GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אילן פרומקין: אני לא חושב שצריך להמציא את הגלגל מחדש כל פעם.
אילן פרומקין: עשו עבודה מאוד טובה.
אילן פרומקין: יושבים פה חבר'ה מהארגון לכלבי נחייה לעיוור, הגיעו לאיזשהן הגדרות מה זה, מי זכאי.
אילן פרומקין: נכון שפה הראייה היא יותר רחבה, כי כלב נחייה לעיוור קל לנו באופן יחסי להגדיר מי הוא עיוור.
אילן פרומקין: להגדיר מי הוא הלום קרב ומי הוא ילד על הספקטרום האוטיסטי ונכי גפיים וכמה אחוזים, זה הרבה יותר רחב וזה ברור.
אילן פרומקין: העבודות האלה כבר נעשו בעולם, גם בארץ.
אילן פרומקין: אני חושב שמאוד חשוב לעשות איזשהו סטנדרט כי לנו יש כלבים שמסתובבים, והם באים לקופת חולים.
אילן פרומקין: אז בסוף זה תלוי באותו מנהל של סניף, כמה הוא רגיש, ואותו רופא – יש פה את גל שמגיע לטיפולים קבועים בבתי חולים, ובסוף זה הכל תלוי באותן רגישויות של אותם מנהלים ואותם בעלי תפקידים- - -
יפעת שאשא ביטון: ורצון טוב של האנשים האלה.
אילן פרומקין: אני חושב שלשם צריך לשאוף.
אילן פרומקין: לא ניכנס כרגע לפוליטיקות ואני מסכים, אבל כן הנושא שאת הזכרת, לגבי התעודה, היא איזשהו סטנדרט שמחייב את כולם.
אילן פרומקין: זה יכול להיות פתוח, יכול להיות צר, סגור, זה לא משנה כרגע.
אילן פרומקין: איזשהו סטנדרט שכל בעלי התפקידים פה יידעו שהכלב – הרשות המקומית תדע למי היא נותנת את ההנחה, ובבית הספר יידעו שהכלב הזה באמת עבר איזשהו מסלול ובאמת מותר לו להיכנס, ובדקו את זה ומישהו עומד מאחורי זה.
אילן פרומקין: אני חושב שלשם צריך ללכת.
אילן פרומקין: זהו, סליחה שלקחתי את זכות הדיבור.
יפעת שאשא ביטון: אמיתי, רק אני רוצה לשאול, בשביל לקבוע לגבי התעודה הזו ומי מנפיק אותה והכל, זה צריך להשלים את התהליכים אצלכם?
אמיתי שוחט: את התעודה ספציפית כן, אבל זה לא מונע את ההסדרה של הנהלים במקומות אחרים.
מירי מאיר שטטמן: התעודה הזו תגזור – מה ההכשרה?
מירי מאיר שטטמן: מה הקריטריונים שבן אדם - - -
יפעת שאשא ביטון: מירי, אבל בואי נגיד את האמת.
יפעת שאשא ביטון: ברצון טוב כולם יכולים לדחוף לשם.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך לחכות שאני אכנס את כולם כדי לתת עוד איזושהי דחיפה.
מירי מאיר שטטמן: אמיתי כל מה שנתקע שם - - -
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אנחנו נלחץ גם על אמיתי, אבל גם אתם יכולים להתקדם.
אמיתי שוחט: התופעה לא כל כך נפוצה, וכמו שאתם רואים כלבי שירות היום מגיעים.
אמיתי שוחט: אפשר לראות את הכלבים שנמצאים כאן, הם נכנסו לכנסת, כן?
אמיתי שוחט: זאת אומרת שאפשר לעשות את זה, ונשמח באמת אם כבר תעשו איזו הוראה מקלה.
אמיתי שוחט: אנחנו כמובן נמשיך לעבוד אתכם, אבל נשמח את תעשו משהו מקל, שאפשר יהיה להתחיל.
מירי מאיר שטטמן: תראה, יש לזה השלכות.
מירי מאיר שטטמן: ברגע שאנחנו קובעים מי הבן אדם, אנחנו לוקחים אחריות גם כלפי התוצר שהוא מקבל וגם מנגד נותנים לו איזושהי גמלה חודשית כדי להתמודד עם הגידול שלו.
מירי מאיר שטטמן: אז אתה אומר להגמיש נהלים, אין פה הגמשה.
מירי מאיר שטטמן: ברגע שמגיעים לזה, אז בהחלט חפץ ואנחנו רוצים.
יפעת שאשא ביטון: אבל השאלה אם יש שיח בכלל או שאתם מחכים שביטוח לאומי יגיד.
יפעת שאשא ביטון: זו השאלה שמטרידה אותי מתחילת הדיון.
מירי מאיר שטטמן: יש שיח משותף עם ביטוח לאומי.
מירי מאיר שטטמן: ביטוח לאומי ביום חמישי הקרוב אנחנו אמורים להיפגש בפגישה סביב הפיילוט הזה בביטוח לאומי.
מירי מאיר שטטמן: יש, דברים נעשים.
מירי מאיר שטטמן: אני מתנצלת או לא מתנצלת על הזמן שנראה - - -
יפעת שאשא ביטון: זה הרבה זמן.
יפעת שאשא ביטון: ביטוח לאומי בכלל, יש לו זמן יותר מאשר – מישהו שם צריך לדחוף את זה.
יפעת שאשא ביטון: שלוש שנים בעיניי זה יותר מידי.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, אפשר לעשות את זה מודולרי.
יפעת שאשא ביטון: להחליט עם הדברים שברורים לנו – לצורך העניין, מחלת דושן ברורה לנו, מחלת בקר ברורה לנו.
יפעת שאשא ביטון: אולי יש עוד דברים שהם ברורים לנו.
יפעת שאשא ביטון: לבנות את זה ככה בהדרגה.
יפעת שאשא ביטון: ואז תגידי לי שלוש שנים, אז אני אגיד אוקי, בתהליך של שלוש שנים נכסה את הכל.
יפעת שאשא ביטון: אבל יש דברים שאנחנו יכולים להתחיל כאן ועכשיו.
יפעת שאשא ביטון: לא גילינו אותם לאף אחד.
יפעת שאשא ביטון: לא גילינו אותם, הם היו כאן.
מירי מאיר שטטמן: בין הארגונים שיושבים פה אני מבינה שיש הבדל בהכרה העולמית.
מירי מאיר שטטמן: יש ארגון שמוכר על ידי הארגון העולמי, ויש ארגון שלא מוכר.
יפעת שאשא ביטון: אני לא נכנסת לפוליטיקות של הארגונים, תקבעו אתם.
מירי מאיר שטטמן: אבל זה לא עניין של פוליטיקה, זה בדיוק – צריך להגיע לאיזושהי החלטה כי אנחנו - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל ההחלטה היא לא כלל אצבע, מירי.
מירי מאיר שטטמן: את התעודה של מי אנחנו מכבדים?
מירי מאיר שטטמן: אנחנו הלכנו בקטע הזה, למשל בכלבי נחייה, זה בית ספר שמוכר על ידי הפדרציה העולמית.
מירי מאיר שטטמן: אני לא מקלה ראש, אני רק רוצה לומר שזה מורכב יותר מבואו תעשו, נתחיל, ונמשיך.
מירי מאיר שטטמן: צריך להגיע - - - ברגע שנתנו להם את הטייטל, זה לא אומר שזה מה שזה וזה מה שמכוונים.
יפעת שאשא ביטון: מירי, אני בכוונה אומרת – מה שאני מנסה להגיד ואמרתי את זה גם כאן.
יפעת שאשא ביטון: אני באמת לא נכנסת לפוליטיקות שבין הארגונים.
יפעת שאשא ביטון: אני בסך הכל אומרת שברגע שנקבעים – הרי זה לא כלל אצבע של אני אתן לעמותה הזו ולא לעמותה הזו.
יפעת שאשא ביטון: אתם בונים איזשהו סד של קריטריונים, של סטנדרטים שצריך לעמוד בהם, ואז אתם בודקים איזו עמותה לצורך העניין עומדת או לא עומדת בסטנדרטים האלה, ועמותה שרוצה להפעיל את זה, באיזה סטנדרטים היא צריכה לעמוד.
יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור ולא הפוך.
יפעת שאשא ביטון: אתם לא בוחרים את העמותה ולפיה אתם בונים את זה.
יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני אומרת, הכל פה נורא כזה עוד לא בשל.
יפעת שאשא ביטון: לא ישבתם, אמרתי מה אנחנו רוצים, לאן אנחנו רוצים להגיע, מה היא הדרך להגיע לשם, עכשיו בואו נבנה.
מירי מאיר שטטמן: לא אני נכחתי שם אבל אני יודעת שהתקיימו לא מעט ישיבות עם נציבות שוויון לאנשים עם מוגבלות, ואני יודעת שיש איזושהי עבודה שעוד לא קיבלנו את תוצריה, של לבדוק מה קורה בעולם ומזה גם לעשות הסקות.
מירי מאיר שטטמן: הדברים נעשים, לצערי זה איטי.
מירי מאיר שטטמן: אני רק רוצה לסבר את האוזן גם בנושא של כלבי נחייה, למשל הנושא של המרחב הציבורי.
מירי מאיר שטטמן: כמה שנים לקח – אני פונה לרפי שהוא הנציג שלהם, כמה שנים לקח עד שהסדרנו גם את הנושא שכלב שהוא באומנה יוכל להיכנס למקומות ציבוריים?
מירי מאיר שטטמן: זה תהליכים שלוקחים הרבה שנים.
רפי טגליכט: זה הישג של השנה האחרונה.
מירי מאיר שטטמן: כן, אבל כמה שנים עבדנו על זה?
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל את יודעת, זה כמו הבכורים והאחים הצעירים אחר כך.
יפעת שאשא ביטון: הבכור עושה את כל הדרך, האחים הצעירים כבר הרבה יותר קל.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך לעבור עכשיו את כל התהליך של כלבי נחייה כדי לבנות את התורה מחדש.
מירי מאיר שטטמן: זה תהליך הרבה יותר מסובך.
אורלי בוני: אפשר להוסיף משהו קטן?
אורלי בוני: זה מאוד חשוב בקריטריונים – לנו למשל במערכת הבריאות זה מאוד חשוב.
אורלי בוני: זה לא רק הקטע של כלבי הנחייה או חיות שירות, אלא גם כל הצד הבריאותי של הכלב, איזה חיסונים הוא מקבל, מה זה – זה מאוד חשוב לנו, ואנחנו גם נהיה שותפים בדיון שיהיה נכון עם הנציבות בעניין.
אורלי בוני: אני אביא אפידמיולוג איתי.
אורלי בוני: זאת אומרת, צריך לקחת את זה בחשבון.
אורלי בוני: כשאנחנו יודעים שכלב מקבל תעודה, אנחנו יודעים שהוא קיבל את כל החיסונים שלנו מאוד חשובים.
יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, אין שום בעיה.
יפעת שאשא ביטון: זו הפרוצדורה.
יפעת שאשא ביטון: תקבעו מה הפרוצדורה, יצטרכו ללכת לפיה ובזה סוגרים את הסיפור.
מיכל שיק הר-טוב: עורכת דין מיכל שיק הר טוב, יועצת משפטית של עמותת נגישות ישראל.
מיכל שיק הר-טוב: תקנות נגישות השירות שנכנסו לתוקפן, בטח כולכם כבר מכירים, כבר ב2013, תבעו את המושג החדש הזה של חיית שירות.
מיכל שיק הר-טוב: חיית שירות זה לא רק כלב שירות, זה יכול להיות הרבה חיות אחרות.
מיכל שיק הר-טוב: אנחנו יודעים על קופים, יודעים על סוסי פוני, יודעים על עוד דברים שמתקיימים בעולם.
מיכל שיק הר-טוב: אין ספק שבעולם הרווח, אני יכולה להגיד לכם שבקשר שיש לנו עם המקביל לנציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות פה בארץ בניו יורק, אצלם יש את הנושא של כלב שירות מאוד חזק.
מיכל שיק הר-טוב: עכשיו, עממה, מאז שהתקנות האלה נכנסו לתוקפן, אני יכולה להגיד לכם שאני בפניות ציבור אצלנו – את שאלת את ההיקפים, זה מתגבר.
מיכל שיק הר-טוב: המודעות הולכת ומתגברת.
מיכל שיק הר-טוב: אני יכולה להגיד לך שיובל וגנר, מי שייסד את עמותת נגישות ישראל שהוא מוגבל בניידות, הייתה לו כלבת שירות במשך שנים שעשתה עבורו המון דברים.
מיכל שיק הר-טוב: אנשים עם מוגבלות נפשית – השבוע, הנה יש פה נציג של משרד התחבורה, קיבלתי פניה על אדם עם מוגבלות רגשית שהוא לא יכול לעלות לאוטובוס בלי הכלב שירות שלו.
מיכל שיק הר-טוב: הנושא של ההסדרה הוא נושא מאוד כאוב.
מיכל שיק הר-טוב: בעוד שכלבי נחייה יש להם תעודה, ויש סימון, החשש הוא שיהיה ניצול לרעה.
מיכל שיק הר-טוב: שמעתי שמישהו רצה לעלות עם הטווס למטוס כי זה מקל עליו.
מיכל שיק הר-טוב: לכן כשאנחנו מדברים על מרכז כזה של טיפול בחיות שירות, בעיניי מאוד חשוב שהוא לא יהיה מוכוון רק לכלבי שירות, אבל שיהיו קריטריונים גם להכשרה וגם לאדם עם מוגבלות.
מיכל שיק הר-טוב: מי הוא אותו אדם עם מוגבלות שזכאי להסתייע בחיית שירות?
מיכל שיק הר-טוב: אני יכולה להגיד את התהליך שעשינו בחינוך, אני פשוט רואה פה גם נציגי חינוך.
מיכל שיק הר-טוב: באמת הלכנו פרה פרה, אמרנו נתחיל עם כלב שירות.
מיכל שיק הר-טוב: עם קיבלו את זה עם כל מיני סייגים.
מיכל שיק הר-טוב: אז אני חושבת שכן ואני מודה ומתוודה שאנחנו לא נכנסנו בעובי הקורה, אנחנו כעמותת נגישות ישראל- - -
יפעת שאשא ביטון: ברור לכם שלא כל חיה בכל מקום- - -
מיכל שיק הר-טוב: ברור, אנחנו חושבים שתקנות נגישות השירות צריכות להיות מתוקנות.
מיכל שיק הר-טוב: אגב, על משרד התחבורה, אני חייבת להגיד לך שתקנות נגישות השירות חלות גם עליכם בנושא של חיות שירות.
מיכל שיק הר-טוב: יש לכם את אותו סעיף ספציפי שמחריג וצריך לתקן אותו.
גבריאל נבון: נאמר פה לפני רגע, כדי לעלות לאוטובוס חיית שירות, אני רק רוצה תעודה שמעידה על חיית שירות.
גבריאל נבון: פנינו לנציבות כבר מספר פעמים, לא פעם אחת.
גבריאל נבון: אנחנו מחכים שתתקבל איזו תעודה מוסמכת שהנהג יכול לראות.
גבריאל נבון: זה הכל.
יפעת שאשא ביטון: אוקי, הבנתי לאן החצים מופנים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה סדר בסוף הדיון.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב הצטרף אלינו.
יפעת שאשא ביטון: אוקי, בבקשה.
רות דיין: רק בבקשה בהמשך לדבריה של מיכל, תקנות נגישות השירות הן מ-2013.
רות דיין: הן מחייבות את המשרדים כבר אז לכתוב איזשהם נהלים.
רות דיין: אז נכון שבאמת יש צורך בתעודה של חיית שירות, וזה משהו שכבר צריך היה להיעשות, אבל במקביל אם נטען כאן שאין עדיין נהלים לגבי איפה לאחסן את הכלב אם לא ניתן להכניס אותו לתוך המסגרת עצמה – זה נהלים שכבר אפשר היה לכתוב, בוודאי עכשיו אפשר להגביל אותם בזמן כדי שייכתבו במקביל לעבודה שנעשית בנציבות בעניין התעודה שנדרשת.
רות דיין: בכל מקרה, אנחנו כבר ביקשנו בעבר שייתנן לפחות איזשהו מענה זמני, כדי שמקרים כמו שמיכל ציינה, שגם הגיעו אלינו שאישה עם מוגבלות נפשית לא הורשתה לעלות לאוטובוס בגלל שלא הייתה לה תעודה לחיית השירות, ניתן יהיה למנוע.
רות דיין: כלומר, אם הייתה איזושהי תעודה זמנית, שאפשר לתת איזושהי הכרה זמנית לאיזשהו גוף או למישהו שיש לו כבר חיות שירות, בוודאי לגבי אלו שיש לגביהם פיילוט שזה ממש מוסדר.
רות דיין: אז אותם ילדים לפחות לא יימנעו או לא יתקלו במקרים כאלה של אפליה.
רות דיין: תודה.
יפעת שאשא ביטון: אמיתי, אפשר ללכת לערוץ כזה של תעודה זמנית לארגונים, לפחות שהם מוכרים עד ש?
אמיתי שוחט: אני לא מכיר את הנושא, אני אבדוק.
יפעת שאשא ביטון: למרות שאני הייתי רוצה שתוך חודש כבר תסדירו הכל.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, קצת מוזר לי.
יפעת שאשא ביטון: בדרך כלל אתם יושבים כאן סביב השולחן, דוחפים, דוחפים, דוחפים, לוחצים על כולם וכולם בקצב שלהם ולא עומדים בציפיות.
יפעת שאשא ביטון: שולחן שלם מחכה לכם, תסתכל, שולחן שלם מחכה לכם.
יפעת שאשא ביטון: איך קורה דבר כזה?
אמיתי שוחט: אז באמת אני אגיד, כמו שאמרתי, הנושא של ההסדרה, הסדרת המקצוע, זה מה שאנחנו לקחנו על עצמנו, כי ראינו באמת שהרבה גופים נתקלו בזה ואמרנו שנעזור להם לגבש את הדברים.
אמיתי שוחט: אז נבדוק את זה.
יפעת שאשא ביטון: תוך חודש, אתה אומר שביוני דברים צריכים כבר להגיע לכדי - - -
אמיתי שוחט: זה אמור להגיע להסדרת מקצוע, הנושא של ההכשרה של חיית שירות.
אמיתי שוחט: לגבי שאר הדברים נבדוק.
יפעת שאשא ביטון: מה לוח גאנט?
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו רגע מנסים לפרוט את זה ללוחות זמנים, מה הצפי שאנחנו נוכל להסדיר את זה כדי שמשרד הרווחה, משרד הבריאות, משרד התחבורה והמשרד לביטחון פנים כבר יוכלו לפעול?
אמיתי שוחט: לצערי אני לא אוהב – אני אגיד משפט שאני לא אוהב - - -
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, כשלא מתחייבים אז זה לא קורה.
אמיתי שוחט: לכן אני אומר, אני לא רוצה להגיד משפט שאני לא – אז אני אחזיר תשובה לוועדה, בסדר גמור.
אמיתי שוחט: זה אחריות שלנו, נחזיר תשובה לוועדה בנושא.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שבכל נושא שאתם פונים אליי יש לי שנה וחצי ארוכה לטפל?
אמיתי שוחט: אם זה נושא שלקחת על עצמך שלא היית חייבת ואת עוזרת לאנשים אחרים לעשות את העבודה - - -
יפעת שאשא ביטון: אין דבר כזה לא חייב.
יפעת שאשא ביטון: תסתכל, נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות, יותר מהעניין של כלבי שירות מה יכול להיות?
אמיתי שוחט: אפשר להגיד שאנחנו חיית השירות של המשרדים האחרים.
רפי טגליכט: קודם כל, תודה.
רפי טגליכט: רפי מהמרכז הישראלי לכלבי נחייה.
רפי טגליכט: תעודה לא פותרת הכל.
רפי טגליכט: רק לציין שלכלבי נחייה אין תעודה.
רפי טגליכט: תעודה שמונפקת לכלבי נחייה מונפקת על ידי בית הספר עצמו, בדיוק כפי שצעדים קטנים יכולים או כל עמותה מקבילה אחרת יכולה לנפק - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם לא קיבלתם את האישור או את ההכרה?
רפי טגליכט: לא, זה שהוכרתי על ידי המדינה אני מבין, אבל תעודה, כאשר אני מנפיק תעודה, אין עליה שום דבר מעבר ללוגו של העמותה שלי.
יפעת שאשא ביטון: אבל יש לך הסדרה.
יפעת שאשא ביטון: שניה, מה שאתה אומר אבל זה חשוב, כי מי בעצם נתן את ההכרה לכלבי הנחייה?
רפי טגליכט: אז שוב, מה שאני מנסה לומר - - -
יפעת שאשא ביטון: מי במדינה נתן את ההכרה?
רפי טגליכט: רגע, אם אפשר רק לומר כמה דברים.
קריאה: הם עברו מכרז של משרד העבודה והרווחה.
רפי טגליכט: אפשר להביע כמה דברים?
רפי טגליכט: קודם כל, המציאו בסופו של דבר מכתיבה את התקנות ולא ההפך.
רפי טגליכט: מה שקורה כרגע עם עמותת צעדים קטנים ועמותות אחרות, הן יוצרות מציאות חדשה במדינה.
רפי טגליכט: מציאות חיובית מאוד, שבה יהיה שימור רחב הרבה יותר בכלבי שירות.
רפי טגליכט: את שאלת מה ההיקף, אז רק שתביני שאת בעצם עומדת על הסף כרגע.
רפי טגליכט: זאת אומרת מה שהיום היא תופעה יחסית שולית, זאת הולכת להיות תופעה הרבה יותר גדולה.
רפי טגליכט: אם היום יש בארץ כ-260 נעזרים בכלבי נחייה, אני מעריך שעם הכניסה של עמותות שהופכות להיות מאוד דומיננטיות, אנחנו נגיע למספרים של אלפי כלבי שירות בתחומים שונים.
רפי טגליכט: שוב, רק אם אנחנו מסתכלים על ילדים בספקטרום של אוטיזם, אז ברור שיש שם פוטנציאל עצום לילדים שירצו וירוויחו המון מחיית שירות.
רפי טגליכט: אז זאת לא הולכת להיות תופעה שולית, ולכן - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אני מניחה שיהיו מדרגות של תפקוד.
יפעת שאשא ביטון: בין כלב שיסייע בהוויה לבין כלב שגורב לו את הגרב, זה קצת הבדל.
יפעת שאשא ביטון: הוא מביא לו את החפצים שהוא צריך, הוא פותח לו מגירה.
רפי טגליכט: חיית שירות היא חיה שמאפשרת.
רפי טגליכט: זאת אומרת, למשפחה עם ילד אוטיסטי שהיום נמנעת מללכת למרחב הציבורי כי הילד לא יכול לשאת רגשית או חושית את מה שקורה שם, וכעת עם הכלב המשפחה תוכל ללכת לקניון, דבר שהיא נמנעה ממנו עד עכשיו, אז ברור שיהיו הרבה משפחות עם ילדים אוטיסטים, ככה שמבחינת הכמות זה הולך להיות תופעה בהיקף גדול, וזה מבורך.
רפי טגליכט: אני מברך מאוד את טלי על הצעדים שהעמותה שלה פורצת פה את הדרך עבור כולם, באמת.
רפי טגליכט: אבל כן יש משהו חשוב לומר בזכות ההסדרה, וזה לא פוסל את כל מה שאמרת לגבי זה שצריך לדחוף קדימה.
רפי טגליכט: שני דברים צריכים לקרות במקביל.
רפי טגליכט: מצד אחד, צריך לדחוף קדימה.
רפי טגליכט: מצד שני, ההסדרה היא מאוד חשובה מכיוון שמה שקרה לדוגמה בארצות הברית, בגלל שהחוק היה כל כך פתוח לטובת אנשים שנעזרים בכלבי שירות, שיש בעיה של זיוף שכל אדם ניגש עם הכלב שלו, מנפיק לעצמו תעודה.
רפי טגליכט: בסופו של דבר מי נפגע מכל זה?
יפעת שאשא ביטון: מי שבאמת צריך.
רפי טגליכט: הנעזרים שבאמת צריכים.
רפי טגליכט: אז צריך למצוא את שביל הביניים.
קריאה: רפי, אבל צריך לעשות את ההפרדה בין חיות לתמיכה רגשית לבין כלבי שירות, שכן נעשית שם.
קריאה: עיקר הזיופים באמת נעשים על ידי חיות לתמיכה רגשית.
קריאה: כל נושא הטווס שעלה למטוס - - -
יפעת שאשא ביטון: יש לך נטייה להדהד אותי, מה שנקרא.
רפי טגליכט: אנחנו מדברים כרגע רק על חיות שירות ועל ההגדרה של חיות שירות, ולא על כלב טיפולי או כל הגדרה אחרת.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה גברתי, ואחר כך הילד החמוד.
לילך אילון-רפל: עורכת דין לילך רפל, משערי משפט.
לילך אילון-רפל: אני היועצת המשפטית של צעדים קטנים.
לילך אילון-רפל: באמת להציע הצעה.
לילך אילון-רפל: בדומה למה שנאמר כאן בדיוק, כמו שאדם עם לקות ראייה, אדם עם עיוורון עולה לצורך העניין לאוטובוס ומציג בעצם שני דברים, אחד, את התעודה שהוא קיבל ממרכז האילוף של כלבי הנחייה, ודבר שני, תעודת עיוור, תעודה שמעידה על זה.
לילך אילון-רפל: באותו אופן – בנוסף, אני לא אמרתי בהגדרה בהתחלה, אני גם אמא לילד עם מוגבלות שלאחרונה, בשבוע שעבר כמו שנאמר כאן, קיבל כלב שירות לטובתו.
לילך אילון-רפל: הוא עם מוגבלות פיזית.
לילך אילון-רפל: בעצם להציע באופן זמני, למשל למשרד התחבורה ולמשרד הבריאות, האם אפשר יהיה לבוא עם תעודת הנכה של הילד שמעידה בעצם על הלקות הפיזית שלו, ועם התעודה של מרכז ההכשרה שמעיד על ההכשרה.
לילך אילון-רפל: שוב, מדובר על מספר מאוד סופי של ילדים עם מוגבלות פיזית שכיום עומד על משהו כמו 15 ילדים.
לילך אילון-רפל: אנחנו לא מדברים פה – באמת, אנחנו מבינים את החשש ואת הרצון בהסדרה לטווח ארוך, ואנחנו לא רק מבינים אותו אנחנו גם מעוניינים בו.
לילך אילון-רפל: השאלה היא ברמת התכלס.
לילך אילון-רפל: אנחנו כבר שנה וחצי אחרי הדיון הקודם, כפי שגברתי אמרה, ולא רואים התקדמות.
רות דיין: אני רק רוצה לומר שאדם עם מוגבלות נפשית לא מציג תעודה שהוא אדם עם מוגבלות נפשית.
רות דיין: כלומר, אני חושבת שדיי בתעודה - - -
לילך אילון-רפל: אז בגלל זה הגבלתי את זה לילדים עם המוגבלות הפיזית.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אנחנו גם דיברנו לפני רגע שאנחנו לא נלך על כל התמיכות הרגשיות וכל ההיבטים הטיפוליים, אנחנו נתחיל קודם כל באלה שבלי הכלב לא יכולים לעשות פיזית את הדברים.
יפעת שאשא ביטון: משם אנחנו בכלל יצאנו לכל המסע הזה.
לילך אילון-רפל: אני אציין שבאופן אישי הבן שלי הוא בסכנת חיים.
לילך אילון-רפל: המחלה שלו היא מסכנת חיים והכלב עוזר לנטר את המכשיר – עוזר לנו לזהות שמכשירי הניטור שלו, וזה מאפשר לו איזשהו מרחב פיזי.
לילך אילון-רפל: אנחנו נמצאים איתו פיזית במרחק ראייה כל היום 24 שעות, והכלב מאפשר לנו לקחת צעד אחד אחורה.
קריאה: יש לי כמה דברים טובים להגיד וכמה דברים שקצת לא נעימים.
קריאה: נתחיל בטוב.
קריאה: הכלבה שלי שנמצאת פה למשל היא עוזרת לי בהרבה דברים.
קריאה: למשל, היא עוזרת לי לקום, היא מביאה לי דברים.
קריאה: יש פעמים שהיא אפילו עוזרת לי במיטה.
קריאה: זה דברים טובים שכלבי שירות יכולים לעשות.
קריאה: הדברים הפחות טובים שפעם הלכתי עם אח שלי למסעדה, ואז המוכרים שהיו שם אמרו לאח שלי שהוא יכול לקנות ואני צריך לצאת החוצה.
קריאה: זה תקרית דיי לא נעימה, כי אני בסך הכל רציתי להיכנס עם הכלבה שלי, לקנות משהו לאכול, ואמרו לי לא.
קריאה: זו תקרית דיי לא נעימה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ובשביל זה אנחנו כאן.
יפעת שאשא ביטון: אמיתי, אני חושבת שהדברים רק מחזקים את זה שאין לנו עוד שנה וחצי לחכות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על פגיעות, אפרופו פיזיות, ובסוף הילדים האלה גם נפגעים רגשית.
יפעת שאשא ביטון: אם הם מודרים והם נכנסים למקומות ואומרים להם לצאת החוצה, אז אנחנו כולנו יודעים גם מה התחושות שנלוות לזה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שיש לנו באמת מחויבות אמתית.
יפעת שאשא ביטון: נכון, אני מודה שאני כרגע מוכוונת לכל הסיפור של ילדים וזה מה שמניע אותי בכל הסיפור הזה.
אמיתי שוחט: אז כמו שאמרתי, אנחנו לוקחים דוגמה אישית בסיפור הזה.
אמיתי שוחט: אנחנו עושים עבודה, כמו שעשינו עבודה מקצועית עד עכשיו, אנחנו מקווים שבחודשים הקרובים נסיים את הסיפור הזה.
אמיתי שוחט: אנחנו מקווים שנוכל לשחרר מידע כמה שיותר מוקדם כדי שהמשרדים האחרים יוכלו לעבוד.
יפעת שאשא ביטון: רק ניתן לאדון שלא דיבר.
יפעת שאשא ביטון: ישב במקומך מישהו, אתה מחליף אותו?
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, יגאל.
יגאל מסיקה: שלום לכם.
יגאל מסיקה: שמי יגאל מסיקה, אני רכז נגישות ואני מתנדב לנכים בכל המערכת של הנגישות.
יגאל מסיקה: אני פה שומע דברים שנה וחצי, ריבונו של עולם, למה צריך להגביל אנשים כאלה שנה וחצי?
יגאל מסיקה: מה הבעיה להנפיק את התעודה הזאת?
יגאל מסיקה: אני יושב בצד, אני לא שייך לעניין.
יגאל מסיקה: אני מלווה את הנכים כבר משנת 2015, ואני היום עושה לעיוורים נגישות בכל הקניונים, מלווה אותם בכל מקום.
יגאל מסיקה: אני פה שומע דברים, מה זה בשביל נציבות שוויון הזכויות לאנשים מוגבלים להנפיק תעודות לאנשים שכבר סובלים?
יגאל מסיקה: למה להגביל אותם עדיין?
יגאל מסיקה: שנה וחצי, ריבונו של עולם.
יגאל מסיקה: מה קורה למערכת?
יגאל מסיקה: אני לא מבין.
יגאל מסיקה: זה זורק אחריות על זה, מה הבעיה להנפיק, באמת?
יגאל מסיקה: אני רק רוצה לציין שהמערכת פה, נציבות שוויון הזכויות לאנשים מוגבלים, אני קורא לה מערכת מגמתית.
יגאל מסיקה: היא לא עוזרת לאנשים מוגבלים.
יגאל מסיקה: המוסדות הם סך הכל טובים, עסקים פרטיים – אני שלחתי לך לנציבות הרבה אנשים שהתלוננו על עסקים פרטיים.
יגאל מסיקה: שלחת אנשים להתלונן על המערכת, על העירייה או מישהו.
יגאל מסיקה: עובד ציבור.
יגאל מסיקה: אז לכן אני אומר, ריבונו של עולם.
יגאל מסיקה: אני יושב פה שעה, אני שומע – זה אומר ככה, זה אומר ככה.
יגאל מסיקה: מה הבעיה?
יגאל מסיקה: כמה זמן לוקח להנפיק?
יגאל מסיקה: אני לא מבין את זה.
יגאל מסיקה: אני חי עם הנגישות 47 שנים.
יגאל מסיקה: עוד לא נפגשתי בחיים שלי כמו שבשנה הזאת, שלוש שנים שהנציבות הזאת עובדת.
יגאל מסיקה: הנציבות היא מגמתית, היא לא - - -
יפעת שאשא ביטון: תודה יגאל, תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהדברים לגבי הזמנים חודדו מספר פעמים כאן בדיון.
יפעת שאשא ביטון: טלי, משפט?
טלי קפלן: רק אני רוצה לגבי משרד הבריאות, יש גם את הנושא באמת של הסדרת כניסה לבריכות שחיה, ששוב, זה ילדים שמקבלים גם הידרותרפיה.
טלי קפלן: זה גם נושא של מסעדות.
טלי קפלן: דבר נוסף הוא שבעצם אנחנו היום מחייבים את המשפחות כחלק מ – אם זה ההכנה להסדרה, לעשות ביטוח צד ג'.
טלי קפלן: זה דבר שבעצם נכון להיום משרד הרווחה משלם עבור כלבי נחייה, כאן זו הוצאה של משפחה שזה סביב ה-300 שקלים לפחות, בנוסף לכל ההוצאות האחרות.
טלי קפלן: כדי שבאמת יהיה את הכיסוי, כדי שתהיה את המוכנות הזאת, וגם זה אני חושבת משהו שצריך לקחת בחשבון במסגרת ההוצאות.
יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, תודה רבה טלי.
יפעת שאשא ביטון: משפט, כי אני רוצה לסכם את הדיון.
שרונה נמר: אני מבטיחה משפט קצר מאוד.
שרונה נמר: קודם כל תודה על הדיון החשוב הזה.
שרונה נמר: לבן שלי יש כלבה שנה בערך.
שרונה נמר: נתקלנו – אנחנו צריכים פשוט באמת יום יום לפלס את הדרך, אם זה חנות בגדים שלא הכניסה אותנו והמוכר צרח להוציא את הכלבה, אז זה משהו שגרם לזה שאחר כך לא יכולנו להיכנס לאותה חנות כי הרגשנו לא נעים, למרות שהם התנצלו ופיצו אותנו אחר כך כשהסברנו להם שזאת כלבת שירות שמסייעת לו.
שרונה נמר: אותו דבר בית חולים, גם שם נלחמנו בתל השומר.
שרונה נמר: ראויים לציון ואפשר לציין את זה לפרוטוקול, שלא רק שהם בסופו של דבר פתחו את הדלת, אלא הכניסו גם כשהוא מאושפז, הוא נכנס לתוך המחלקה לחדר שלו, הוא עולה אפילו על המיטה, הכלבה עולה והם שניהם יחד.
שרונה נמר: הם הולכים לישון, נכנס מנהל המחלקה, רואה את שניהם ומוחא כפיים באושר.
שרונה נמר: זה נורא חשוב כי זה להבין שזה חלק ממנו.
שרונה נמר: זה לא משהו שאפשר להפריד, להשאיר את הכלבה בבית ולהגיד לו לך.
שרונה נמר: כמו בבית ספר שפתח את הדלת מהיום הראשון.
שרונה נמר: זה נורא חשוב, אבל לא צריך להסתמך על טוב לב של אנשים, אלא באמת להסדיר את זה כדי שלא נצטרך להילחם כל הזמן.
שרונה נמר: זה חשוב נורא.
יפעת שאשא ביטון: אוקי, תודה רבה על הדברים החשובים באמת.
יפעת שאשא ביטון: אני אפתח דווקא עם משרד החינוך שבאמת מגיע לו יישר כוח שהוא לא חיכה לשום תהליך חיצוני ובאמת התחיל לעשות את הדרך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פונים לשר לחתום על התקנות ובעצם לסיים את התהליך.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת בכלל מכל המשרדים להתחיל להכין את התשתית, כדי שכשהמשרד לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות ומשרד העבודה והרווחה יסיימו את ההגדרות שלהם, יהיה אפשר לצאת לדרך בלי לחכות שנה וחצי נוספים.
יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה לבקש משהו זמני.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה עמותות שהן מוכרות, שהן נמצאות כבר בתהליך של פיילוט.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים מי הן.
יפעת שאשא ביטון: אולי אפשר לתת הכרה, כדי שאנשים יידעו שהתעודה שמוצגת על ידי שתי העמותות האלה, אולי יש עמותות נוספות, יוכלו לסייע להן עד אשר יהיו תקנות קבועות בכל מה שקשור לתחבורה ציבורית, מוסדות בריאות, מוסדות חינוך וכל מוסד ציבורי אחר.
יפעת שאשא ביטון: זה מאוד יסייע.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים מי האנשים, אנחנו יודעים מי הנפשות הפועלות.
יפעת שאשא ביטון: בואו ננסה לייצר שלב ביניים כדי שלא נצטרך להמתין עוד מספר חודשים.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לגבי הבקשה ספציפית הזו, סטטוס בעוד חודש.
יפעת שאשא ביטון: אמיתי, תבדקו את זה.
יפעת שאשא ביטון: לא נראה לי משהו מורכב ומסובך.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, כמו בכל תהליך, שיהיו שלבי ביניים.
אמיתי שוחט: השלבים נכון, לצערי זו עבודה כן מסובכת וזה מה שלוקח את הזמן.
יפעת שאשא ביטון: אוקי, אז את כל התהליך המסובך האחר אנחנו נבקש עדכון בתחילת המושב הבא.
יפעת שאשא ביטון: על שלב ביניים, סטטוס תוך חודש.
יפעת שאשא ביטון: על כל היתר בתחילת המושב הבא.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שכבר תבואו עם בשורות והתהליך הסתיים.
יפעת שאשא ביטון: שלום לכולם, אני מתכבדת לפתוח את דיון הוועדה בנושא הדחיפות שבקידום חוק הפיקוח על מעונות יום לפעוטות וקידום הצבת מצלמות במעונות, בעקבות מקרה מות הפעוטה יסמין וינטה בפעוטון בפתח תקווה.
יפעת שאשא ביטון: נמצאים איתנו כאן ההורים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לפתוח בהשתתפות בצערכם.
יפעת שאשא ביטון: בדרך כלל חדר הוועדה לא נראה כך וההשתתפות של כולם כאן מעידה על גודל הכאב וגודל הזעקה, לא רק כאן בכנסת, אלא בכלל, בעם, בציבור, לנוכח מה שקרה לכם.
יפעת שאשא ביטון: משום שזה לא הדיון הראשון בנושא של פיקוח על מעונות היום והצבת המצלמות, אני אספר קצת על התהליך, כדי שהדיון הזה יהיה דיון אחר, כדי שהדיון הזה יהיה נקודת מפנה שבה לא נקבל הסברים על כמה קשה ולמה אי אפשר, אלא איך אנחנו עושים את זה ואיך אנחנו עושים את זה מהר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא נמצאים פה לא בעניינים של פרוצדורות ולא בעניינים של תירוצים כאלה ואחרים, אנחנו מדברים כאן על חיים של ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבשבוע האחרון כולנו הבנו שמדובר פה בחיים של ילדים.
יפעת שאשא ביטון: כבר למעלה משנתיים אנחנו מתכנסים, דיון אחר דיון, סביב השולחן הזה, בנושא הפיקוח על המעונות, כשמשום מה יש פרוצדורות שונות ומשונות.
יפעת שאשא ביטון: התחילו את זה לא בקדנציה הזאת, זה כבר התחיל בקדנציות קודמות ונעצר.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שאם אז היו משכילים להעביר את זה, אנחנו לא היינו צריכים לשבת היום סביב השולחן ואולי חלק מהמקרים גם היה נמנע.