GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אירינה בידני: 17 שנים אני מנהלת את המאבק הזה מבפנים ומבחוץ.
יפעת שאשא ביטון: לא נדון עכשיו בכל החוליים החברתיים.
אירינה בידני: אני אומרת שגם זה מתסכל אותן.
אירינה בידני: אני לא אומר שאם היא בחרה לעבוד שם, היא צריכה לתת את המקסימות.
אירינה בידני: אני לא אומרת שזה לא חייב להיות.
יפעת שאשא ביטון: בכל מקום שבחרנו, אנחנו צריכים לתת את המקסימום.
אירינה בידני: נכון.
אירינה בידני: זה מה שאני אומרת.
אירינה בידני: אם בן אדם עובד 17 שנים באותו שכר מינימום ובאותם - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בדיון על המצלמות.
יפעת שאשא ביטון: יש נטייה להתפזר לפיקוח שהוא חשוב ואתם יודעים שגם הוא בנפשי וגם אני מקדמת את הצעת החוק הזו, ובכל זאת אני מרשה לעצמי לומר שבואו נשים בצד ונתמקד במצלמות.
יפעת שאשא ביטון: ברמה הפרקטית יהיה לנו יותר קל לקדם את זה ויש לנו מספיק מה "להתווכח" ולדון גם בסוגיה המאוד מאוד ממוקדת הזו של המצלמות.
יפעת שאשא ביטון: המשמר החברתי, רעות.
רעות ברג: דיברת ארוכות על הפיקוח.
רעות ברג: אני אומר את זה רק במילה.
רעות ברג: לא יתכן שבמדינת ישראל 2018 אין איזשהו גוף שמפקח אחרי חינוך גילאי אפס עד שלוש.
רעות ברג: אנחנו חייבים להסדיר רגולציה אמיתית של פיקוח אמיתי על כל המענים שניתנים לזה היום.
רעות ברג: אם עכשיו באים ורוצים לפתור את זה על ידי הצבת מצלמות, בסדר גמור, בואו נדאג - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו לא רוצים לפתור את זה על ידי הצבת מצלמות.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי את זה כבר בראשית הדרך ואני אחזור ואומר את זה כדי שלא מי שישמע את המשפט הזה יחשוב שזאת מהות הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אז לא.
יפעת שאשא ביטון: לא אני ולא אחרים שיושבים כאן – אני מרשה לעצמי לדבר גם בשמכם – חושב שהמצלמות יפתרו את הכול.
יפעת שאשא ביטון: הם חלק קטן, קטן, קטן בתוך כל המכלול הזה שאנחנו מבקשים לקיים במסגרות לידה עד שלוש, ואגב, אנחנו צריכים לומר גם ביושר שלא המצאנו את זה בקדנציה הזו אלא כבר דיברו על זה גם בקדנציות הקודמות אבל לצערי הרב לא הצליחו להביא את זה לנקודת הסיום.
יפעת שאשא ביטון: חשוב שזה ייאמר גם לפרוטוקול.
רעות ברג: אנחנו לגמרי מקבלים את העניין.
רעות ברג: אני אומרת שאם אנחנו עכשיו דנים כאן בנושא המצלמות, זאת באמת, כמו שאת אומרת, הזדמנות להכניס כמו שצריך פיקוח.
רעות ברג: החוק הזה פשוט יכול להיות בסופו של דבר עוד אות מתה.
רעות ברג: אנחנו עוקבים אחרי הרבה מאוד חוקים שעוברים כאן, אבל בסופו של דבר לא קורה אתם כלום.
רעות ברג: זאת ההזדמנות להכניס לחוק הזה משמעות אמיתית, מי יפקח אחרי המצלמות, מי יעקוב אחרי החומרים, מי יבדוק שהחומרים האלה לא נמחקים אחר כך.
יפעת שאשא ביטון: לשם כך יש דיוני חקיקה.
יפעת שאשא ביטון: את מוזמנת להיות חלק, גם בפגרה.
רעות ברג: עבר החוק להקמת המועצה לגיל הרך, עדיין לא יושם.
רעות ברג: חוק חינוך חינם לילדים חולים לדוגמה, 17 שנים עברו עד שהתקינו את התקנות וגם עכשיו זה קרה אחרי מאבק מאוד עיקש שלנו.
רעות ברג: עכשיו עושים את זה.
רעות ברג: בואו נעשה את זה כבר כמו שצריך וניתן משמעות לחוק הזה כדי שהוא יהיה באמת משמעותי וייושם כמו שצריך.
חנן דגן: אני רוצה לומר שאני לא מתנגד לשום נושא של חקיקה ומצלמות.
חנן דגן: אני חושב שמצלמות הן דבר חשוב.
חנן דגן: זה מהווה גם נדבך נוסף להגנות.
חנן דגן: מעבר להגנה על הילדים, גם הגנה מפני תלונות שווא שהיום יש בלי סוף.
חנן דגן: ילד מגיע עם נשיכה או מכה, אני רואה תלונה במשטרה על דברים שהם הזויים.
חנן דגן: צריך לקבוע את כל הכללים כמו שצריך.
חנן דגן: חבל לי שזה מסתיים בגילי שלוש ולא ממשיך הלאה.
חנן דגן: ראינו המון ספינים שעשו כדי להשית את זה על המגזר הפרטי כאילו זה לא קיים במגזר הציבורי.
יפעת שאשא ביטון: קיים בכל מסגרת.
יפעת שאשא ביטון: הנה, אני אומרת את זה בשבילך.
יפעת שאשא ביטון: גם קיים לא רק במסגרות של לידה עד שלוש אלא גם קיים במסגרות של הילדים הגדולים יותר.
חנן דגן: נכון, ואנחנו רואים את זה כל הזמן.
חנן דגן: אני חושב שזה צריך לכלול את כולם.
חנן דגן: אני כן רואה כמה בעיות בחוק שצריך לפתור אותן.
חנן דגן: הגדרות משפטיות, בהגדרות החוק כלפי מה זה פעוטון, מה זה מעון, שאלה דברים שוליים שאני מניח שאנחנו נפתור אותם בזמן הישיבה.
חנן דגן: דבר אחד חשוב לי לומר.
חנן דגן: אני רואה שגם בכל החקיקות ופיקוח עתידיות, הן לא קיימות.
חנן דגן: בחקיקות עתידיות לגבי פיקוח, גם לא קיים.
חנן דגן: כל הנושא של מניעה.
חנן דגן: המצלמות הן לא מה שימנעו.
יפעת שאשא ביטון: מאיפה אתה יודע מה יהיה בחקיקה העתידית?
חנן דגן: מהכרות עם מי שכתב אותה ושיחות עם מי שכתב אותה.
חנן דגן: אני לא רואה התייחסות, וגם בעבר לא ראיתי התייחסות - - -
יפעת שאשא ביטון: תגיד לי במה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מצליחה להבין מהדברים שלך.
חנן דגן: אני מנסה לומר, אם תתני לי.
יפעת שאשא ביטון: לא, מה זה החקיקה, מי כתב אותה?
יפעת שאשא ביטון: על איזו חקיקה עתידית אתה מדבר?
חנן דגן: חקיקה ממשלתית בה ישב יובל, חקיקת הפיקוח, וכתב אותה.
חנן דגן: אני חושב שאנחנו כן צריכים לקיים דיון פתוח ולרכז אותו ולראות איך אנחנו מונעים אלימות.
חנן דגן: לא רק איך אנחנו מענישים ותופסים את זה, כי יש דברים שאף פעם לא מגיעים אליהם והם גם לא באים מתוך חקיקה.
חנן דגן: אנחנו צריכים לבוא ולראות ולנתח מה הבעיה ומה הגורמים לה, ובדיון פתוח, ושם לפתור את הבעיה.
חנן דגן: לא לטפל בזה אחרי אלא לתפוס את הכול לפני.
חנן דגן: לא לטפל בסיפטום אלא לטפל בבעיה מראש.
יפעת שאשא ביטון: הכשרה זה משהו שיכול לעזור?
חנן דגן: גם, אבל היא לא מספיקה.
יפעת שאשא ביטון: כשירות נפשית יכולה לעזור?
חנן דגן: בדיוק.
חנן דגן: אנחנו צריכים לסנן את העובדים.
יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהחוק.
חנן דגן: אנשים שלא מתאימים לעבודה כזאת.
חנן דגן: אנחנו צריכים ממש לשבת ולבחון את האנשים.
חנן דגן: יכולים לקחת בן אדם הכי מקסים בעולם שאנחנו יודעים שהקצה שלו, הסף שלו - - -
יפעת שאשא ביטון: לא מסוגל להתמודד בעבודה עם ילדים.
חנן דגן: הוא לא צריך להיכנס וצריך כן לאבחן אותו ולמצוא אותו בזמן.
חנן דגן: אנחנו רואים את זה על אותם אנשים שאמרו, וראינו את זה גם בפעם האחרונה במקרה שהיה בגבעתיים - - -
יפעת שאשא ביטון: אתה חוזר לחוק הפיקוח.
חנן דגן: עוד לפני אנחנו צריכים לשבת על זה.
יפעת שאשא ביטון: לפני מה?
יפעת שאשא ביטון: מה עוד לשבת?
יפעת שאשא ביטון: יושבים כאן שנים בכנסת.
חנן דגן: יושבים אבל מעולם לא דנו בזה.
יפעת שאשא ביטון: לא דנו?
חנן דגן: לא דנו בזה.
חנן דגן: לא דנו איך לחפש ואיך למנוע את זה.
יפעת שאשא ביטון: חנן, במחילה מכבודך, רק אני בשלוש וחצי שנים שאני כאן, יחד עם האנשים שיושבים כאן, יושבים ומדברים בדיוק על הסוגיות האלה, על הסוגיות של התאמה נפשית, קראנו לזה כשירות נפשית, ודיברנו על הנושא של רישום פלילי שהיום לצערנו הרב נעדר מכל הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: אגב, לא רק במקומות הלא מפוקחים אלא גם במקומות המפוקחים.
יפעת שאשא ביטון: הבנתי שקיבלו הנחיה לפני שנתיים שאסור להם לבקש רישום פלילי כי זה פוגע בפרטיות של המטפלת.
יפעת שאשא ביטון: מישהו כאן התבלבל לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: עוד סוגיות נוספות שנכנסות פנימה כדי לבחון, עוד לפני שהגענו למבנה ולתנאים הפיזיים ולכל מה שאנחנו רוצים שיהיה שם כדי שזה באמת יהיה מקום ראוי ומותאם לילדים.
יפעת שאשא ביטון: בהיבט הפרסונלי, נגענו בכל אותן סוגיות.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך, גם אם זה נשמע בוטה, שאין לנו יותר מה לדון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים להביא את החוק ולהתחיל לדון בתכל'ס, בחוק עצמו, מה אנחנו רוצים שיהיה שם ואיך אנחנו מקדמים אותו.
חנן דגן: בפעמים הקודמות העליתי בחקיקה שצריך לבחון את אותם אנשים, שללו אותי.
יפעת שאשא ביטון: הנה, אתה מוזמן לדיוני החקיקה שלי ויש לך בנושא הזה שותפה נאמנה.
יפעת שאשא ביטון: אני.
יפעת שאשא ביטון: אני קובעת לפי סעיף 120 לתקנות, ככל שתהיה בקשה ויעלה צורך יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים עליהם מדובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים וככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לזולתו.
ענת דייגי: אני רוצה להציג את עצמי למי שלא מכיר.
ענת דייגי: אמנם הסיפור שלי לא מפורסם כמו הסיפור של יסמין וינטה.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר שכל פעם כשדיברתי על יסמין, הבאתי אותך כדוגמה למי שהתעלומה שם לא נפתרה וכנראה לא תיפתר לעולם.
ענת דייגי: זה בדיוק מה שאני רוצה להדגיש.
ענת דייגי: את הבן שלי אולי אתם לא מכירים, אולי לא ראיתם את התמונה שלו מתנוססת אצל כולם בפייסבוק ומשתפים.
ענת דייגי: הבן שלי גם נפטר במעון.
ענת דייגי: ההבדל הוא שבמקרה של הבן שלי אני לעולם לא אדע מה בדיוק קרה לו.
ענת דייגי: אין צילומים, אין תמונות, הגן שלו ממשיך לעבוד.
ענת דייגי: אנחנו מדברים כאן על מניעה ואנחנו מדברים על חשיבות חוק הפיקוח שכמובן אני תומכת בו, אבל בעצם, המצלמות, למה אנחנו דוחים?
ענת דייגי: למה אנחנו מחכים?
ענת דייגי: כל שבועיים בממוצע נפטר פעוט או תינוק במעון.
ענת דייגי: אתם באמת חושבים עכשיו שאנחנו נדע מה קרה במקרה הבא?
ענת דייגי: האם באמת אנחנו רק מדברים על מקרה מוות?
ענת דייגי: מה עם כל המקרים בהם התינוק לא נפטר?
ענת דייגי: מה עם המקרים בהם הם חיים ומקבלים מכות ומוטחים על הרצפה?
ענת דייגי: האם אנחנו צריכים לחכות למצלמות שאולי הורים יתקינו בסתר?
ענת דייגי: האם אנחנו צריכים באמת לחכות שאולי המפעיל של המעון במקרה ישים שם מצלמות וישכח שהוא מפעיל אותם כמו במקרה של יסמין?
ענת דייגי: אני חושבת שהחוק הזה צריך לעבור מיידית ולא רק תמרוץ.
ענת דייגי: אני כן חושבת שזאת חייבת להיות חובה.
ענת דייגי: אנחנו חיים במציאות שאין פיקוח וגם כשיהיה פיקוח והדרכה והכשרה וכל הדברים הנפלאים שהעלו כאן, עד שאנחנו נראה את הדברים האלה בשטח, ייקח המון המון שנים.
ענת דייגי: איך אנחנו מגנים על הילדים שלנו עכשיו?
ענת דייגי: לא בעוד עשר שנים, כשיהיו הדרכות ויכריחו לעבור הכשרות ותהיה עזרה ראשונה כהכרח ודברים כאלה נפלאים ונהדרים שעובדים עליהם בימים אלה, ואני מברכת עליכם.
ענת דייגי: איך אנחנו דואגים להם מחר בבוקר?
ענת דייגי: למה אנחנו צריכים לחכות עכשיו לתמריצים?
ענת דייגי: מי ירצה לשים את המצלמות האלה?
ענת דייגי: הרי יש התנגדות מאוד נמרצת וחריפה גם מבעלי המעונות לשים.
ענת דייגי: אני מדברת על מעונות פרטיים.
ענת דייגי: אתם חושבים שבתל אביב למשל לא שאלנו ולא ביקשנו?
יפעת שאשא ביטון: תל אביב הרימה את הכפפה.
יפעת שאשא ביטון: ראשון לציון הרימה את הכפפה.
יפעת שאשא ביטון: הרצליה הרימה את הכפפה.
יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאוד רשויות שהרימו את הכפפה ואמרו שהן אפילו לא מחכים לנו, סיימו את הליך החקיקה ואנחנו כבר נהיה שם.
ענת דייגי: זה נהדר.
ענת דייגי: אנחנו עומדים מאחורי המהלך בתל אביב ודוחפים מצד ההורים גם את הסיפור של תל אביב.
ענת דייגי: אבל זה לא מספיק.
ענת דייגי: הרשות העירונית לא יכולה להתערב עד כדי כך במעונות פרטיים ואנחנו מופקרים על ידי המעונות הפרטיים.
ענת דייגי: אגב, במיוחד בתל אביב.
ענת דייגי: אני רוצה לספר למי שלא יודע, ואני מניחה שהדבר כולל גם את הערים הבנויות והצפופות.
ענת דייגי: יש מחסור נורא חמור של מעונות ואני מבטיחה לכם שאני שאלתי שאלות ש-90 אחוזים מההורים לא ישאלו אותן.
ענת דייגי: שאלתי אם היא יודעת עזרה ראשונה, שאלתי אם היא עברה הכשרה, שאלתי כמה אנשי צוות יש בכל שעות היום.
ענת דייגי: נשארתי עם הבטחות ריקות.
ענת דייגי: כלום לא היה לי ביד.
ענת דייגי: כשאחר כך הסתכלתי על תיק החקירה ואמרתי שאלוהים ישמור, אני עשיתי בתור הורה כל מה שיכולתי.
ענת דייגי: לא רק זה אלא אנחנו עכשיו לא מדברים על חוק הפיקוח שבאמת אמור למנוע את המצבים האלה שאני שאלתי שאלות וקיבלתי תשובות שאין להן אחיזה במציאות.
ענת דייגי: אנחנו מדברים על עכשיו לתחקר מה קרה לילד שלי ומה יקרה בעוד שבועיים לתינוק הבא.
קריאה: ואלה שלא יודעים עליהם בכלל.
ענת דייגי: אלה שמתעללים בהם ואלה שמקבלים מכות ושהמטפלת הזניחה אותם, ואני לא יכולה להסביר להם איך אני אישית מוצפת בפניות של הורים שעכשיו ניצבים מול שוקת שבורה.
ענת דייגי: הם אומרים שהם יודעים שמשהו לא בסדר בגן, עכשיו אני אעביר את הילד שלי הסתגלות?
ענת דייגי: אני מזכירה לכם שגם להעביר את הילדים, זה לא כזה פשוט להעביר אותם ממקום למקום כל פעם.
ענת דייגי: גם אם הם עוברים התעללות, עדיין יש כאן איזשהו תהליך פסיכולוגי שהם הסתגלו למסגרת מסוימת.
ענת דייגי: להתחיל להעביר אותם באמצע שנה למקום אחר, למצוא מקום אחר, לקחת ימי חופש.
ענת דייגי: פונים אלי הורים וממש לא יודעים מה לעשות.
ענת דייגי: הם גם אומרים שאין להם איך לפנות למשטרה כי עם מה הם יפנו?
ענת דייגי: הם יראו שיש לו מכה על היד?
ענת דייגי: מה הם יכולים לעשות?
קריאה: או שאני אבוא עם צילומים שהושגו בצרה לא כשרה.
יפעת שאשא ביטון: ואז את חשופה לתביעה.
ענת דייגי: אני חושבת שצריך לטפל בתחום הזה עכשיו.
ענת דייגי: לא לחכות 20 שנים עד שתהיה הכשרה והדרכה וליווי ודברים שהם נדרשים והכרחיים.
ענת דייגי: צריך לטפל בנושא עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור שלך באמת קשה ואפילו קשה שבעתיים כי זה כאילו יהיה בגדר חידה לנצח.
ענת דייגי: הוא קשה שבעתיים בגלל שהיא ממשיכה לעבוד כרגיל.
ענת דייגי: בדיוק כמו שהסייעת של יסמין וינטה, אם לא היו המצלמות, הייתה ממשיכה לעבוד כרגיל.
ענת דייגי: כך אצלי קורה בימים אלה.
ענת דייגי: אף אחד לא יכול למנוע, אני לא יכולה לומר מי זאת ואנחנו כולנו בעצם נשארים עם אותם עשבים שוטים שנכנסו למערכת ואי אפשר לעקור אותם.
יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה לסייג ולומר, ולא בכדי אני אומרת שזה יישאר כחידה, כי יש גם מקרים של מוות בעריסה.
יפעת שאשא ביטון: ילדים גם נחבלים בלי שנעזור להם, אבל המקום הזה שאנחנו נמצאים בו בחוסר ודאות ושהספק ממשיך לכרסם, הוא כנראה ימשיך לכרסם לתמיד, הוא מקום מאוד מאוד קשה.
קריאה: זו הסיבה שלצוותים צריך להיות אינטרס שיהיו מצלמות.
ענת דייגי: אני רק רוצה להדגיש עד כמה אנחנו מול שוקת שבורה.
ענת דייגי: הסיטואציה היא שאנחנו יודעים שיש שם כל כך הרבה מחדלים בגן ששמנו בו את דוד.
יפעת שאשא ביטון: אתם לא יכולים לדבר כי זה לשון הרע.
ענת דייגי: אבל אנחנו גם יודעים שהיא התקשרה, לפני שהיא התקשרה למד"א, היא עשתה שלוש שיחות טלפון עם בעלה.
ענת דייגי: אפילו לא שואלים אותה מה קרה שם.
ענת דייגי: אנחנו יודעים כל כך הרבה מחדלים שהמשטרה אפילו לא טרחה לתחקר כי הם יודעים שלא יהיה על בסיס מה להרשיע.
ענת דייגי: זה עד כמה המצב חמור, שגם כשיש כל כך הרבה חשדות, אין אפילו טעם לחקור כמו שצריך כי לא יצא מזה שום דבר כי בסופו של דבר לא תוכל לצאת מזה הרשעה.
ענת דייגי: אנחנו מדברים על חסרי ישע מוחלטים.
ענת דייגי: איזה ראיות כבר אפשר למצוא?
ענת דייגי: אין הרבה שאפשר להשיג.
ענת דייגי: מי שמכיר את המערכת המשפטית היטב יודע שצריך ודאות מאוד מאוד גבוהה כדי להרשיע.
ענת דייגי: אי אפשר לבוא עם דברים שהם בקטנה.
יפעת שאשא ביטון: גם כשיש ראיות שהן לא מאוד מאוד דרמטיות, ויש תיעוד שלהן, מאוד קשה להגיע בסופו של דבר להרשעה או לכתב אישום.
יפעת שאשא ביטון: הכול תלוי בחומרה של מה שמשיגים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתחבר לדברים שלך ולפנות שוב למשרד המשפטים.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי את זה גם בדיונים השונים שניהלנו.
יפעת שאשא ביטון: מה שקורה היום במציאות בשטח זה ג'ונגל.
יפעת שאשא ביטון: כי הורה שנכנס קצת לאיזושהי חרדה - ובואו נגיד את האמת, עם כל מה שרואים בטלוויזיה, כולם נכנסים לחרדה, זה מלחיץ גם את מי שאין לו ילדים והוא חושב שאם היה לו ילד, מה הוא היה עושה, עד כדי רמות כאלה – והרעיון של התקנת מצלמות באופן מבוקר, מתוך הנחיה שלנו, תמנע את הג'ונגל שקיים היום בחוץ.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, תיעשה הסדרה בכל שטח ההפקר הזה ואני חושבת שזה צריך להיות גם אינטרס שלנו כשאנחנו חושבים על השיקולים המשפטיים.
יפעת שאשא ביטון: בשיח הבא שיש עם המשרד לגבי חיוב של זה כחובה, גם אם לא באופן מיידי השנה אלא בעוד שנה, לקחת בחשבון שכל עוד אנחנו לא שם, כל אחד יעשה דין לעצמו ואני חושבת שזאת המציאות שלא היינו רוצים לחיות בה.
יפעת שאשא ביטון: הקואליציה לחינוך מלידה.
יערה שילה: אני רוצה להתייחס לכמה דברים.
יערה שילה: 14 שנים אני בדיונים, כך שאף אחד לא יגיד שלא היה ולא נאמר.
יערה שילה: החוק הזה, חוק הפיקוח לפחות, הגיע לקריאה שלישית ונפל באמצעות הרבה לחץ של לוביסטים.
יערה שילה: אני רוצה לדבר על היבט אחר.
יערה שילה: נכון שרשויות לקחו על עצמן את הדגל אבל אין מיפוי.
יערה שילה: אין מיפוי של מסגרות.
יערה שילה: 77 אחוזים מהילדים, אף אחד לא יודע איפה הם נמצאים.
יערה שילה: כשמדברים על שוליים, השוליים של השוליים נפגעים יותר, אם זה בחברה הערבית ואם זה בחברה החרדית.
יערה שילה: בזמנו לקחנו את פרופסור מנואל טרכטנברג.
יערה שילה: בואו לשמגר ותראו שם את כל המחסנים שהם בעצם מחסנים של הדירות העליונות, גרים שם אנשים ויש שם משפחתונים.
יערה שילה: המיפוי לוקה בחסר.
יערה שילה: זה בלט לנו במקרה באשדוד, שם המטפלת קיבלה דום לב והילדים היו שעתיים.
יערה שילה: אנחנו עזרנו שם.
יערה שילה: דובר של אשדוד שאל אם אנחנו יודעים היכן הדירה.
יערה שילה: עד כדי כך.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה נכנס לכל הנושא של הפיקוח והרישוי, שכל מי שיעבוד עם ילדים יצטרך להירשם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדע בדיוק איפה הוא נמצא.
יערה שילה: זה בדיוק אותו דבר לגבי המצלמות.
יערה שילה: איך אני מחיל את המצלמות על כל המסגרות.
יערה שילה: דבר שני שמטריד יותר, ואני מתחברת לסיפא של הדברים שלך.
יערה שילה: גם אם הורה צילם, הוא הפלילי.
יערה שילה: את יודעת שיש הורים שמדברים אתך , אנחנו שולחים אותם, והדבר הראשון שהם אומרים לך זה שהם מפחדים כי המשטרה אמרה להם שהם ייחקרו באזהרה.
יערה שילה: זאת אומרת, הפושע הוא ההורה שמגן על הילד שלו.
יערה שילה: זה מחדל בפני עצמו.
יערה שילה: את מכירה את המחשבה שלנו.
יערה שילה: אני חושבת שצריך לצאת מהקונספט הזה של אימהות עובדות, מספיק עם זה, לתת חינוך לילדים, זה מה הילדים צריכים לקבל.
יערה שילה: אני מתחברת לוורד.
יערה שילה: ברגע שזה יהיה חינוך, הם תחת החוק ואז הם מקבלים מאבטחים למעונות, מקבלים אנשים מוכשרים, אז כל הסל נשמע ונראה אחרת.
יערה שילה: אני חושבת שלשם צריך לחתור.
יערה שילה: אני מקווה שהמאבק בהדרגה יצליח ושום לא ימות לא כך ולא אחרת.
יערה שילה: מספיק.
יפעת שאשא ביטון: ולא ייפגע בכלל.
יערה שילה: לא ייפגע בכלל.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר שיש מספר מקרים בהם יש תיעוד של אלימות, ואפילו אלימות קשה.
יפעת שאשא ביטון: ואגב, אלימות זה לא רק אלימות פיזית אלא יש גם אלימות נפשית שהרבה פעמים הילדים סוחבים את הצלקות האלה הרבה מאוד שנים.
יפעת שאשא ביטון: לא יכולנו לעשות כלום עם ההקלטות האלה וגם כשהייתי מוכנה להשתמש בחסינות שלי, מסתבר שהיא לא ממש הייתה מועילה כי אני יכולתי להשמיע ולהראות את זה כדי לנסות לייצר איזושהי הגנה עבור ההורים האחרים אבל בסוף מי שהקליט אלה הם ההורים והם היו חשופים לתביעה.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לספר לכם על מקרים שהורים קיבלו מכתבים מעורכי דין שאם הם ידברו עם מישהו ויספרו על מה שיש בקלטת – לא משהו שהם המציאו – הם ישלמו 100 ו-200 אלף שקלים.
יפעת שאשא ביטון: בואו נודה על האמת, בשנייה הזו הם השתיקו את ההורים.
קריאה: את זה צריך לשנות
יפעת שאשא ביטון: גם בזה יש הצעת חוק עומדת אבל אמרתי גם למשרד המשפטים שאם נחייב התקנת מצלמות במעונות היום, זה ייתר את האזנת הסתר הזאת.
יפעת שאשא ביטון: צריך לבחור אם אנחנו רוצים לחיות בג'ונגל שכל אחד יכול להקליט או שאנחנו רוצים לעשות את זה באופן מבוקר ומווסת, ואני חושבת שאנחנו כולנו רוצים לעשות את זה באופן מבוקר ומווסת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה הכול כדי שלשם זה ילך.
יערה שילה: אני חושבת שהמבוגר המשמעותי שהילד פוגש הוא מתווה את עתידו.
יערה שילה: אני חושבת שאנחנו צריכים לדאוג לכך שהמבוגרים הכי משמעותיים שהילד פוגש יהיו מבוגרים משמעותיים דיים.
יפעת שאשא ביטון: גם על זה נדבר בחוק הפיקוח.
יפעת שאשא ביטון: דוקטור שולמית ביסמנובסקי.
שולמית ביסמנובסקי: אני מארגון הגנים הפרטיים בישראל.
שולמית ביסמנובסקי: אני רוצה להזכיר, כבוד היושבת ראש, שבארגון הגנים יש הרבה מאוד גננות שכבר שנים, עוד לפני הדיונים כאן, התקינו מצלמות מתוך בחירה שלהן, גם במסגרת של שיח של אמון בינן לבין ההורים.
שולמית ביסמנובסקי: המטרה של ההורים היא בעצם שיהיה נתון בידי הגננת החיבור בין סמכות לבין אחריות.
שולמית ביסמנובסקי: הרבה מאוד פעמים ההורים פונים לגננת לראות, ילד נפצע, כדי לראות במצלמות מה קרה.
שולמית ביסמנובסקי: לפי החוק הזה על הגננת ייאסר לתת להם לראות את המצלמות כי כתוב כאן
שולמית ביסמנובסקי: בסעיף 3 שהצילומים ייעשו ויישמרו בצורה מאובטחת ולא יימסרו לכל גורם פרט לרשויות אכיפת החוק.
שולמית ביסמנובסקי: זאת אומרת שאתם מונעים המגננת את האפשרות להמשיך את השיח של האמון בינה לבין ההורים גם על דברים של מה בכך.
שולמית ביסמנובסקי: זאת אומרת, פה ילד נפצע, פה ילד ננשך והם רוצים לראות.
שולמית ביסמנובסקי: אני חושבת שצריך לאפשר את השיח הזה.
שולמית ביסמנובסקי: זה מאוד מאוד חשוב.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לומר שזה שיח מרענן מאוד ואני מודה עליו.
יפעת שאשא ביטון: בדיוני החקיקה אנחנו נראה איפה ומתי אנחנו כן נאפשר את זה ולמי נאפשר את זה אם בכלל.
יפעת שאשא ביטון: מאוד חשוב שתהיו חלק מהדיונים.
שולמית ביסמנובסקי: זכות ההורים לדעת דברים מתחת למשהו פלילי מדי.
יפעת שאשא ביטון: ילד נפל, ההורה לא צריך לראות כל נפילה של ילד.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שגם להורים זה לא טוב ונכון לראות כל דבר שקורה בכל זמן נתון.
יפעת שאשא ביטון: יחד עם זאת, יש מקרים שהם באמת קשים ויכולים גם לייצ איזשהו ערפל האם באמת הוא נפל או שקרה כאן משהו אחר.
שולמית ביסמנובסקי: לפי זה בכל שיח יהיה צריך ללכת דרך המשטרה.
יפעת שאשא ביטון: אני מזמינה אותך לדיוני החקיקה.
שולמית ביסמנובסקי: אני אבוא.
יפעת שאשא ביטון: כדי שכאשר ניגע בפרטים, ננסח את זה בצורה כזאת שזה יאפשר.
שולמית ביסמנובסקי: אנחנו נשמח מאוד לראות שבאמת החוק יתקיים עד גיל 3, כמו שאת אומרת כאן, כולל גנים עירוניים שקיבלו ילדים מתחת לגיל 3, כל הסקטור של גיל 3, שקיבלו מגיל שנתיים ו-8 חודשים שיתקינו בהם את המצלמות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על מסגרות של מעונות.
יפעת שאשא ביטון: מי שהרוויח שנה, הפסיד שנה, אני לא בטוחה שאנחנו ניכנס לזה בשלב הזה של החקיקה.
שולמית ביסמנובסקי: אם כן, צריך לשנות את שם החוק.
יפעת שאשא ביטון: בהגדרות של גילי לידה עד 3, רשום מסגרות, מעונות יום.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אני אשמח מאוד שזה יהיה גם מ-3 עד 6.
שולמית ביסמנובסקי: חייב.
שולמית ביסמנובסקי: שם יש גננת אחת על שלושים וכמה ילדים.
יפעת שאשא ביטון: כרגע התחייבנו שזה יהיה גילי לידה עד 3, כך שגם כל האמירות הפוליטיות של כל מיני ארגונים, זה כרגע לא על השיח.
קריאה: זה יעלה אחר כך ל-3 עד 6, כשההורים של לידה עד 3 יעלו במסגרות.
שולמית ביסמנובסקי: עוד דבר אחד.
שולמית ביסמנובסקי: במסגרת האיזונים שמשרד המשפטים דיבר עליהם צריך לבדוק, בשונה מהקשישים, את נושא הפדופיליה שצריך לתת לו איזון בחוק.
שולמית ביסמנובסקי: את אמרת שאם אפשר בקשישים לשים את המצלמות, למה לא לשים בילדים.
שולמית ביסמנובסקי: כאן יש את הנושא הפדופילי שצריך לקחת בחשבון, שלא יעברו הצילומים האלה לגורמים עוינים.
יפעת שאשא ביטון: זה יחידת הסייבר.
שולמית ביסמנובסקי: מאחר ויש גנים עם מצלמות, ועובדה שזה לא מנע את המקרים, אני חושבת שהכי חשוב זה לעסוק במניעה וכמו שההורים מבקשים, להתחיל מעכשיו.
יפעת שאשא ביטון: זה כן מונע.
יפעת שאשא ביטון: זה מונע את המקרים הבאים.
שולמית ביסמנובסקי: נכון, זה מונע אבל זה לא מנע את המקרה של המחדל.
קריאה: אבל זה מנע מהסייעת הזאת להמשיך לעבוד.
שולמית ביסמנובסקי: חשוב למנוע מהסייעות להמשיך לעבוד ולדאוג להדרכה בשטח עם מדריכות פדגוגיות כי מדריכות פדגוגיות שנמצאות שנה שלמה בגן, יכולות לראות מבעוד מועד התנהלות לא תקנית של עובד ולהוציא אותו עוד לפני שהוא עשה משהו.
יערה שילה: אבל היום זה לא קורה במעונות המפוקחים.
יערה שילה: הרי הם דרך הארגונים וזה ניגוד אינטרסים.
יפעת שאשא ביטון: שולמית, תודה רבה על הדברים החשובים.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מסתירה את ההתלהבות שלי שכן, זה שיח אחר ושונה שהתנהל כאן סביב השולחן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר בפרקטיקה של איך ולא אם כן או לא.
יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מברכת על כך.
יפעת שאשא ביטון: ההערות כמובן נרשמו כדי שנתייחס אליהן בתהליך החקיקה, בהקראת החוק.
יפעת שאשא ביטון: משרד האוצר, בבקשה.
יעל לינדנברג: נושא הזה אכן חשוב ולכן משרדי הממשלה באמת עסקו ועסוקים בנושא הזה.
יעל לינדנברג: ההחלטה הגיעה אל הממשלה ולוועדת שרים ולצורך גיבוש מענה מתאים שכולל את האיזונים הוחלט על מנגנון.
יעל לינדנברג: טרם גובשו כל הפרטים אבל זה יוחלט בשיתוף עם משרד העבודה.
יעל לינדנברג: אני אדגיש שההסכמות של ועדת שרים ושל הממשלה היו על מנגנון כזה.
יעל לינדנברג: אני אציין שכל הרחבה או סטייה מההסכמות האלה לכיוון של הטלת חובה על כלל המסגרות, הן המפוקחות והן לא מפוקחות, יש לזה השלכות כלכליות שעתידות להיות די משמעותיות ונצטרך לעמוד עליהן בהמשך.
יפעת שאשא ביטון: אני אספר לך.
יפעת שאשא ביטון: בדיונים עם האוצר, עת קבענו את המסגרת התקציבית גם של העידוד ותמרוץ, יצאנו מנקודת הנחה שמאה אחוזים מהמסגרות ילכו על המהלך הזה ואנחנו נתמרץ את כולן.
יפעת שאשא ביטון: כך שמסגרת תקציבית, גם לעידוד ותמרוץ של כל המסגרות הקיימות היום, נמצא בתוך החוק.
יפעת שאשא ביטון: דבר שני.
יפעת שאשא ביטון: אם את שואלת אותי איך זה צריך להיראות, זה אומר שבשנה הראשונה שזאת שנת מעבר, של התארגנות, כי גם אם נצליח בעזרת השם להביא את החוק לכדי בשלות ונצביע עליו במושב הקרוב, במושב הבא, אנחנו נהיה בתוך שנה שכבר התחילה.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שאנחנו נייצר מציאות שכמה שיותר מעונות ירצו להצטרף בהנחה שבשנה העוקבת זה כבר הופך להיות חובה.
יפעת שאשא ביטון: בזמן שזה הופך להיות חובה, הנה, אני אומרת את זה כאן על השולחן גם לכל אלה שירצו לקפוץ, לא בטוח שהמדינה צריכה לממן את זה.
יפעת שאשא ביטון: המדינה לא צריכה לממן.
יפעת שאשא ביטון: כשמישהו רוצה לפתוח פיצוציה או דוכן פלאפל או כל בית עסק אחר, ויש לו קריטריונים של רישוי, המדינה לא אומרת לו שיתקין כיור כדי לשמור על הנושא של התברואה והיא תממן לו אותו.
יפעת שאשא ביטון: הוא יודע שזה מה שהוא צריך.
יפעת שאשא ביטון: גם אנחנו ניתן את השלב של השנה, שנתיים, מעבר, התארגנות של כל השטח, מי שיעשה את זה בשנתיים האלה יתומרץ ואחר כך מבחינתי זה הופך להיות חובה.
יפעת שאשא ביטון: אתם רוצים לעבוד עם ילדים, זה חלק מהתקן.
יפעת שאשא ביטון: כמו שאתה שם מזגן, אתה תשים מצלמה.
יפעת שאשא ביטון: אז בעצם אין כאן את העניין של המגבלה התקציבית כי אנחנו לא מכוונים לשם.
יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה, אגב, שאני כבר במשפטים הראשונים שלי – לא אמרתי את כל מה שיש לי לומר ואתם בטח שומעים אותי כל הזמן אומרת את כל המכלול של הדברים – אבל המשפט הזה של בואו לא נתחיל עכשיו לספר סיפור, ההורים כן ישלמו, לא ישלמו, על מי זה יוטל, היבט כלכלי או לא היבט כלכלי, זה לא רלוונטי כי זה לא האישיו.
יפעת שאשא ביטון: האישיו כאן הוא אם אנחנו כן מחייבים מצלמות או לא מחייבים מצלמות.
יפעת שאשא ביטון: השטח כבר ידע להתארגן עם זה.
יעל לינדנברג: לכן אמרתי שאלה לא רק השלכות תקציביות, יכול להיות כן ויכול להיות לא, אבל יש כאן השלכות כלכליות.
יעל לינדנברג: זאת אומרת, נכון, זה לא האישיו, אבל זה משהו שבסופו של דבר יש לו השלכה כלכלית וצריך לקחת בחשבון את ההשלכות האלה.
יפעת שאשא ביטון: השלכה כלכלית למי שמפעיל.
יפעת שאשא ביטון: כל מסגרת שאנחנו מחייבים אותם בכל מיני דברים, יש לזה השלכות כלכליות.
יפעת שאשא ביטון: כשמכניסים מזגן שעולה פי כמה וכמה, יש לזה השלכות כלכליות.
יפעת שאשא ביטון: יש להם מקרר, אלה השלכות כלכליות.
יפעת שאשא ביטון: יש להם תנור.
יפעת שאשא ביטון: בסוף, אם אנחנו רוצים להרוג את החוק, אנחנו הורגים אותו ברגע.
יפעת שאשא ביטון: הוא כבר היה בשלבי גסיסה אחרונים.
יפעת שאשא ביטון: אבל אם אנחנו רוצים להחיות אותו, אפילו את הפשרה שאני עשיתי כדי שאנחנו נשב כאן והנה, אני אומרת לכם את זה הכי פתוח.
יפעת שאשא ביטון: אם לא הייתי אומרת שאני מוכנה לבחון גם מודלים חלופיים, לא היינו כאן היום.
יפעת שאשא ביטון: אם היינו מתעקשים עם ראש בקיר שזאת תהיה חובה נקודה, מהשלב הראשון, אני אומרת לכם ביושר שלא היינו כאן היום.