GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: לא הייתי פה.
יפעת שאשא ביטון: היום אנחנו כאן ואנחנו יודעים חד משמעית שאנחנו הולכים למהלך הזה בלי שום פשרות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם יודעים אגב למה בקדנציה הקודמת זה נפל, זה נפל על התנגדות של הארגונים הפרטיים שלא מתאים להם שיפקחו עליהם עכשיו ושלא מתאים להם לעשות התאמה של כל תנאי הבטיחות שנמצאים בגנים וכל מה שמבקשים מהם כי זה עולה כסף.
יפעת שאשא ביטון: אז אם זה עולה כסף לא צריך, לא נורא.
יפעת שאשא ביטון: מה, אצבע של ילד?
יפעת שאשא ביטון: אז בוא, אני יודעת בדיוק מה היה כאן ואתה יודע מה, אם אתה היית כאן אתה אפילו יודע יותר טוב ממני.
יפעת שאשא ביטון: גם את הדברים שנסתרו מהעין שלי אתה יודע.
יפעת שאשא ביטון: אז הפעם אנחנו הולכים למהלך הזה בלי פשרות.
<ליאור גבאי: אני מדבר על זה - - - שהפעם זה יהיה בלי פשרות כי לא ייתכן שפעם אחת יגידו שבעה ילדים, פעם חמישה ילדים ופעם משהו אחר בגלל סיבות כאלה או אחרות.
יפעת שאשא ביטון: אני מבטיחה לך שכל עוד אני כאן זה יהיה בלי פשרות.
<ליאור גבאי: אנחנו כארגונים נהיה שותפים למהלך הזה בשמחה.
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה ותודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: ומגיעה גם מילה טובה שאתם גם שותפים לכל הדיונים שמתקיימים בנושא הזה.
יפעת שאשא ביטון: בהחלט יישר כח גם על זה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ליאור.
יפעת שאשא ביטון: גלית גלעד מ"בטרם" ואחר כך שמחה.
<גלית גלעד: קודם כל אני רוצה להגיד כמה אני מזועזעת לשמוע את העדויות פה, אבל ארגון בטרם כמו שאתם יודעים מתעסק בהיפגעות לא מכוונת.
<גלית גלעד: אז קודם כל יפעת וקארין, זה לא משנה כמה שנים ניסו להוביל את החקיקה הזאת, העיקר להתקדם.
<גלית גלעד: אני חושבת שאתם הנשים המתאימות להביא את התוצאה הזאת וארגון בטרם ייתן את כל מה שניתן מבחינתו כדי לסייע שהחקיקה הזאת תגיע לסיומה ולאישורה.
<גלית גלעד: חשוב מאוד לדבר גם על הפן של הבטיחות וזאת מטרת החוק, במטרת החוק מדובר לשמור על הפיזיות של הפעוט.
<גלית גלעד: מאוד חשוב פה לציין את הפעילות שכבר אגף מעונות מבצע מזה שנים רבות, וזה הכשרה בסיסית של בטיחות ילדים לאנשי הצוות.
<גלית גלעד: עד היום נעשו אלפי הכשרות בשיתוף פעולה של ארגון בטרם ואגף הרווחה ואני יכולה להביא עדויות של מנהלות ומפקחות שאמרו כמה ההכשרה הזאת חסרה להן וכמה הם רוצים לשרשר אותה הלאה למטפלות שלה ואנחנו עכשיו מנסים לגבש איך להתמודד עם הסוגיה הזאת.
<גלית גלעד: חד וחלק, התכנית הלאומית שאת הובלת ואת אישרת, אחד הנושאים הראשיים שלו זה הכשרת אנשי מקצוע.
<גלית גלעד: אין מצב שלא יצא כתוצאה מהמהלך החשוב הזה שאת הובלת גיבוש של סטנדרטים ותוקם בימים הקרובים תת ועדה משותפת לחמישה משרדים שידידי אמיר מדינה שותף לה, ואנחנו נשמח לארך את הגופים הרלבנטיים כדי לחשוב ביחד איזה סטנדרטים יתאימו וביחד עם החקיקה הזאת אני בטוחה שאנחנו נצליח.
<גלית גלעד: חשוב לנו לציין, אוכלוסייה מס' 1 בסיכון להיפגעות היא אוכלוסיית הפעוטות מגיל לידה ועד גיל ארבע, כשמרבית ההיפגעות בשנה הראשונה.
<גלית גלעד: חשוב לי לציין שעשינו פיילוט בקרב מעונות היום המוסדרים, לא הלא מוסדרים, וראינו חד וחלק, צריך לעשות שינוי התנהגותי קודם כל בקרב הצוותים.
<גלית גלעד: דווקא הפיזיות במעונות המוסדרים פחות בעיה, אני לא יודעת, אין לנו שום נגיעה למעונות הלא מוסדרים.
<גלית גלעד: בסופו של דבר, התחלת במשימה הזאת כבר לפני שנתיים-שלוש, את בדרך הנכונה, תודה רבה ושיהיה לנו בהצלחה.
<יערה שילה: אני יכולה להגיד שבטרם יש פרויקט שמי שמבקש פרטי, גם במכללות, הם באים בעלות ממש מינימלית.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לגלית ולארגון.
יפעת שאשא ביטון: שמחה ואחר כך קרן ואחר כך יש לי עוד הורים.
<שמחה סחר: אני מהעמותה למען הילד בגיל הרך.
<שמחה סחר: אנחנו כבר שנים בתוך הסיפור הזה.
<שמחה סחר: אני מקווה מאוד שהפעם תהיה כאן איזו פריצת דרך או איזה סדק שנוכל להיכנס וסוף סוף החוק הזה ייצא לדרך.
<שמחה סחר: אני חושבת שהבעיה הגדולה, לתת סטנדרטים למבנה זה קל, ואולי גם בדיקה.
<שמחה סחר: אבל מה שחשוב זה הכשרה של העובדים, לא רק בטרם, אלא הכשרה כללית.
<שמחה סחר: אולי צריך לעשות לפני זה איזה חוק המטפלת, חוק שיגיד מי יכול לטפל בבני אדם.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך לפני.
יפעת שאשא ביטון: זה צריך לבוא במסגרת החוק.
<שמחה סחר: אז במסגרת החוק.
<שמחה סחר: עוד יותר - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים שם על הנושא של ההכשרה והכשרה זה משהו שהוא מדיד כי אנחנו נקבע איזו הכשרה, מה משך ההכשרה.
<שמחה סחר: ומי הבנאדם, אולי יש לו - - -
יפעת שאשא ביטון: כל זה נמצא, את לא קראת את טיוטת החוק, נכון?
יפעת שאשא ביטון: זה עבה וארוך וזה לוקח הרבה זמן.
<שמחה סחר: אני מכירה אותו לא מהיום.
יפעת שאשא ביטון: כתוב שם בצורה מפורשת, גם הנושא של תעודות יושר שאין היום.
יפעת שאשא ביטון: גם פדופיל יכול היום לטפל בילדים.
יפעת שאשא ביטון: הדבר הזה מוסדר במסגרת החוק.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נכנסנו ברחל בתך הקטנה לכל הפרטים ולא בכדי הוא עב כרס.
<שמחה סחר: אני רוצה להדגיש את זה, מכיוון שזה נראה כאילו, ומה שחשוב זה אותם 77%.
<שמחה סחר: זה לא כל כך חוכמה להתחיל עם המעונות אני חושבת, זה הכי קל.
<שמחה סחר: אני גם לא יודעת איך נאתר את כל האנשים האלה.
יפעת שאשא ביטון: שמחה, הסיפור הוא מאוד פשוט.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל אנחנו לא פונים רק ל-77%, אנחנו מדברים על חוק פיקוח על המעונות שכולל את כולם, כולל אלה שנמצאים היום תחת פיקוח.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שגם הם יצטרכו להתאים את עצמם לסטנדרטים החדשים.
יפעת שאשא ביטון: לא סתם לחלקם זה כואב וגם הם לא ממהרים לשתף פעולה.
יפעת שאשא ביטון: ראיתי גם את השיח בתוך הארגונים האלה וסליחה שאני אומרת את זה ככה אבל שנבין שעם כל זה שזה מובן לנו וברור לנו שהדבר הזה צריך לצאת לדרך, יש לא מעט מתנגדים, גם מתוכנו.
יפעת שאשא ביטון: אז הסיפור כולל בעצם את 100% מהמעונות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתכוונים להיכנס לנושא של כוח אדם וסטנדרטים של תקינה, סטנדרטים של בטיחות, והכל הכל לגבי כל 100%.
יפעת שאשא ביטון: איך מאתרים אותם?
יפעת שאשא ביטון: כל הורה יידע שבמקום שהוא בא ורוצה לשים את הילד, צריך להיות רישיון.
יפעת שאשא ביטון: היום אין רישוי.
יפעת שאשא ביטון: זה מאוד מאוד פשוט.
יפעת שאשא ביטון: אם אין לאנשים רישיון, משמע הם לא תחת פיקוח, משמע שהם עוברים עבירה.
יפעת שאשא ביטון: כי המטרה היא שהיום כל מי שירצה לעבוד עם ילדים יצטרך את הרישוי של משרד הרווחה או החינוך, או מי שיהיה אמון עליו.
יפעת שאשא ביטון: יותר פשוט מזה אין.
יפעת שאשא ביטון: רק צריך כבר לעשות.
יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור, שאנחנו כבר צריכים לרוץ ולעשות.
<שמחה סחר: אנחנו מוכנים להיות אחריכם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה שמחה על זה שאיפשרת לי לחדד את הנקודות החשובות האלה.
יפעת שאשא ביטון: קרן מהמועצה לשלום הילד ואחר כך אמא שהיא יו"ר הגנים, אחר כך אמא שהילד שלה הודר מהמערכת.
<קרן איוס: תודה רבה לחברת הכנסת יפעת שאשא ביטון וחברת הכנסת קארין אלהרר.
<קרן איוס: כיושבת ראש איגוד הגנים הפרטיים הארצי אני רוצה להגיד שגם אנחנו בשנתיים וחצי האחרונות עברנו כברת דרך ואם באיזו שהיא נקודת התחלה בקרב הגנים הפרטיים הייתה התנגדות, הלכנו עקב בצד אגודל עם המון התייעצויות אתכם, עם הקשבה למי שיושב בשולחן הזה, כולל לארגון בטרם, כולל הקואליציה, ואנחנו עושים דברים תוך כדי ריצה, הווה אומר שכשנגיע לישורת האחרונה זה כבר לא יפחיד אף אחד.
<קרן איוס: זאת אומרת שאם כבר היום אפשר לעשות קורסי עזרה ראשונה וכבר היום אפשר לעשות בטיחות ובטחון לגנים ואם כבר היום אפשר לעשות מערכות של לחצני מצוקה ויועצי בטיחות, אנחנו לגמרי שם.
<קרן איוס: הקושי היחיד שלנו יש ואני חייבת לשים אותו פה על השולחן, זה מול השלטון המקומי.
<קרן איוס: מאחר ואנחנו יושבים על תקנות עירוניות עם כל מה שקשור לחוק התכנון והבניה והיתרים לשימוש חורג, ויד ימין לא יודעת כל כך על יד שמאל, אין לנו אחידות בפרישה ארצית של כל מה שקשור להכשרת המבנה, למימון, לתנאים ראשונים מידתיים להפעלת הפעוטון, מה שעושה המון חייזרים כאלה - - -
יפעת שאשא ביטון: את מדברת על שינוי יעוד של חלק מהמבנים?
<קרן איוס: גם שינוי יעוד בתב"ע, גם התרה לפרק זמן קצוב.
<קרן איוס: כי מי ששוכרת מבנה, זה לא חתונה קתולית.
<קרן איוס: נניח היא יכולה לשכור היום לחמש שנים, לעשר שנים, לשלוש שנים, הרשויות המקומיות לא ממהרות לתת הכשרה ייעודית לגני ילדים פרטיים.
<קרן איוס: כשהחוק יעבור אני מניחה שזה יוריד שליש מהפלח, מכיוון שהרבה לא יעמדו בסטנדרטים, שזה בסדר מבחינתי ואני שמתי אתך את היד, מי שלא צריך להיות, שלא יהיה ומי שלא מוכן להתכוונן, גם שלא יהיה.
<קרן איוס: אבל צריך להתקיים איזה שהוא רף בסיסי שהוא מידתי שניתן לעבור אותו כי הרי אנחנו לא רוצים שחצי מיליון ילדים עכשיו ימצאו את עצמם בחוץ כי אני לא מאמינה שהמערכת תהיה מסוגלת לקלוט אותם.
<קרן איוס: אז השלטון המקומי צריך לשבת ולעשות אחידות בפרישה ארצית לחוק התכנון והבניה ולא יכול להיות שבעיר כמו תל אביב אפשר חמישה ילדים ובעיר כמו ירושלים או בני ברק שלהם יש משפחות ברוכות ילדים, עם 12 ילדים אפשר לעוף מתחת לרדאר.
יפעת שאשא ביטון: החוק יהיה אחיד לכולם.
<קרן איוס: אני לא מדבר תעל החוק, אני מדברת על חוק התכנון והבניה שהוא חוק לצד.
<קרן איוס: אם תצליחו לעשות איגום משאבים לחוק הפיקוח, לחוק התכנון והבניה, לשלטון המקומי, להתרה של המבנים, אנחנו שם.
<קרן איוס: לגבי הכשרה, אני איתך, בטחון ובטיחות אני איתך, לגבי תקינה אני בדאבל איתך, לגבי מצלמות אני איתך.
<קרן איוס: אבל כשאנחנו מדברים על הוצאת היתר לשימוש חורג שיכולה להגיע לרבע מיליון שקל, אני כבעלת גן לא יודעת אם אני יכולה לעמוד בזה.
קארין אלהרר: מה זאת אומרת, תסבירי את זה.
<קרן איוס: היום, כשגננת רוצה להחזיק את המבנה היא צריכה לפנות לרשות המקומית, לבקש על היחידה שבה היא מפעילה את המבנה היתר לשימוש חורג, לעשות החרגה משימוש למגורים לשימוש עסקי.
<קרן איוס: היא יכולה לקבל בין שלוש שנים לעשר שנים.
<קרן איוס: שתביני את האבסורד, אם היא תקבל לשלוש שנים, כל ההפיכה של הדבר הזה ברמה ייעודית נופלת עד שהיא תסיים.
<קרן איוס: אז גם צריך לשנות את ההקצאה לטווח יותר ארוך, שיהיה לה את הכדאיות.
<קרן איוס: היא צריכה מהנדסים, אדריכלים, יועצים, קונסטרוקטור, משרד הבריאות, היא צריכה כיבוי אש, היא צריכה הג"א, היא צריכה את פיקוד העורף, היא צריכה כל כך הרבה גורמים שכל אחד מהם גוזר קופון על אותה גננת שאם אין מימון ממשלתי, איך אנחנו עוברים את המשוכה הזאת.
קארין אלהרר: אז מה את מציעה?
<קרן איוס: אני אגיד מה אני מציעה.
<קרן איוס: אני מציעה שהשלטון המקומי ישב פה לשולחן.
יפעת שאשא ביטון: הוא פה.
<קרן איוס: ויקבעו סטנדרט ברמה ארצית, להוציא היתר בירושלים זה לא כמו להוציא היתר בתל אביב.
<קרן איוס: הסכומים חייבים לרדת, יש הרבה אדריכלים או חברות מיקור חוץ בשוק שגוזרות על הדבר הזה קופון ברמה מטורפת, אני חושבת שהרשויות המקומיות צריכות לעבוד עם חברות מסודרות לקבוע איזה שהוא רף של הוצאה שגננת שרוצה להיכנס לדבר הזה, שהיא בעלת גן פרטי ואומרת "אני מוכנה להשקיע", אבל לא יכולה להשקיע רבע מיליון שקל שאחרי חמש שנים הרישיון שלה יפקע, כי היא לא תחזיר את ההוצאה כדי להישאר גן טוב, יש גנים טובים ואת מכירה אפילו אחד שאני מכירה, שהוא חבר בארגון שלי שהוא יכול ליפול על הדבר הזה כי ההיתר שלו יפוג בעוד שנתיים, וזה אחד הגנים הטובים בארץ שמגיע לו בעיני לקבל פרס ישראל לחינוך.
<קרן איוס: אבל אם הם לא יקבלו ברשות המקומית, איבדנו גם את הטובים.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את הסוגיה.
יפעת שאשא ביטון: גילוי נאות, היו אלי פניות גם מרשויות מקומיות שמאוד חרדות לעניין הזה.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שנצטרך לשבת ביחד ואני גם צריכה רגע לומר משהו ברמת המקרו.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שמדובר בחוק שהוא מהפכה, בשביל להסדיר אותו גם אם עכשיו כולנו נצביע בעד זה לא יקרה מחר בבוקר.
יפעת שאשא ביטון: יש פה תהליך אובייקטיבי שצריך להתרחש ולכן העניין הזה צריך להיות מודולרי.
יפעת שאשא ביטון: מבחינת החוק מי שאמונה על בניית המעונות היא מדינת ישראל וגם אמורה לממן את חלקה, אבל ברור לכולנו שהיום בשטח יש מעונות שהם קיימים, לא נצליח לתת את המענה מבחינת הבנייה לכולם.
<קרן איוס: גם אין - - - להתחיל מאפס.
יפעת שאשא ביטון: ויש את שלב הביניים.
יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה שנצטרך לשבת עם השלטון המקומי כדי לייצר פתרונות יצירתיים לסוגיה הזאת, כולל שינוי היעוד, כולל השימוש החורג, כולל כל הדברים האחרים כדי שאנחנו מצד אחד כן נאפשר את הפתיחה על פי כל הסטנדרטים וגם לאפשר לכם לשרוד את המהלך.
<קרן איוס: אני אגיד לך מה אני רוצה למנוע.
<קרן איוס: אנחנו מדברים על 15,000 מסגרות במגזר הפרטי שמטפלות כחצי מיליון - - -
יפעת שאשא ביטון: המטרה היא שלא ייסגרו.
<קרן איוס: לא שלא ייסגרו.
<קרן איוס: תראו, אם אנחנו נסגור אפילו שליש אנחנו זורקים החוצה למעגל האבטלה כמות מאוד גדולה של נשים.
<קרן איוס: אין לנו צורך כזה.
יפעת שאשא ביטון: אני עוד לפני, זה אבטלה, זה ילדים שהם בלי מענה כשהמטרה שלנו לתת מענה.
יפעת שאשא ביטון: סוגיה חשובה, נסגור אותה.
<קרן איוס: אני רוצה להגיד גם מילה טובה.
<קרן איוס: כל הזמן מדברים על הילדים.
<קרן איוס: למשולש הזה יש עוד שתי צלעות, צלע אחת זה ההורים שצריכים את השקט ואנחנו רוצים לתת להם את השקט, והצלע השלישית אותה אני מייצגת היא בעצם המחנכות/מטפלות.
<קרן איוס: לנו חשוב לקבל איזו שהיא הכרה תדמיתית.
<קרן איוס: ברגע שהחוק הזה יעבור, קודם כל לא כל דכפין ייתה ויאכל, וכל מי שאוהבת ילדים תכריז על עצמה גננת.
<קרן איוס: אנחנו רוצים לקבל את ההכרה, אנחנו רוצים לקבל את המקום הזה.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אני רוצה שכולם יאהבו ילדים חוץ משתהיה להם הכרה של גננות.
<קרן איוס: אני חושבת שגם מבחינת שכר, אני הייתי משווה את זה לשכר רופא ועורך דין, אני אומרת בכנות.
<קרן איוס: אני רואה מי מטפלת בילדים באהבה גדולה, הן לוקחות את העבודה הביתה, העבודה שלהן היא 24/7, היא לא משבע עד חמש.
<קרן איוס: זה הורים שמתקשרים, זה להעסיק צוות, לעשות ישיבות, זה הכשרה, זה ליווי מתמשך, זה חתונה של 365 בשנה, אנחנו רוצים את זה.
<קרן איוס: ברגע שהחוק הזה יעבור גם לתחושה שלנו, היא תנסוק למעלה.
<קרן איוס: אנחנו לא רוצים להישאר בתחתית שרשרת המזון.
<קרן איוס: תודה יפעת.
יפעת שאשא ביטון: תודה לך קרן, וכמו שאמרת עצם העברת החוק היא כבר איזו שהיא קפיצת מדרגה, בזה שבעצם יקבעו סטנדרטים ויהיה ברור שלא כל אחד יכול לטפל בילדים שלנו, אז מי שיטפל בהם יזכה למעמד שראוי שיהיה לו ולה.
יפעת שאשא ביטון: אמא שהבן שלה הודר.
<כ.ה.: אני יכולה לומר את שמי, הסיפור שלי גם פורסם באינטרנט.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל אנחנו כוועדה, למרות שאת משודרת והכל - - -
<כ.ה.: אני אמא לילד בן שלוש.
<כ.ה.: לפני שנה וחצי הוא אובחן על הספקטרום האוטיסטי בתפקוד גבוה.
<כ.ה.: יחד עם הצוות החינוכי בקיבוץ שבו גרנו החלטנו לשלב אותו בגן רגיל בקיבוץ.
<כ.ה.: אז הגיעה השאלה מי בוחר את ה סייעת שמגיעה לו לליווי, לתיווך.
<כ.ה.: כשאני קמתי ואמרתי "אני בוחרת את הסייעת".
יפעת שאשא ביטון: גן או פעוטון?
<כ.ה.: פעוטון.
<כ.ה.: כשביקשתי לבחור את המתווכת הזו, אותה רכזת חינוך בקיבוץ נעמדה על הרגליים האחוריות ודרשה שזו תהיה רק מישהי מתוך הקיבוץ.
<כ.ה.: אני התנגדתי, פניתי למשרד הרווחה וחיפשתי נוהל שיסביר לי מי בוחר את הסייעת שלהבן שלי.
<כ.ה.: לא היה נוהל כזה.
<כ.ה.: הבן שלי הלך לאיבוד בטיול.
<כ.ה.: כל יום בפעוטון יוצאים לטיול בתחום הקיבוץ.
<כ.ה.: הבן שלי הלך לאיבוד במשך שעתיים, הוא לא נמצא.
<כ.ה.: אני לא ידעתי מזה, בעלי שישב באותה עת בגנים של הבנות הבוגרות יותר שלנו לא נקרא כדי לחפש את הבן שלנו, אחרי שעתיים הוא נמצא ברפת.
<כ.ה.: למזלי ולשמחתי זה לא נגמר באסון, אבל זה היה מאוד יכול להיגמר כך.
<כ.ה.: רק לאחר האירוע הזה כשאני ביקשתי תחקיר, בכל זאת מדובר באירוע חריג, האירוע הזה כמובן לא דווח למשרד הרווחה למרות שיש נוהל מאוד ברור לדיווח.
<כ.ה.: לא רק שהוא לא דווח למשרד הרווחה, הוא לא דווח למוקד של המועצה ובטח ובטח שלא למשטרה.
<כ.ה.: כשאני ביקשתי תחקיר מאותה רכזת חינוך היא הסכימה שאני אכניס סייעת שאני בוחרת.
<כ.ה.: כשהכנסתי סייעת שאני בחרתי, ביום השני שהיא התחילה לעבוד, היא ה תקשרה אלי בוכה וסיפרה לי שהבן שלי מובל בטיולים בכלוב.
<כ.ה.: בעגלול של חצי מטר, ואם יפעת הייתה מאפשרת לי הייתי מראה לכם איך זה נראה.
יפעת שאשא ביטון: אני ראיתי את זה, אני מכירה את הסיפור.
<כ.ה.: יפעת מלווה אותנו כבר שנה וחצי ואני מוקירה לך על זה תודה.
<כ.ה.: כשפניתי לגננת ושאלתי למה הבן שלי מובל כמו חיה, היא אמרה לי "הוא שונה".
<כ.ה.: פניתי לפסיכולוגית של הבן שלי כדי לבדוק אם אני הלא בסדר פה בתמונה, והיא אמרה לי "מה פתאום, כשמשלבים ילד הוא צריך להיות שווה בין שווים בכל פעילויות הגן".
<כ.ה.: הילד הזה תאום.
<כ.ה.: לראות את הבן שלך או שלך מובל בתוך כלוב, נכון שעגלול זה דבר נפלא אבל לא כשהוא נראה כמו שהוא נראה ובטח לא כשהילד מופרד בגלל המוגבלות שלו והוא לא זקוק להפרדה הזאת, ולראות את הבת, התאומה שלו הולכת חופשיה ומשחקת עם יתר החברים בגן, זה מראה שאני הולכת לישון איתו כל לילה ומתעוררת איתו כל בוקר.
<כ.ה.: פניתי לרכזת החינוך והתשובה שלה הייתה "אני מחליטה בגן, יש החלטות הורים וזה בבית ויש החלטות צוות וזה בגן.
<כ.ה.: בגן אני מחליטה, מחר אל תביאי את הילד לגן, עד שאת מגיעה לשיחה עם הנהלת הקיבוץ", כשהנהלת הקיבוץ זה בעצם בעלה.
<כ.ה.: החלטתי שאני הולכת ומצלמת את הסיטואציה.
<כ.ה.: עמדתי מחוץ לגן, לא כמו חוקר פרטי, באופן גלוי לחלוטין בתוך הרכב שלי כשחגורה עוטה את הגוף שלי, כדי שהאירוע הזה יסתיים בזה שאני נוסעת.
<כ.ה.: צילמתי סרטון ואת הסרטון הזה שלחתי לנציבות לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות שפנו לקיבוץ, וכשהם פנו לקיבוץ הם נענו ב"אנחנו מחליטים".
<כ.ה.: הסיפור שלנו הפך להיות מסע שלי, הסיפור שלנו בעיני מצביע על המון המון כשלים - - -
יפעת שאשא ביטון: אגב המקום הוא מפוקח ואני בכוונה הרשיתי את העדות הזאת, אני תיכף אומר למה.
<כ.ה.: המקום הזה לא רק מפוקח, הוא מפוקח עם סמל מוסד, מקבל תקציבים מהמדינה, וכשאני פניתי למנהלת החינוך במועצה האזורית שלנו, נעניתי ב"זה מעון פרטי, אני לא יכולה להתערב".
יפעת שאשא ביטון: אני מודה שזה מצמרר כל פעם מחדש לשמוע, זה סיפור, כפי שנאמר פה, כבר די זמן אני מכירה אותו.
יפעת שאשא ביטון: ואני בכוונה שמה גם את זה על השולחן, כדי שאנחנו נבין שפעם אחת שיש מסגרות במדינת ישראל שחושבות שאם הן בתוך חלקת אלוהים הקטנה שלהן אז הן פרטיות, וגם אם הן מקבלות סבסוד מהמדינה, ואני יודעת שהורים מקבלים שם סיבסוד ממשרד העבודה והרווחה, הם עדיין מרשים לעצמם להתנהל כאילו הם מדינה בתוך מדינה.
יפעת שאשא ביטון: פעם שניה, גם לא במקומות האלה וגם במקומות שלא אומרים "אנחנו פרטיים" ונמצאים תחת פיקוח, אנחנו יכולים למצוא הרבה כשלים, כי הדברים לא סגורים עד הסוף.
יפעת שאשא ביטון: הסטנדרטים והרמה שאנחנו עצם מצפים ומבקשים לה, לא קיימת היום.
יפעת שאשא ביטון: לכן חשוב שאנחנו נשים את זה כאן על השולחן, שגם מהמסגרות המפוקחות, מאותם 23%, אנחנו נדרוש בדיוק את אותו דבר שאנחנו נדרוש מכל אלה שלא נמצאים תחת פיקוח, כי גם שם אנחנו צריכים לעשות התאמה.
יפעת שאשא ביטון: בואו לא נשכח שחוק הפיקוח על המעונות הוא בכלל לא חוק פיקוח על מעונות של ילדים, הוא חוק פיקוח כולל, מלפני הרבה מאוד עשורים והגיע הזמן שבשנת 2018 אנחנו נעשה את ההתאמות שנדרשות למציאות המשתנה.
פנינה תמנו: רק במשפט אני אומר לעניין הפיקוח שאין ספק שצריך להגביר ולהתחיל ליישר בשנת 2018 כמו שאמרת, גבירתי היו"רית, את המצבים והסיטואציות האבסורדיות.
פנינה תמנו: אבל פיקוח ללא מענה ופיקוח ללא כתובות, כי אתה יכול לפקח.
פנינה תמנו: אבל מה קורה בשעת אמת?
פנינה תמנו: מה קורה ברגע האמת?
פנינה תמנו: בסוף יש הורים שפונים ומתריעים או מספרים על מקרים.
פנינה תמנו: השאלה מה המדינה עושה ואנחנו רואים שאנחנו נופלים לא רק ברמת הפיקוח, אנחנו נופלים לצד זה ברמת המענה והטיפול והרבה פעמים הורים פשוט חסרי אונים ושולחים אותם להתנהל מול המשטרה או להתנהל מול רשויות אכיפת החוק, כשאני אומרת שהמענים צריכים להינתן הרבה קודם.
פנינה תמנו: אם עושים פיקוח, עושים את זה כדי לתת בסוף גם מענה ושיהיו כתובות מסודרות שיודעות לטפל בזה במיידי, ולא רק ברמת רשויות אכיפת החוק שעסוקות במאבקים נוספים ורבים.
פנינה תמנו: על זה אני חושבת שאנחנו צריכים לתת דגש.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על השאלה.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה יועצת משפטית נאמנה ששולפת את התשובות.
יפעת שאשא ביטון: בהצעת החוק יש סעיף של טיפול בפניות ציבור שימנו אדם שיהיה אחראי לכל הפניות הללו וירכז את הכל, כך שגם לזה, לא בכדי אמרתי שאנחנו באמת נכנסנו לרזולוציות מאוד קטנות.
יפעת שאשא ביטון: אגב, דווקא מתוך היכרות של מה שקורה בשטח, ודיברתי – חברת הכנסת פנינה – על הנושא של חוסר האונים בראשית דבריי.
יפעת שאשא ביטון: גם אנחנו הרבה פעמים עומדים חסרי אונים אל מול פניות של הציבור אלינו ולא תמיד יודעים לתת את המענה כי יש 1001 חוקים שמגנים במקום על מי שצריך, על מי שלא צריך.
יפעת שאשא ביטון: זאת ההתמודדות היום יומית שלנו ואני מקווה שלאט לאט נפרק את כל הקשרים האלה ונצליח להביא לפתרון שהוא כולל.
<לירון אשל: תודה גבירתי, אנחנו כמובן מברכים על הדיון החשוב הזה ועל העשייה המבורכת של יושבת הראש וחברת הכנסת אלהרר, אנחנו מלווים מקרוב גם את הצעת החוק.
<לירון אשל: אני אגיד שיושבת הראש פתחה ותיארה את זה כשטח הפקר ולא נותר לנו אלא להסכים שזה הביטוי אולי הכי מדויק לסיטואציה שקורית כרגע.
<לירון אשל: תוארו פה מקרים מזעזעים ולצערי אנחנו יודעים שלצד המקרים האלה יש גם את א.
<לירון אשל: בן שנתיים ו-ג.
<לירון אשל: בן שבעה חודשים ו-מ.
<לירון אשל: בת שנה ועוד רבים ואחרים, במועצה לשלום הילד אין שבוע שחולף בלי שאנחנו מקבלים פניה בנוגע למורכבות ולסוגיות ולקשיים שעולים מתוך המסגרות הלא מפוקחות.
<לירון אשל: עצוב לומר שהיום, בשנת 2018, מדינת ישראל היא מדינה נאורה ומתקדמת, ועדיין לפתוח פעוטון יותר קל – כמו שחברת הכנסת אמרה – מלפתוח פיצרייה או לפתוח קיוסק, כי לזה אני צריכה אישור ואני צריכה סטנדרטים ואני צריכה פיקוח ואני צריכה אישור - - - בסיסי.
<לירון אשל: הילדים שלנו שהם הדבר הכי חשוב שיש לנו בחיים כרגע, הם חשופים ואמרו פה הנציגים ממשרד הרווחה, דיברו על ישורת אחרונה.
<לירון אשל: לצד השמחה שלנו שיש איזו שהיא לקיחת אחריות של המדינה אנחנו נגיד שישורת אחרונה זה מושג אמורפי, מושג שסתום, ובמושגים של פגיעה אפשרית בקטינים ישורת אחרונה זה איזה שהוא מושג באמת מעורפל.
<לירון אשל: מה צריך לקרות למעשה כדי שהדברים יתחילו לזוז ויהיו סטנדרטים בסיסיים שיגנו על הילדים שלנו מפני הפגיעה הבאה.
<לירון אשל: אנחנו לא רוצים למלא את השולחן הזה בסיפור אחרי סיפור, אחרי עוד זוג הורים שמתיישב פה סביב השולחן, צריכים לפעול ולפעול כמה שיותר מהר ולפעול בצורה הכי נחושה והכי אדוקה כדי לקדם את החוק הזה.
יפעת שאשא ביטון: אחז בבקשה.
<אחז אגם: תודה רבה.
<אחז אגם: אני ביקשתי לדבר בגלל שאני באמת מרגיש שיש שינוי בתקופה האחרונה.
<אחז אגם: השינוי מגיע מאתנו ההורים.
<אחז אגם: האמת שקצת נמאס לנו, נמאס לנו לחכות, נמאס לנו 20 שנה של כן עולה החוק, לא עולה החוק, כן זז ימינה כן זז שמאלה, מספיק.
<אחז אגם: יערה ציינה מקודם שלושה מקרי מוות רק בחודש האחרון, ואין סיבה שזה יקרה.
<אחז אגם: ברוב המדינות המתוקנות כמות כזאת של מוות גם אם יקראו לה מוות בעריסה או כל שם אחר, היא לא קורית.
<אחז אגם: לכן הכינוי מוות בעריסה הוא כינוי קצת לא ברור.
<אחז אגם: איך שם אין מוות בעריסה ובישראל יש?
יפעת שאשא ביטון: לא, קודם כל יש עוד מקומות שיש בהם מוות בעריסה.
יפעת שאשא ביטון: מוות בעריסה היום במדינת ישראל זה שם כולל להרבה מאוד תמותות שאין להם סיבה שמצאו אותה.
יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהשיח שהתקיים פה סביב הנושא של נתיחה, אל תנסה לחבר בין הדברים.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הגדול הוא שאנחנו לא באמת יודעים אם המוות הוא פתאומי או הוא מוות כתוצאה ממשהו שקרה ולעולם לא נדע כי אין מי שיספר לנו.
<אחז אגם: האמת שזה בדיוק מה שניסיתי לומר.
<אחז אגם: שהכינוי הוא מוות בעריסה, אבל אף אחד היום לא באמת יודע.
<אחז אגם: אגב, לפני כשבועיים היה ראיון בתכנית הבוקר של רופא, שאמר "כן, 50 ילדים בישראל מתים בגילאי לידה עד שלוש כתוצאה מכאלה דברים - - -".
<אחז אגם: מה זאת אומרת?
<אחז אגם: ואיך אנחנו חיים עם זה בשקט?
<אחז אגם: איך זה יכול להיות שכל שנה 50 ילדים נפטרים מנסיבות לא ברורות, שקוראים להן מוות בעריסה וכאלה.
יפעת שאשא ביטון: לא כולם מתים בגן.
יפעת שאשא ביטון: חלקם גם מתים בבית, חלקם מתים גם בלילה.
יפעת שאשא ביטון: בוא, הסיפור הזה מורכב.
<אחז אגם: אני מסכים איתך, אבל 67% מהמקרים קורים במסגרות כאלה ואחרות.
<אחז אגם: אגב, בדרך כלל לא במפוקחות, וזה בדיוק מעיד על הנקודה.
<אחז אגם: נמאס לנו כבר, ואנחנו כהורים מתחילים להתאגד ולהתחבר על מנת לתת את הגיבוי לחוק הזה, כי זה בלתי אפשרי.
<אחז אגם: בלתי אפשרי שהילדים שלנו נשארים כהפקר, בלתי אפשרי שהסיפור כמו של ענת יקרה, כי הסיפור של ענת מבחינתי הוא הפנים של כולנו.
<אחז אגם: ענת עשתה כל דבר שהורה נורמלי יכול לעשות.
<אחז אגם: יכולים לכתוב לה "למה לא נשארת בבית עד גיל חמש", זה לא הגיוני.
<אחז אגם: במציאות של היום האמהות או ההורים - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, הם לא יכולים לכתוב.
יפעת שאשא ביטון: זה פשע לכתוב לה דבר כזה.
<אחז אגם: האמת שגם את זה כתבו לה.
<אחז אגם: ענת לא אמרה את זה, אבל יש אנשים שכתבו "למה לא נשארת עם הילד שנה או שנתיים או שלוש".
<אחז אגם: במציאות הנוכחית זה בלתי אפשרי וכשאנחנו רוצים את הילדים שלנו במקומות, אנחנו צריכים לדעת שהם מפוקחים.
<אחז אגם: יפעת, אנחנו נעשה כל מה שצריך מבחינת ההורים, אנחנו נפעיל ואנחנו נבוא ואנחנו נגיע לכל מקום ואנחנו נצעק את הצעקה כי מה שקרה יכול לקרות לכל אחד מאתנו ואסור שזה יקרה.
<אחז אגם: הילד הבא הוא על הראש של כל מי שחושב לעכב את החוק הזה בעוד יום אפילו.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אחז.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר שנמאס לכם ובצדק, ובשביל זה אנחנו כאן.
<ולרי זילכה: אני מבית איזי שפירא, רכזת פורום ארגונים והורים למען ילדים עם מוגבלות.
<ולרי זילכה: אני רוצה להודות לך יושבת הראש, שאיפשרת את העדות הזאת של פעוט עם צרכים מיוחדים.
<ולרי זילכה: אני יודעת שאת מטפלת בזה וזה תהליך שכבר מתרחש, לוודא שבאמת הפעוטות האלה לא יהיו חשופים לאפליה וייקלטו במעונות היום, אני מניחה שחלק מזה יבוא גם לידי הסדרה בחוק, גם מבחינת היעדר אפליה, גם מבחינת הכשרה וגם העובדה שהיום מי שבכל זאת, אחרי כל התהליכים יזדקק ונזקק לסייעת, יכול לקבל רק במסגרות המפוקחות וככל שיהיה יותר פיקוח תהיה להם באמת יותר אפשרות להשתלב ולכן הילדים עם הצרכים המיוחדים על השולחן בעניין הזה כמו כל הילדים האחרים.
יפעת שאשא ביטון: בעצם מענה של פיקוח ייתן מענה לסוגיות נוספות מעבר לסטנדרטים שדיברנו עליהם, גם במענים שניתנים אגב לילדים שהם חולים, ילדים אלרגיים, כל הסוגיות שעלו כאן במשך כל השנה האחרונה לדיונים, אנחנו בעצם בתוך כך נפתור עוד הרבה מאוד דברים, זה רק מחזק עד כמה החוק הזה הוא דרמטי וחשוב.
<רות דיין מדר: כולנו שותפים לחקיקה שבשני העשורים האחרונים מנסים להגיע להבשלה וליישום.
<רות דיין מדר: אני חושבת שצריך לקחת את החקיקה הקיימת, כבר עברנו סעיף-סעיף, אות-אות, משפט-משפט ונתנו כבר את הדגשים שלנו, גם כל משרדי הממשלה לרבות האוצר.
יפעת שאשא ביטון: זה נשען על זה, אגב.
<רות דיין מדר: אני מפחדת מלרוץ ולפתוח כל דבר שוב מחדש, כי החשש הוא שאולי לא נגיע שוב לישורת האחרונה ולחקיקה, גם אם החקיקה לא מושלמת, עדיף שהיא תהיה כי היא תייצר רפורמה ומציאות חדשה וזה כבר נכון.
<רות דיין מדר: יש דברים שלא צריך לחכות לחקיקה.
<רות דיין מדר: מה שכבר אפשר לעשות היום בנהלים עדיף שנעשה בנהלים, יצטרך להיות בינוי של מעונות יום שגם ילדים עם צרכים מיוחדים יכולים להיות משולבים גם בתוך הכיתות וגם בכיתות נפרדות, זה דבר שכבר משרד הרווחה יכול לתת לו מענה בבינוי, הרשויות תבנינה בהתאם, ונהלים.
<רות דיין מדר: אם יהיו נהלים, הרכזת שם תדע איך היא צריכה לנהוג ובוודאי היא לא תנהג כמו שהיא נהגה.
<רות דיין מדר: - - -
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה רות.
יפעת שאשא ביטון: לגבי הסוגיה של כל הנושא של תכנון ובניה, בואו נסכם שתעשו דיון אפילו פנימי אצלכם עד המושב הבא כדי שנוכל לקבל התייחסות, איך אנחנו מסייעים לכל מי שכבר קיים בשטח ויבוא איתנו למהלך של פיקוח עד שבעצם נאיץ את הבניה ונאפשר לכולם להשתכן במעונות שהמדינה בונה.
<רות דיין מדר: היו לא מעט דיונים, נעשה דיון מסכם ונביא את ההמלצות.