GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: אני לא יכולה להגיד לא לכם מה נכון ולא יכולה להגיד להם מה נכון.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לראות לאיזה פתרון אתם מגיעים ולהגיד ראוי או לא ראוי לילדים.
יפעת שאשא ביטון: זה המנדט שלי.
יפעת שאשא ביטון: בסוף בסוף זה אתם מקבלים את ההחלטות ואני מוכנה, למרות שזה לא מתפקידי - יגידו לך כל מי שנמצא פה, זה לא מתפקידי בכלל - אני מוכנה להיות חלק מהתהליך הזה.
גדי כהן: ואנחנו מודים לך על כך.
יפעת שאשא ביטון: לבוא ולשבת.
יפעת שאשא ביטון: אני משקיפה.
יפעת שאשא ביטון: רק רואה שבאמת כולם באים בידיים נקיות ועושים את זה ביושר.
יפעת שאשא ביטון: זהו ובשביל זה אני שם.
יפעת שאשא ביטון: ההצעה היא פרקטית, אני רק יכולה לברך עליה.
שי בלומנטל: אני רק רוצה להוסיף משהו קטן, ממש לשדרג את ההצעה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: כל מי שמוסיף גורע.
שי בלומנטל: לשדרג את ההצעה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: לעוד איזה נציג?
שי בלומנטל: את כחברת כנסת, אם יש אפשרות כזאת, מכון המחקר של הכנסת או כל גוף אחר, שייצר פרוגראמה של השכונה, שמייצרת - - -
יפעת שאשא ביטון: הוא דיבר על סחבת.
שי בלומנטל: לא, אפשר לעשות את זה מהר ולבוא עם זה לאותה ישיבה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשב, שלושת הנציגים כל הנפשות הפועלות מכירים את המציאות.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומרת לכם מראש, אם אתם רוצים אותי חלק אמיתי מהתהליך הזה, אף אחד לא בא כשהוא מבוצר בעמדתו.
יפעת שאשא ביטון: כי אם כל אחד בא מבוצר בעמדתו, חבל על הזמן שלי, אני יכולה לעזור לעוד ילדים במדינת ישראל בדיונים שאני אעשה פה במקום לרדת לחיפה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שכולם יבואו בידיים נקיות.
יפעת שאשא ביטון: נשב, נחשוב, נעשה מיפוי, נראה מה כל האפשרויות ומתוך זה אנחנו נתקדם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה גם לכם ואני מבינה את האמוציות, אבל עכשיו בואו, אתם יכולים גם להישאר.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו את הסוגיה של בית"ר עילית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא דנים עכשיו בסוגיות, במקרים פרטיים כדי לפתור אותם, אלא כדי ללמוד מהם על הכלל.
יפעת שאשא ביטון: בית"ר עילית גם, בית ספר של חינוך מיוחד, נמצא בתת תנאים.
יפעת שאשא ביטון: העולם שותק.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא יודע מה קורה מבחינת העברת הכספים.
יפעת שאשא ביטון: אני פונה למשרד החינוך מבחינת הפיקוח.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו אוכלוסייה של תלמידים שנמצאת בסיטואציה כזו.
יפעת שאשא ביטון: מה הסמכות שלכם מול הרשות?
יפעת שאשא ביטון: אתם מעבירים כספים – איך אתם מוודאים שהכספים האלה מגיעים לילדים ולא עוברים בדרך למקומות אחרים או לא עוברים בכלל.
יפעת שאשא ביטון: איך אתם מוודאים שילדים לא ילמדו בתת תנאים כאלה, כי תקשיבו, אם אני הייתי שם במשרד החינוך, אני אומרת את זה הכי גלוי, לא הייתי נותנת להם לקיים שם בית ספר.
יפעת שאשא ביטון: הייתי סוגרת את זה.
יפעת שאשא ביטון: שהרשות תשבור את ראש.
יפעת שאשא ביטון: לא הייתי נותנת להם לקיים בית ספר בתנאים כאלה.
יפעת שאשא ביטון: איפה אתם כמשרד?
יפעת שאשא ביטון: איפה אנחנו כמדינה?
יפעת שאשא ביטון: אתם מכירים את הסיפור של בית"ר עילית?
אפרת בן צור: כן.
אפרת בן צור: שלום וברכה.
אפרת בן צור: שמי אפרת בן צור ואני מפקחת על החינוך המיוחד בעיר בית"ר עילית, מפקחת של בית הספר.
אפרת בן צור: אני מכירה את בית הספר מהיום שהוא היה מאוכלס בתוך שני מתחמים של קרוואנים, שהיו אחד מול השני.
אפרת בן צור: הדרך שלנו היא באמת מעבר לבדיקה החינוכית, הפדגוגית, המקצועית של התנאים והטיפולים שבית הספר אמור לספק ביחס למשאבים שמוצקים לו ואנחנו מאשרים אותם ואנחנו בודקים את האיוש שלהם ואת הטיפול ואת ההקצאה.
יפעת שאשא ביטון: ובסוף הילדים לומדים בתנאים כאלה?
אפרת בן צור: אנחנו גם בודקים - - -
יפעת שאשא ביטון: אגב, שם אני ירדתי לשטח.
יפעת שאשא ביטון: אביטל פה, שם אנחנו ירדנו לשטח לצלם, כי לא האמנו לתמונות.
אפרת בן צור: מצוין.
אפרת בן צור: זה בית ספר שאנחנו מלווים אותו באופן צמוד ואנחנו מפקחים עליו ומבקרים בו ואנחנו בודקים היטב היטב את המבנה ואת התנאים הפיזיים.
אפרת בן צור: אגב בית הספר קיבל פעמיים צווי סגירה ממשרד החינוך לאור התנאים שהוא שכן.
יפעת שאשא ביטון: אז איך הילדים שם?
אפרת בן צור: אנחנו עשינו וכינסנו פגישה.
אפרת בן צור: מנהל המחוז כינס פגישה בזמנו בנוגע לתנאים שבית הספר היה נתון בהם.
אפרת בן צור: הרשות התחייבה וסידרה ותיקנה את הליקויים שהיו.
אפרת בן צור: לאורך השנתיים שבית הספר נכנס בחלקו למבנה החדש, הרשות נענתה לפניות שלנו וטיפלה ואנחנו היינו במעקב מאד צמוד סביב הנושא הזה.
אפרת בן צור: עכשיו השאלה אם רוצים להיכנס בדיוק לפרטי הפרטים שלה סוגיות, כי זה מאד - - -, בשביל להבין את התמונה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני רוצה להבין שני דברים.
אפרת בן צור: אני ראיתי את התמונות שאתם קיבלתם והתמונות האלה לא הסתדרו לי באמת עם המציאות שאני מכירה את בית הספר והמבנה שנכלל ברישיון שנתנו לבית הספר.
אפרת בן צור: התמונות שקיבלתם לא מוכרות לנו מבחינת המבנה - - -
יפעת שאשא ביטון: ירדנו לשטח.
יפעת שאשא ביטון: קיבלנו את התמונות - - -
אפרת בן צור: ואנחנו - - - אגב להעביר תמונות של מבני הקרוואנים.
יפעת שאשא ביטון: קיבלנו תמונות, תקשיבי.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי אין מצב שיש פה ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אין מצב.
יפעת שאשא ביטון: לא נראה גם שמישהו זז שם.
יפעת שאשא ביטון: ירדה אביטל עם מצלמה, כי הורדנו אותה יום אחרי שקיבלנו את התמונות.
יפעת שאשא ביטון: שתבינו, כדי לא להיגרר יותר מדי.
יפעת שאשא ביטון: נכון שלא הכל הוא ככה, אבל הילדים נמצאים בתת תנאים מחפירים.
יפעת שאשא ביטון: לא מתמונות ששלחנו לנו, ממראה עיניים.
יפעת שאשא ביטון: מנציגות חיה ונושמת.
קריאה: הוא עבר שיפוץ בחודש האחרון.
יפעת שאשא ביטון: מבן אדם שירד וראה את זה.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו אני רוצה לומר, אתם אומרים שאתם מלווים את בית הספר.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מבינה פעם אחת איך קורה הפשע הזה, שילדים של חינוך מיוחד, דווקא חינוך מיוחד, שאגב הבנתי שנבנה להם מבנה חדש, הם היו אמורים בכלל להיות במקום אחר.
יפעת שאשא ביטון: ילדים חורגים לאלוהים מוצאים את עצמם בתוך מקום שלא ראוי.
יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה, אני אגיד לך את זה בצורה בוטה – גם לא חתולים וכלבים ראוי שיהיו שם, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: באמת, זה לא נראה אפילו כמו עזובה שייכנסו אליה.
יפעת שאשא ביטון: ופעם שנייה, אתם אומרים שפעמיים ניתן צו סגירה ובכל את יש שם ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אז מי בסוף שומר על הילדים האלה?
אפרת בן צור: תראי, מבנה של בית הספר שקיבל צו סגירה זה דווקא המבנה הבנוי והחדש בגינו התקבל צו הסגירה.
אפרת בן צור: כי כשבית הספר נכנס למבנה הזה, אז בתחילת דרכו הוא נכנס כשעוד לא הסתיימו עבודות קבלן.
אפרת בן צור: אז פניתי למנהל תחום הבטיחות במשרד שלנו והוא הגיע למקום ונתן צו סגירה לאור המציאות.
יפעת שאשא ביטון: מישהו אוכף את זה?
אפרת בן צור: מנהל המחוז כינס אז פגישת חירום עם ראש העיר, הבעלות והפיקוח וביקש מהרשות להאיץ את פעולות הבנייה ולסגור את זה וביקש מהם לזרז את הפעולות האלה אז, באותה תקופה, בימים של חול המועד, כדי שלאחר החגים באמת התלמידים יכנסו לבית הספר ובאמת הגענו למצב שיכולנו לתת רישיון.
אפרת בן צור: בית הספר נמצא במבנה והמבנה הבנוי הוא מבנה ראוי - - -
יפעת שאשא ביטון: עכשיו כל זה על המבנה הבנוי והקרוואנים שנמצאים בהם הילדים?
אפרת בן צור: המבנה הבנוי הוא ראוי והשאלה מאיזה היבט את רוצה להוביל את ה- - -
יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת איזה היבט?
יפעת שאשא ביטון: יושבים שם ילדים של החינוך המיוחד בתוך מבנים לא ראויים.
אפרת בן צור: המבנה הבנוי הוא ראוי לכל הדעות.
אפרת בן צור: יש בו את התנאים, יש בו את ה - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל אני מדברת איתך על המבנה האחר, על הקרוואנים.
אפרת בן צור: המבנה של הקרוואים, מהחלק שאני מכירה אותו ומציגים אותו בפני, ואגב, שוכנות שם שלוש כיתות של החינוך המיוחד.
אפרת בן צור: יש שם כיתות במתחם קרוואנים שכראות עיני ולפי מה שפניתי למנהל תחום הביטחון, הקרוואנים - - -
יפעת שאשא ביטון: זה נראה לך ראוי?
אפרת בן צור: מה זה?
יפעת שאשא ביטון: הם נראים לך ראויים?
אפרת בן צור: הם קרוואנים שלמים, מצוידים, יש - - -
יפעת שאשא ביטון: מה שלמים?
אפרת בן צור: אז אני לא יודעת מה הראו לכם, אבל יש שם - - -
יפעת שאשא ביטון: תקשיבי, לא רק לפי התמונות שהם שלחו, אני מסתמכת על מה שאביטל ראתה בעיני.
יפעת שאשא ביטון: תגידו לי.
אפרת בן צור: יש שם חדרי טיפולים, יש שם מרחב חצר עם משטח - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם ראיתם את החלונות שם?
יפעת שאשא ביטון: ראיתם את התקרה שם?
אפרת בן צור: יש שם סככה.
אפרת בן צור: אנחנו שלחנו תמונות אגב מכל כיווני החצר.
אפרת בן צור: במקרה אני מכירה את בית הספר מכל כיווניו, כי באופן טבעי אנחנו נכנסים לביקורים דרך הכניסה הראשית, אבל במקרה הזה של בית הספר, לאחרונה הוסיפו קרוואן נוסף מהצד האחורי ובסיור האחרון שהגעתי לבית הספר ביקרתי שם.
אפרת בן צור: כך שיצא לי לראות את בית הספר מכל כיווניו.
אפרת בן צור: מעבר לזה, אלוקים בוחן כליות ולב, אבל זה המבנה שאני מכירה.
יפעת שאשא ביטון: אפרת, את יודעת מה מטריד אותי?
יפעת שאשא ביטון: שמבחינת משרד החינוך זה ראוי ונכון.
יפעת שאשא ביטון: ואם מבחינת משרד החינוך המבנה הזה הוא ראוי ונכון, וואלה, חברים, אנחנו פושעים.
יפעת שאשא ביטון: אין לי שום הגדרה אחרת.
אילן קוטנר: אולי אפשר להסביר את הפער?
אפרת בן צור: תראי, לכל הדעות, הרבה יותר ראוי שכל מוסד לימודים יהיה במבנה בנוי וזאת התכנית ה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, לא, סליחה.
יפעת שאשא ביטון: אני הצמחתי בית ספר בתוך מבנים יבילים, שהם קרוואנים – זה מילה יפה.
יפעת שאשא ביטון: והם היו לעילא ולעילא.
יפעת שאשא ביטון: הם לא ישבו בתוך מה שאביטל ירדה וצילמה לנו בשטח.
אפרת בן צור: תראי, אני שלחתי בעקבות הדיס אינפורמציה הזאת שהתקבלה, שאני באמת לא מכירה אותה במציאות ובתור מפקחת שאני מלווה את בית הספר כבר שנה רביעית - - -
יפעת שאשא ביטון: אז אולי כדאי.
יפעת שאשא ביטון: מפקחת, מלווה את בית הספר שנה רביעית, לא ראית את זה בשטח?
אפרת בן צור: את התמונות האלה שהתקבלו - - -
יפעת שאשא ביטון: לא את התמונות, את בית הספר, את הקרוואנים.
אפרת בן צור: את בית הספר אני מכירה.
אפרת בן צור: יש חדרי לימוד שהם ש- - -
יפעת שאשא ביטון: היית בקרוואנים האלה?
אפרת בן צור: כן, הייתי.
אפרת בן צור: אגב, נוספו קרוואנים חדשים השנה עם מתחם - - -
יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, זהו.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו - - -
אפרת בן צור: עם מתחם של בית מדרש ושל חדרי טיפולים נוספים.
אפרת בן צור: עם חדר מוסיקה, חדרים נוספים, חצר שהיא מטופחת.
אפרת בן צור: בית הספר אבזר את החצר - - -
יפעת שאשא ביטון: מטופחת?
אפרת בן צור: כן, יש שם דשא סינטטי, יש שם אדניות - - -
יפעת שאשא ביטון: אביטל, את היית בבית הספר הזה?
אביטל יחזקאלי: אני אשמח להתייחס כתושבת העיר הסמוכה.
אפרת בן צור: רק שנייה, רק אני אסיים.
אפרת בן צור: יש שם - - -
אביטל יחזקאלי: תשמעי, אני הייתי ב-20 בפברואר שם ומה שאני ראיתי לא ראוי לאף ילד ובטח לא לחינוך מיוחד, שמצריך מבנים נוספים וחדרים נוספים.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו תיעוד של זה.
יפעת שאשא ביטון: היא צילמה לנו בלייב והעבירה לנו את זה.
אפרת בן צור: אז אני אשמח שנלך יחד.
אביטל יחזקאלי: הרצפה שם, אי אפשר לדרוך עליה.
אביטל יחזקאלי: אני הלכתי ב-20 בפברואר, גשם זלעפות, הילדים לא יכולים לעבור בין מבנה למבנה, ניחא.
אביטל יחזקאלי: חשמל פתוח, שאפשר לגעת בו במרחק של להרים את היד.
אביטל יחזקאלי: חלונות שהם שבורים, כסאות לא ראויים לשבת עליהם.
אביטל יחזקאלי: מקום שאי אפשר לאכול בו.
אביטל יחזקאלי: מקום שאי אפשר לבשל בו.
אביטל יחזקאלי: אני יועצת של חברת הכנסת והלכתי לשטח בביתר עילית במיוחד, בתיאום עם הגורמים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו קיבלנו את התמונות אחר הצהריים.
יפעת שאשא ביטון: בוקר אחר כך התייצבה אביטל בבית הספר.
אביטל יחזקאלי: זה לא מה שאני ראיתי.
אביטל יחזקאלי: כיור שאי אפשר לשטוף בו ידיים.
אביטל יחזקאלי: שירותים, פשוט - - -
אילן קוטנר: סליחה, אולי אני אנסה להסביר את הפער, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: שנייה, אני אתן לך.
אפרת בן צור: הביקור האחרון שלי היה ב-3 במרס והתמונות שאני שלחתי זה נכון לשבוע הזה.
אביטל יחזקאלי: את יכולה להסתכל בטלפון שלי.
יפעת שאשא ביטון: כנראה שלא הראו לך את המקום שבאמת לומדים ילדי החינוך המיוחד.
יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה בכל זאת לחדד את זה שהילדים האלה בכלל לא היו אמורים להיות שם, הם היו אמורים להיות במבנה אחר.
יפעת שאשא ביטון: כנראה בגלל שהם ילדי חינוך מיוחד אז היה מאד קל "לנקות" אותם – סליחה על איך שאני אומרת את זה – לתוך המבנים האלה, שגם על זה אנחנו צריכים לתת את הדעת.
יפעת שאשא ביטון: אני כבר לא נכנסת אפילו לכל הסוגיה של כספים שהועברו לרשות והיו אמורים לעבור לטובת בית הספר וגם כאן
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך לא עושה את העבודה שלו ומוודא שהכסף מגיע ליעדו.
יפעת שאשא ביטון: כל הדברים האלה – בית"ר עילית הם מקרה בוחן.
יפעת שאשא ביטון: היום זה בית"ר עילית, יכול להיות שיש את זה במקומות נוספים והשאלה שאני חוזרת ושואלת זה איפה אנחנו - משרד החינוך, המדינה - משגיחה על הילדים האלה.
אפרת בן צור: הנושא של הכספים שציינת, אגרות החוץ, ככל הידוע לי רשות בית"ר שילמה חלק יחסי מהכסף, לפי חישוב שהיא עשתה.
אפרת בן צור: היא ציידה את בית הספר בציוד כנראה שווה ערך של הכסף גם וכל הנושא הזה נמצא בדיון.
יפעת שאשא ביטון: אני משרד החינוך, אני רוצה לדעת מה קורה עם הילדים שלי במדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: אני מעבירה שקל לטובת בית ספר, אני רוצה לדעת שהוא הגיע לשם.
יפעת שאשא ביטון: מה זה כנראה, כביכול?
אפרת בן צור: אגב, כל הנושא הזה נמצא בהתחשבנות ובהליך משפטי.
אפרת בן צור: היינו בבג"צים לפני שבוע.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת, קראתי את זה.
אפרת בן צור: תראי, יום לפני הביקור שאני הגעתי לבית הספר, אז בית הספר דיווח לי וגם הראה לי שהעירייה שלחה משאית עם ריהוט לבית הספר וציידה אותו.
אפרת בן צור: אז יכול להיות שהביקורים שלנו והפעולות שאנחנו עושים מניעים את התהליכים האלה ודוחפים אותם.
אפרת בן צור: אנחנו כן רואים תנאים לילדים האלה - - -
יפעת שאשא ביטון: רק אחרי שיש קרייסס.
אפרת בן צור: גם מבחינת טיפולים וגם מבחינת הציוד שחדרי הטיפולים האלה צריכים וגם הציוד של חדרי הכיתות.
אפרת בן צור: אנחנו היינו ואנחנו נשמח, אגב, לעשות את הביקור הזה במשותף.
אפרת בן צור: אני, אחרי הסתירה בין התמונות, הפניתי את כל הדיווח הזה אצלנו למנהל תחום הביטחון והבנתי שהם הולכים ממש לבדוק את זה לעומד באופן יסודי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם נעקוב.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מי אדוני.
יפעת שאשא ביטון: אחר כך אני אתן לכם.
אילן קוטנר: אילן קוטנר, מרכז בכיר מיפוי ותכנון במינהל הפיתוח במשרד החינוך.
אילן קוטנר: אני אחראי בין היתר גם על בית"ר עילית.
אילן קוטנר: אני לא רוצה לתת ציונים או משהו כזה, רק להתייחס לעובדות.
אילן קוטנר: עוד פעם, אני לא מתייחס, התמונות בעד עצמן הן עובדות והעובדות הן שהאחזקה, התחזוקה השוטפת והניקיון של המבנה באחריות הבעלות.
אילן קוטנר: זאת אומרת בית הספר עצמו צריך לדאוג לניקיון שוטף ולתחזוקה של המבנים.
אילן קוטנר: ככל שהם לא עושים את זה, אנחנו נראה תמונות כאלה.
אילן קוטנר: זה בניגוד לכל - - -
יפעת שאשא ביטון: ותקבלו את זה בשאט נפש, או שתגידו חברים - - -
אילן קוטנר: לא, לא, עוד פעם, אמרתי - - -
יפעת שאשא ביטון: אגב, אני רק רוצה להתייחס לדברים שלך.
יפעת שאשא ביטון: סליחה שאני קוטעת, אבל זה מתחבר.
יפעת שאשא ביטון: יש למשרד החינוך בכלל כלים וסנקציות שהם יכולים להפעיל נגד מנהל בית ספר עד לרמה של תלונה או משהו, של בעלות?
אילן קוטנר: אני לא יודע.
אילן קוטנר: זה לא המגרש שלי, אבל עוד פעם, כיוון שמדובר פה במוסד שהוא פרטי, בהגדרתו הוא מוכר שאינו רשמי, זה לא המגרש שלי, אני לא יודע להגיד על זה, אבל מרחב התמרון שלנו הוא מוגבל פה בעניין הזה.
אילן קוטנר: אדרבה, ככל שהמוסד יתחזק את עצמו וינקה את עצמו, הוא לא ייראה ככה.
אילן קוטנר: זה אחד.
אילן קוטנר: עכשיו מבחינת הפערים שיש.
אילן קוטנר: עצם זה שהילדים לומדים במבנים יבילים, באמת זו לא המציאות שאנחנו רוצים להגיע אליה, אבל זאת המציאות שאנחנו נתקלים בה, כיוון ש- - -
יפעת שאשא ביטון: הסיפור שזה לא מבנה יביל, שזה פח.
יפעת שאשא ביטון: לא פח במבנה שלו, זה נראה כמו פח.
יפעת שאשא ביטון: סליחה שאני אומר את זה.
אילן קוטנר: לפי מה שדווח לי על ידי העירייה, מדובר בחלק מהמבנים שהם בבעלות המוסד עצמו ומבנה אחד שהובא על ידי העירייה, ככה שעוד פעם זה חוזר למגרש של הבעלות.
אילן קוטנר: העירייה הגישה בקשות במסגרת בקשות תקציב 2018 שהוגשו באחרונה ל-9 מוסדות, בתי ספר לחינוך מיוחד בעיר.
אילן קוטנר: ככל שהפיקוח יתמוך בבקשות אנחנו כמובן נתקדם איתן והרשות תגיש מסמכי קרקע ואנחנו נתקדם לבינוי.
אילן קוטנר: השאיפה היא לתת פתרון לא רק לתלמידי החינוך המיוחד, אלא בכלל לכל תלמידי העיר במבני קבע ראויים, לפי הפרוגראמה שלהם.
יפעת שאשא ביטון: אילן, אני חייבת להגיד, משרד החינוך לא מפסיק להדהים אותי.
יפעת שאשא ביטון: כאילו, כל פעם נדמה לי שגיליתי הכל.
יפעת שאשא ביטון: מה זה המבנה, התחזוקה שלו והניקיון שלו באחריות של הבעלות?
יפעת שאשא ביטון: בסוף אנחנו שם ו - - -
אפרת בן צור: זו המציאות.
יפעת שאשא ביטון: ואם אנחנו רואים שיש מבנה, לא שהוא מלוכלך כי לא שטפו אותו בבוקר, אלא שהוא נמצא בתת תנאים, יש לנו סמכות לסגור אותו.
יפעת שאשא ביטון: לסגור אותו.
אפרת בן צור: בגלל זה הוא קיבל שני צווי סגירה.
יפעת שאשא ביטון: ומה עשיתם עם זה?
יפעת שאשא ביטון: ואם הם לא מקיימים את זה ומצפצפים על משרד החינוך?
יפעת שאשא ביטון: איזה סנקציות יש לנו להפעיל מולם?
אפרת בן צור: חלק מהיעדים שהצבנו לבית הספר בליווי הצמוד שהוא קיבל מהפיקוח וממדריכה צמודה שהוצמדה לבית הספר, שמבינה בתחום הלקויות שבית הספר מפעיל, חלק מהיעדים זה הנושא של אקלים מטבי, של אקלים סביבתי, של המבנה ה - - -
יפעת שאשא ביטון: חברה, אתם לא שם.
אפרת בן צור: של הציוד, של התנאים - - -
אביטל יחזקאלי: ולכן כדי להגיע לחדר המוסיקה צריך לרדת אל הכביש.
יפעת שאשא ביטון: טוב, באמת, חבל על הזמן.
אפרת בן צור: של הלימוד - - - בעבודה שלנו.
אפרת בן צור: זה א', ב' בעבודה שלנו.
יפעת שאשא ביטון: חברה, בואו אני אגיד לכם את זה – ואני אומרת אנחנו, לא אתם, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: פושעים.
יפעת שאשא ביטון: כי אם אנחנו יודעים שיש מבנים כאלה ואנחנו לא ניגשים לשם להגיד חברה, פה לא יהיו ילדים ושהרשות תשבור את הראש עם הגוף העצמאי, אם הוא כן מתחזק או לא מתחזק, מי צריך לסדר את החלון ומי לא צריך לסדר את החלון.
יפעת שאשא ביטון: שלא לדבר על זה שגם לא כל הכספים שהם צריכים לקבל עוברים אליהם.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו לא נהיה שם, אנחנו כושלים בתפקיד שלנו.
יפעת שאשא ביטון: כי אני אומרת לך, הרי כל שנה בית הספר צריך לקבל רישיון, לא רק במגזר החרדי, אלא בכלל.
יפעת שאשא ביטון: אם יש בעיות תברואה - - -
אפרת בן צור: לא.
אפרת בן צור: כשהכל תקין, בית הספר מקבל אצלנו המלצה לרישוי לחמש שנים.
יפעת שאשא ביטון: ואגב מוכר שאינו רשמי זה לא פרטי, כי הם עדיין מקבלים תקצוב מהמדינה.
אילן קוטנר: בסדר.
יפעת שאשא ביטון: הם עצמאים, אבל הם לא מקבלים - - -
אפרת בן צור: כשהכל תקין בבית הספר, בית הספר מקבל בסדר העבודה הרגיל המלצה לרישיון לחמש שנים.
אפרת בן צור: אגב, הרישיון כולל שלושה מרכיבים.
אפרת בן צור: את המרכיב של הבטיחות, את המרכיב של הבריאות, את המרכיב של הפדגוגיה.
יפעת שאשא ביטון: ממה שאנחנו ראינו אין שם בטיחות.
אפרת בן צור: החלק שלנו זה הפדגוגיה בלבד.
אפרת בן צור: הוא עבר וקיבל את האישורים האחרים שהוא צריך ובית ספר הזה מקבל מאיתנו רישיון לשנה אחת בלבד, לאור המצב והסיטואציה שהוא נמצא בהם והוא נמצא במבחן ובמעקב.
אפרת בן צור: הוא מקבל כלים לעמוד בדרישות שמצופה ממנו.
יפעת שאשא ביטון: תודה אפרת.
יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שאני צריכה שמישהו יצבוט אותי כדי לדעת אם זה חלום או מציאות.
אילן קוטנר: אגב, מהידוע לי, גם כל בית ספר שעובר רישיון כזה צריך לקבל גם אישור של משרד הבריאות.
אילן קוטנר: אז אני מניח שהם קיבלו גם את אישור משרד הבריאות לטובת - - -
יפעת שאשא ביטון: זה בושה.
יפעת שאשא ביטון: כל מי שנתן פה אישור לילדים הלאה ללמוד בתנאים האלה פושע.
אילן קוטנר: אני לא מתווכח.
יפעת שאשא ביטון: נו, אני אומרת את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה גם לבוא לבית משפט על האמירה הזאת, אם אני חוטאת כלפי מישהו.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך, מי שנתן לילדים במקום הזה, זה פשוט פשע ואי אפשר כל הזמן להגיד זה נתן אישור, ההוא נתן אישור.
יפעת שאשא ביטון: איפה אנחנו אומרים חברה, עזבו אתכם רגע אם אני אחראי על הפדגוגיה או אחראי על זה.
יפעת שאשא ביטון: בסוף אנחנו אחראים על מערכת ולבוא ולקחת אחריות באופן אמיתי על הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אז היום זה המגזר החרדי ומחר זה מגזר אחר וכל פעם בחינוך המיוחד ובחינוך הרגיל ואנחנו פוגשים את זה כל הזמן.
יפעת שאשא ביטון: איפה אנחנו בסוף לוקחים אחריות אמיתית על הילדים ולא אומרים שישברו את הראש מי שצריך לנקות את בית הספר.
יוסף גולדרינג: אפשר להגיד משהו?
יוסף גולדרינג: האנשים שיושבים פה, אלה עמיתי שנמצאים כאן, כולם אנשי מקצוע.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת, אתם השליחים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא אליכם.
יוסף גולדרינג: רק רגע, אבל אם את באמת אומרת ביושרה, אז תיקון המצב הזה צריך לצאת מהבית הזה, מהמקום הזה שהוא מייצג את כלל חלקי האוכלוסייה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, תגיד מה אנחנו צריכים לעשות שאנחנו לא עושים.
יוסף גולדרינג: יש פה מגזר שלם של מגזר חרדי, שמבחינת ההשקעות והתשומות והתפוקות של המדינה, לא משקיעים בו כמו שצריך.
יוסף גולדרינג: ולכן יש פה את המציאות הזאת שאנחנו רואים וכמו שאמרת זה אבן בוחן.
יוסף גולדרינג: זה מקרים ש - - -
יפעת שאשא ביטון: תקשיב, באמת, אני לא בטוחה שאני-.
יפעת שאשא ביטון: גם את הכסף שהם היו צריכים לקבל הם לא קיבלו, על מה אתה מדבר?
יפעת שאשא ביטון: אתה הקפדת שהם יקבלו את הכסף שמגיע להם?
יוסף גולדרינג: אני עשיתי כמיטב יכולתי בשביל זה.
יפעת שאשא ביטון: אז מה אתה רוצה מהבית הזה, רגע, לפני שאנחנו מדברים על מה עוד צריך בתוספת ותמיד בסוף אנחנו מגיעים לחור שבגרוש.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת קודם כל שהם בכלל קיבלו את מה שמגיע להם.
יפעת שאשא ביטון: מישהו במשרד החינוך דאג שהם יקבלו את מה שמגיע להם?
יפעת שאשא ביטון: מישהו במשרד החינוך ירד לשטח ואמר חברה, לא מקובל עלינו שהילדים לומדים בתנאים כאלה, בואו נדפוק בדלתות של מי שצריך?
אלחנן וייסנשטרן: גברתי, אני רוצה להגיב, בסדר?
יוסף גולדרינג: כבוד יושבת הראש, אני לא מכיר את הסיפור הזה, כי הוא לא תחת אחריותי, אבל בקריית שמואל אנחנו הפעלנו את כל האנשים שמסוגלים לעמוד בנושא הזה ונתקלנו בחומה בצורה ואת יודעת את זה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא, אבל עכשיו אני אכנס ואנחנו נפרק אבן אבן בחומה הזאת משני הצדדים.
אלחנן וייסנשטרן: אלחנן ויסנשטרן ואני המנכ"ל של הבעלות.
אלחנן וייסנשטרן: אני רוצה דבר ראשון להסביר את הפער בין שתי קבוצות התמונות, או בין שני מקבצי התמונות האלו.
אלחנן וייסנשטרן: אנחנו פשוט מדברים על תקופה שונה.
אלחנן וייסנשטרן: בתקופה היותר קרובה לתחילת השנה אנחנו עשינו שם מערך של שיפוצים לא מעטים, הוספנו גם קרוואן, כמו שהמפקחת מסבירה.
אלחנן וייסנשטרן: זה קרוואן שאנחנו הוספנו על חשבוננו, עם חדרי טיפול נוספים, חדר טיפול יפיפה אגב, שכמו שאמרתי, אנחנו עשינו את זה על חשבוננו.
אלחנן וייסנשטרן: באופן טבעי - - -
יפעת שאשא ביטון: יש לכם אחריות, אגב, תפסיקו להגיד על חשבוננו.
יפעת שאשא ביטון: אתם מחזיקים ילדים – תדאגו שיהיו להם תנאים נורמאליים.
יפעת שאשא ביטון: זה גם אחריות שלכם, שלא תתבלבל.
יפעת שאשא ביטון: זה שאני מפנה למשרד החינוך, כי זה לא בגלל שזה לא על חשבונכם, אנחנו נסדר לכם.
יפעת שאשא ביטון: זה כי אני הייתי סוגרת לכם את המקום עד שאתם תסדרו אותו.
יפעת שאשא ביטון: בואו נשים גם את הדברים על השולחן.
אלחנן וייסנשטרן: לא רק שאין לי שום ספק במה שאת אומרת, לא רק שאני מקבל את זה לחלוטין, אלא אנחנו הלכנו לאותם שיפוצים למרות שאנחנו לא קיבלנו את התקציב שנדרשים לו.
אלחנן וייסנשטרן: אנחנו בשביל זה נזקקנו לכל מיני גורמים, בין היתר להלוואות, כי הבנו שבסופו של יום יש לנו תלמידים ואנחנו מחויבים להם.
יפעת שאשא ביטון: היום אם אביטל יורדת לשטח היא רואה משהו אחר?
אלחנן וייסנשטרן: היא רואה תמונה שונה לחלוטין.
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו גם בשבועות האחרונים עדיין המשכנו לקבל התייחסות לגבי הסיפור הזה.
אלחנן וייסנשטרן: הקרוואנים בעצמם הם קרוואנים ישנים.
אלחנן וייסנשטרן: אנחנו קנינו, גם הקרוואן החדש שקנינו, קנינו אותו יד שנייה או שלישית או רביעית, אני לא יודע.
אלחנן וייסנשטרן: יש לזה מחיר מבחינת הנראות שלו, מבחינת האיכות שלו.
אלחנן וייסנשטרן: יש לזה מחיר.
יפעת שאשא ביטון: תקשיב, חלון שבור זה חלון שבור.
יפעת שאשא ביטון: הקרוואן יכול להיות בן 100, אבל עם חלון תקין.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מדברים עכשיו בן כמה זה ואם הוא יפה או לא יפה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים אם התקרה לא נופלת, אם החלונות לא שבורים, אם אין שם מפגעי בטיחות.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו אני לא מסתכלת על הדירה הנאה, שהיא חשובה מאד, אבל אנחנו אפילו לא שם.
אלחנן וייסנשטרן: אני מנסה להשיב, אוקיי?
אלחנן וייסנשטרן: כל מה שקשור לטיפול ולתחזוקה השוטפת מונח לפתחנו.
אלחנן וייסנשטרן: הדרך הטבעית והחוקית והתקנית למימון של הדבר הזה הוא באמצעות מה שנקרא אגרות תלמידי חוץ.
אלחנן וייסנשטרן: אילו זה מגיע באופן שוטף, בהתאם לחוזרי מנכ"ל, בהתאם לחוק, אז יש לנו את היכולת לטפל בזה בצורה שוטפת.
אלחנן וייסנשטרן: במידה וזה לא מגיע במשך כמה שנים, אין לנו ברירה אלא לנסות להתגרד – לקחת מפה, להסתובב לשם, להשתגע מזה ואז, כשהשמיכה היא קצרה, מנסים למשוך מכל כיוון.
אלחנן וייסנשטרן: אז בכל רגע נתון יש בעיות.
אלחנן וייסנשטרן: זה באופן טבעי וזה גם לפי התקנים.
אלחנן וייסנשטרן: אני לא מתכחש לרגע למחויבות הבסיסית שלנו לטפל בנושא הזה.
אלחנן וייסנשטרן: גם הכניסה הזאת למבנה, ייאמר דווקא לשבחה של המפקחת שנכנסה לעניינים לפני שלוש שנים, כשהיא התחילה לטפל במבנים.
אלחנן וייסנשטרן: לפחות 9 כיתות שכן נכנסו למבנה החדש, אני לא יודע, אולי כן אמרתי לה תודה על זה, אבל זאת הזדמנות לומר תודה על זה.
אלחנן וייסנשטרן: גם הכיתות הנוספות שנמצאות במבנה, אני יודע שהמפקחת דיברה על זה בעירייה.
אלחנן וייסנשטרן: אני רוצה לקוות שמפה תהיה הקריאה, גם אולי תמיכה במפקחת, כדי שהנושא הזה יטופל כמה שיותר מהר.
אלחנן וייסנשטרן: זה באמת לא מקום ראוי.
אלחנן וייסנשטרן: אין דרך, גם אם נשפץ אותו ככל שנשפץ אותו - - -
יפעת שאשא ביטון: אני יכול למה את ילדי החינוך המיוחד השארתם שם ולא מצאתם להם מקום בתוך המבנה החדש?
אלחנן וייסנשטרן: את שואלת אותי?
אלחנן וייסנשטרן: לא אני מחליט.
אלחנן וייסנשטרן: כל המערכת שלנו היא חינוך מיוחד.
יפעת שאשא ביטון: גם בבנוי זה חינוך מיוחד?
אלחנן וייסנשטרן: גם בחדש, כן.
אלחנן וייסנשטרן: יש שם, זה מבנה שחולק לשניים, חלקו חינוך רגיל, אבל לא קשור אלינו.
אלחנן וייסנשטרן: לא אנחנו החלטנו כמה כיתות מועברות ל - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם כולכם זה חינוך מיוחד.
אלחנן וייסנשטרן: כן.
יפעת שאשא ביטון: לחינוך הרגיל בעצם מי שהחליט זה הרשות, שהילדים של החינוך הרגיל עוברים לבניין החדש ואתם נשארים ב - - -
אלחנן וייסנשטרן: החינוך הרגיל הוא לא קשור אלינו.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אומרת, מי החליט?
יפעת שאשא ביטון: הרשות בעצם החליטה?
קריאה: כל מוסדות החינוך בעיר בית"ר עילית עוברים הקצאה על ידי העירייה, כי הוא לא מוכר שאינו רשמי או מוסדות פטור - - -
יפעת שאשא ביטון: אז העירייה החליטה שאתם תהיו.
אפרת בן צור: אגב, היו לה נימוקים למהלך הזה והיא השמיעה בפנינו את הנימוקים.
תמי ברנע: חשוב להגיד שהם הוזמנו לדיון ולא הגיעו.
אליהו זלמנוביץ: אפשר?
יפעת שאשא ביטון: במשפט, אם יש לך להוסיף על מה שכבר נאמר.
יפעת שאשא ביטון: תשתדל להכאיב לי קצת פחות ממה שהכאיבו לי עד עכשיו.
אליהו זלמנוביץ: אוקיי, קוראים לי אלי זלמנוביץ.
אליהו זלמנוביץ: אני נציג ועד הורים.
אליהו זלמנוביץ: אנחנו קודם כל רוצים להודות לך על קיום הדיון הזה, זה לא מובן מאליו ואנחנו מעריכים את זה.
אליהו זלמנוביץ: בגלל החשיבות של העניין אנחנו הגענו בהרכב מלא – ארבעת חרי ועד הורים, המנהל הכללי ושני מנהלי חינוך של הקרוואנים ושל הילדים הצעירים יותר שבמבנה.
אליהו זלמנוביץ: אני רוצה להגיד, אנחנו כהורים עוברים הרבה מאד קשיים עם הילדים בבית.
אליהו זלמנוביץ: אין לנו חופשים כי אף אחד לא לוקח את הילד לשבת.