של משפחה ענייה, אבל הוריי שכבו על הגדר כדי שאני אגיע לאן שהגעתי.
יואב אפלבוים: אני מכיר לא מעט משפחות כמו המשפחה שלי, יחד עם זאת היום, ויש לי מה לומר, יפעת, את יודעת, סל מלא על משרד הרווחה, אני לא מכיר הרבה מקרים במשרד הרווחה שהילד יוצא כי חשבון הבנק של ההורים מורה על פער כלכלי עצום לעומת השכנים.
יואב אפלבוים: אני מכיר את כל אלה שיוצאים מהבית בגלל סיבות שמניתי קודם שלזה, מה לעשות, מתווסף גם העניין של עוני ושל מצב כלכלי ולא 4,000 שקל ולא 6,000 ולא 1,600 שקל לבית הספר הם שיצילו את הילד או את המשפחה הזו, כי האבא הזה לא מוציא את ה-1,600 שקל, כי אין מי שלימד אותו, הוא לא מתפקד הורית.
יואב אפלבוים: תיתני לו גם 2,500 שקל הילד לא יגיע עם ילקוט לבית הספר.
יפעת שאשא ביטון: בשביל זה צריך ללוות את המשפחה.
יפעת שאשא ביטון: החוכמה היא לא לתת כסף, החוכמה של הרווחה של המדינה היא לא לתת כסף ובזה אנחנו בעצם סיימנו את תפקידנו.
יפעת שאשא ביטון: להיפך, אנחנו רק מתחילים שם את תפקידנו, המטרה היא שבסופו של דבר אנחנו נדע ללוות את המשפחות האלה ולתת להן את הכלים.
יפעת שאשא ביטון: אם אני לוקחת רק את העניין של הזנחה שלצורך העניין היא פועל יוצא של עוני, כי אין את האפשרות לתת את הכול, אז אלה דווקא כן המקרים שאני הייתי עוזרת למשפחה לטפח את עצמה, לשקם את עצמה בתוך הקהילה ולא לקחת את הילד החוצה.
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו יכולים.
יפעת שאשא ביטון: גם אם לא נצליח ב-100% מהמקרים ונצליח ב-90%, אז אנחנו הצלנו כמה ילדים שיכולים להישאר בסביבה החמה והאוהבת שלהם.
יואב אפלבוים: בשביל זה משרד האוצר צריך לפתוח את היד.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, בסוף אנחנו תמיד מגיעים למשרד האוצר.
יפעת שאשא ביטון: אין שום בעיה, אני מוכנה לקבל, אבל יש מספיק כספים, יואב.
יפעת שאשא ביטון: אם יודעים לתת 4,000 שקל למשפחה אומנת או 16,000 שקלים לפנימייה אז תאמין לי שאפשר לתת את מחצית הסכום לאותה המשפחה כדי לסייע לה ולתת לה כלים - - -
יואב אפלבוים: יפעת, חזרת שוב לכסף.
יואב אפלבוים: אני אומר, זה לא העניין של הכסף.
סימונה שטיינמץ: אני, ברשותכם, רוצה לומר משהו.
סימונה שטיינמץ: סימונה שטיינמץ, אני נציבת פניות ילדים בהשמה חוץ ביתית.
סימונה שטיינמץ: אני רוצה לומר בקצרה, כמי שמייצגת מצב של ילדים שהוצאו מהבית בשלב שהם כבר הוצאו מהבית.
סימונה שטיינמץ: אני כן רוצה לבוא ולהגיד, משרד הרווחה, ואת זה אני יודעת, לא מוציא ילדים מהבית על רקע של עוני.
סימונה שטיינמץ: יש לא מעט השקעה, גם את זה אני יודעת, בנושא של עוני בכלל וטיפול בילדים עם ניסיון רב לעשות ככל הניתן כדי שילדים יישארו בקהילה.
סימונה שטיינמץ: זו אמירה שחייבת להיאמר.
סימונה שטיינמץ: אם הדברים כאן הובנו לא נכון אז צריך לדייק אותם.
סימונה שטיינמץ: אני כן אגיד שבתור נציבת פניות ילדים בהשמה חוץ ביתית אני גם עובדת בצמידות עם מי שאחראי, למי שלא יודע, כל יציאה של קטין מהבית מחייבת ועדה שיושבים בה לא מעט אנשים ואנחנו מבקשים כרגע לקדם את חובת ההשתתפות של הילדים בתוך הוועדה הזו, לא כאמירה - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל, סימונה, אני - - -
סימונה שטיינמץ: רגע, דקה.
סימונה שטיינמץ: רק אני אסיים, בבקשה.
סימונה שטיינמץ: כאמירה, ואנחנו גם, אם צריך, בעקבות הדיון הזה, תהיה הדגשה לעניין הזה שלא יקרה מצב שבגלל עוני ילד ייצא כי אלה דברים שלא קורים.
סימונה שטיינמץ: צריכים להיות שם דברים, בדיוק כמו שיואב אמר, צריכים להיות שם מצבים שמחייבים הגנה שהם יהוו סיבה שהמקום של הוצאה חוץ ביתית תיטיב עם הקטין יותר מאשר השארתו בקהילה.
יפעת שאשא ביטון: סימה, אני רוצה רגע לומר לך משהו.
יפעת שאשא ביטון: שימו לב מה קרה כאן, כמה שאנחנו כולנו, באי נגיד ברמת התודעה של למעלה, ברור לכולם שלא מוציאים ילד מהבית על רקע של עוני, אנחנו בדיון על עוני בקרב ילדים, אנחנו מנסים לראות איזה צעדים אנחנו צריכים לנקוט כדי להוציא כמה שיותר ילדים ממעגל העוני וחצי מהדיון הזה פתאום הפך להיות דיון על הוצאת ילדים מהבית.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שמשהו בשורשים שלנו ובתת המודע שלנו מובנה בצורה כזו שיש קשר בין הדברים.
יפעת שאשא ביטון: גם אם אנחנו לא רוצים כרגע להודות בזה וגם אם כולנו משוכנעים במאת האחוזים שאנחנו לא שם, בעובדה זה נושא השיחה.
יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה גם שעצרתי אותך.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא בכלל לא הוצאת ילדים מהבית.
יפעת שאשא ביטון: אני לא באתי לכאן לדון על הוצאת ילדים מהבית.
יפעת שאשא ביטון: זה נושא חשוב, אנחנו דנים בו במסגרת הוועדה במפגשים שהם פרופר לנושא של אומנה ואימוץ ודברים אחרים, אבל הדיון של היום פה הוא דיון על העוני, על עוני בקרב ילדים ובאיזה צעדים אנחנו צריכים לנקוט.
סימונה שטיינמץ: נכון, אבל אני רוצה להדגיש, בגלל שאני מסתכלת על כמות הילדים שנמצאים כאן ואני לא רוצה שילדים ייצאו כאן מהדיון באיזה שהוא חשש שמא החברים שלהם, או אולי חלק מהם, שחיים במשפחות שיש להם קושי, שמחר הם עשויים למצוא את עצמם - - -
יפעת שאשא ביטון: אז זה לא היה צריך להיות כאן על השולחן.
סימונה שטיינמץ: אבל היה לי חשוב שהאמירה הזו תיאמר לאוזניהם של הילדים, שלא יחששו שמישהו מהם, או השכנים שלהם, ייצאו מהבית בגלל מצב כלכלי.
סימונה שטיינמץ: זאת אמירה שצריכה לתת את הביטחון לילדים שנמצאים כאן באולם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, סימונה.
קריאה: אני יכולה להגיד משהו?
יפעת שאשא ביטון: רק ניתן לנציגי האוניברסיטה ואחר כך.
יפעת שאשא ביטון: רק תציג את התפקיד, יובל.
יובל סער היימן: אהלן.
יובל סער היימן: אני יובל, אני נציג מקיף א', אני תמיד אומר.
יובל סער היימן: אני יובל סער-היימן, אני דוקטורנט לעבודה סוציאלית במחלקה כאן באוניברסיטת בן גוריון ועובד סוציאלי.
יובל סער היימן: אני באתי להביא סוגיה קונקרטית אחת, זה מה שהתבקשתי, אבל כן רציתי להגיד בכל הדיון הזה קודם כל שצריך לשאול את עצמנו מה זה עוני, ואם אנחנו מסתכלים על תיאוריות היום של עוני, אני חוקר עוני והורים וילדים וכל הסוגיה הזו ואני גם במשרד הרווחה בכל מיני הקשרים, עוני הוא קודם כל מחסור חומרי, אבל הוא בעוד שני מעגלים, הוא גם מחסור בהזדמנויות חברתיות והוא גם מחסור ביחס חברתי הולם.
יובל סער היימן: אם לוקחים את כל הדברים האלה ביחד אנחנו מבינים את ההקשר של עוני של ילדים ואנחנו יכולים להבין שאין עוני של ילדים בלי עוני של ההורים שלהם, ואי אפשר לנתק את זה ובגלל זה מאוד מאוד חשוב, ואני חושב שהמשרד כן בכיוון הזה, של לעשות כמה שיותר תכניות של טיפול בקהילה ותכניות שרואות את ההורים כדי שהם יוכלו לראות את הילדים.
יובל סער היימן: אני חושב שזה מאוד משמעותי.
יובל סער היימן: אני רוצה גם להגיד שאני שמח שזה דיון שמתקיים בוועדה לזכויות הילד, על עוני, כי עוני הוא גם סוגיה של זכויות אדם, הוא סוגיה של פגיעה בזכויות אדם, גם של הורים וגם של ילדים.
יובל סער היימן: ולא הרבה פעמים אנחנו מסתכלים על זה ככה, זו גם פגיעה בזכות לחיות בכבוד וזה גם פגיעה בזכות לדיור וזו פגיעה בהרבה הרבה זכויות חברתיות שקיימות וחשוב שנדבר בשיח של זכויות ושנבין את זה בתוך ההקשר הזה.
יובל סער היימן: הסוגיה שאני בחרתי להביא זה כן איזה נקודה, אני רוצה להגיד שעוני בסופו של דבר הוא דבר מבני.
יובל סער היימן: אני חושב שהוא לא בגלל האבא הזה שלא יודע להתנהל כלכלית נכון, אלא יש הקשר חברתי והזדמנויות חברתיות שמייצרות לאנשים אפשרויות.
יובל סער היימן: לכל בן אדם יש אפשרויות אחרות, תלוי מאיפה הוא בא.
יובל סער היימן: דיברתי על זה עם התלמידים כשדיברנו לקראת הדיון הזה.
יובל סער היימן: אנחנו צריכים לחפש את המקומות שבהם המערכת לא מאפשרת להורים להיות ההורים הכי טובים שהם יכולים כדי שילדים יקבלו את הטיפול הכי טוב שהם יכולים.
יובל סער היימן: אני חושב שאלה מקומות שהתפקיד שלנו, כביטוח לאומי, כמשרד הרווחה, כן לשים את הזרקור עליהם.
יובל סער היימן: אז אני בחרתי להביא דוגמה קטנה על סוגיה שאני פוגש כעובד סוציאלי ואני פוגש בתוך הקשרים אחרים שאני עובד ומחקרים שאני עושה, זו סוגיה של זכות הילד להיות במסגרת חינוכית מגיל אפס עד שלוש.
יובל סער היימן: היה על זה דיון השבוע בעיתון.
יובל סער היימן: זו סוגיה רחבה מאוד, שלא ניכנס לכל הפרטים שלה, אבל משהו קונקרטי שאני כן חושב שמשמעותי להביא, אני לא יודע כמה הילדים יודעים, אבל היום יש שתי אפשרויות לקבל עזרה מגיל אפס עד שלוש, לשים את הילד במעון או לקבל מענק על עבודה, או לקבל דרך משרד הרווחה ילדים שנמצאים בסיכון.
יובל סער היימן: הורים שלא נמצאים בשתי הקטגוריות האלה בעצם לא מקבלים סיוע והיום להכניס ילד למעון, אני מכיר את זה כאבא צעיר, זה 2,200 שקל, לוויצ"ו, נעמ"ת וכו'.
יובל סער היימן: הסוגיה שאני רוצה להביא, שאני חושב שהורים שחיים בעוני וילדים שחיים בעוני מתמודדים איתה, זה העניין שכשהורה נכנס לחובות וחובות זו סוגיה שבוודאות הולכת צמוד צמוד עם עוני, הורים נכנסים לחובות מול מעונות היום ומגיעים למצבים שבהם ילדים מוצאים מהמעון בגלל חוב של ההורים שלהם כשבע
יובל סער היימן: צם פוגעים בזכות שלהם לחינוך בגלל שההורה לא יכול לממן את השהות של הילד במעון.
יובל סער היימן: אני מבין גם את הארגונים, לכל אחד יש אינטרסים, זה נכון שהורים צריכים לשלם, אבל כן צריך לשאול את עצמנו האם זה לא כמו ניתוק מים, להוציא ילד ממעון, לגבי היציבות שהוא יכול לקבל בחיים, מה הדברים שהמדינה לוקחת על עצמה כחובות שלכל ילד מגיע לקבל.
יובל סער היימן: אני כן רוצה לסמן את זה, זו תופעה שאין עליה הרבה מחקר, אבל אנחנו פוגשים אותה הרבה בשטח.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, גם על הרחבת השיח למה שקורה עם ילדים בגילאי לידה עד שלוש, כי גם בדיונים כאן אנחנו ראינו שמבחינת המדינה כאילו הילדים נולדים ישר בגיל שלוש, מתחילים לקבל את כל השירותים.
סימונה שטיינמץ: גם זה חדש, היו המון שנים שילד התחיל מסגרת בגיל חמש שהמדינה לקחה אחריות, ורק בשנים האחרונות חוק חינוך חובה ירד לגיל שלוש.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה לא מוסיף לנו כבוד בעניין הזה, אבל אנחנו בהחלט צריכים לדאוג לילדים כבר מגיל לידה, שלא לדבר באמת על פעוטות בסיכון שזה צריך להיות ההארד קור, לפחות במציאות שאנחנו נמצאים בה היום.
יפעת שאשא ביטון: ואני לגמרי מסכימה איתך, זה אפילו יותר גרוע מניתוק מים, כשמוציאים ילד ממשפחה בסיכון ומוציאים אותו מהפעוטון, שאגב, הוא מלכתחילה נכנס למעון על רקע זה שהוא ילד ממשפחה בסיכון.
יובל סער היימן: רק משהו קטן להוסיף, שאני חושב שוועדת אלאלוף אמרה בצורה ברורה, עוני זה לא רק עניין של משרד הרווחה, אפרופו - - -
יפעת שאשא ביטון: זה כל המשרדים.
יובל סער היימן: וזה לא יכול להיות, חייב להיות חיבור כדי שיהיה מאמץ, זה דיור, כמו שאמרנו, שילדים מקבלים, וזו הבריאות שהם מקבלים וזה החינוך וזה לא רק במשרד הרווחה, זה חייב להיות מהלך כולל.
יפעת שאשא ביטון: נכון, מערכתי.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי, כתבנו את זה בהמלצות.
ליאל-תלמידה: רציתי להגיד לגבי העוני שיש הרבה ילדים שבאים מבתים בעוני ושיש להם כישרון, שהם במובן הטכנולוגי יש להם מה להציע ובגלל העוני שלהם הם לא יכולים להיכנס לחוגים של סייבר וכל הדברים האלה.
ליאל-תלמידה: צריך לעשות תכנית כדי לעזור להם כי יש להם אולי מה להציע ולפתח דברים.
יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת הם לא יכולים להיות בחוגים?
יפעת שאשא ביטון: בתוך בית הספר הם לא מגיעים?
ליאל-תלמידה: הכוונה שבגלל שהם בעוני הם לא יכולים להיות בחוגים ולשלם על זה.
ליאל-תלמידה: הם חכמים, יש להם כישרון.
יפעת שאשא ביטון: פה זה התפקיד, אגב, אפרופו המערכתיות של משרד החינוך לאפשר לילדים את האופציות להשתלב במקומות שבהם הם חזקים.
יפעת שאשא ביטון: לצערי הרב אנחנו לא עד הסוף שם, אנחנו עדיין מקובעים באיזה שהיא קונספציה ישנה של מה צריך להיות בתוך בית ספר ומה מודד אותנו אם אנחנו מוצלחים או לא.
יפעת שאשא ביטון: לצערי הרב זה בדרך כלל לא הדברים שרובנו מוכשרים בהם.
ורד טובין: אני מורה בתיכון רגר בבאר שבע.
ורד טובין: בגלל שיש פה נציגות של משרד החינוך ודובר בנושא האבחונים ואני רוצה גם להתחבר לתלמיד הנחמד במקיף א', דיברו פה על הקטע של אבחונים, שעכשיו רוצים להכניס את זה לקהילה, לשפ"ח, שזה לאט לאט יירד מההוצאות של ההורים, שזה בהחלט מבורך, כי אנחנו יודעים שהדברים האלה עולים הרבה כסף למי שניגש ועושה באופן פרטי, אבל יש פה איזה סוגיה שהיא לא ברורה לי.