GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אריאל פרטוש: המשרד עצמו כאחראי על העירוניות, כחלק מן הפיתוח של האו"ם, יעד 11 מדבר על ערים, להפוך אותן ליותר מכילות ואחת מהמטרות שלו היא להפוך את המרחב הציבורי לנגיש לכולם.
אריאל פרטוש: וכאשר מדברים על כולם זה בדרך כלל, כשמתחילים ומדברים על תכנון, על ילדים.
אריאל פרטוש: ילדים הם חלק מהקהילה, הם הבסיס של הקהילה וצריך להכווין את זה לפי ילדים.
יפעת שאשא ביטון: איך זה בא לידי ביטוי?
אריאל פרטוש: יש לנו למשל את פרויקט 360 שחלק מהסעיפים שלו מדבר על ההלכתיות.
אריאל פרטוש: זאת אומרת, על הנגישות לגני ילדים, לפארק משחקים, שהכול צריך להיות בטווח 250-300 מטר - - - של אגף תכנון - - -
נעמה אשל: בעקבות שת"פ - - -
יפעת שאשא ביטון: בואי, תצטרפי לשולחן.
נעמה אשל: אני נעמה, אדריכלית נוף במשרד השיכון.
נעמה אשל: בעיקרון, בכל שצ"פ בתכנית של משרד הבינוי והשיכון נמדדים מרחקי ההליכה לפי גדלי השצ"פים והנושא של מרחקים לצרכי שירות נמדד גם ברמת מוסדות הציבור וגם ברמה של שצ"פים, כמו - - -
תמר זנדברג: אני חייבת רגע לשאול משהו.
תמר זנדברג: תראו, זה כאילו שאנחנו מקיימים את הדיון הזה בשני עולמות, אפרופו מה שאת אמרת על חריש.
תמר זנדברג: באמת, סליחה שאני נופלת על זה דווקא פה, קיימנו על זה דיונים בכל הוועדות היום, בכל מקום יש נציגי משרד השיכון ועמותות שתיכף ידברו וכולם מדברים גבוהה גבוהה על הליכה ברגל ועל שילוב השטחים הציבוריים ואני לא יודעת, אני חיה במדינה אחרת?
תמר זנדברג: עוד ועוד שכונות וערים שאנחנו - - - החדשות, שניבנו עכשיו, בבנייה, בשנים האחרונות, ויותר גרוע מזה, שמתוכננות ועוד לא יצאו לפועל ועוד אפשר לעצור את הרכבת שדוהרת לכיוון הלא נכון, הן כולן באותן הצורות האמורפיות, האַמֶבות האלו, עם שטחים פתוחים מהסוג, סליחה, שתיארתי קודם, של שטח אולי ציבורי ואולי יש לו מרחק הליכה אבל הוא לא מתוכנן בצורה עירונית, הוא לא מתוכנן ליד רחוב, הוא מתוכנן כך ששכונות המגורים עוטפות אותו ויוצרות איזה פארק שבלילה חשוך ומזמין את אותה אלימות ואת אותה שהייה של בני נוער ושתייה וכו'.
תמר זנדברג: בלי עירוב שימושים, בלי רחוב עירוני אפילו שהזווית שלו ישרה ויש חנויות, כמו הדבר הכי בסיסי, הכול כמו חצי Gated Communities שגם אם הן לא סגורות בשער, הן סגורות בפועל מבחינה תכנונית.
תמר זנדברג: אני באמת שואלת איפה אנחנו חיים?
תמר זנדברג: את מדברת על דברים, כן, יש - - - לכן אני אומרת שהיא מדברת על הדבר הלא נכון.
נעמה אשל: קודם כל צריך להבין - - -
תמר זנדברג: סליחה, אבל זה דיבור, זה כמו איזה - - - אתם באים ואומרים לנו: כן, מדדנו את המרחק מהפארק - - -
יפעת שאשא ביטון: זו לא סתירה כי המרחקים יכול ונמדדו והכול, את מדברת על איפה צריך להיות הפארק.
יפעת שאשא ביטון: אני בתפיסה שלי זה בסדר גמור שהפארק שבו הילדים צריכים להסתובב יהיה דווקא תָּחום בתוך המסגרת אבל שוב, זה ענין של תפיסות.
תמר זנדברג: אנחנו לא ממציאים, העירוניות יש לה עקרונות.
תמר זנדברג: אנחנו לא ממציאים אותם כל פעם מחדש.
תמר זנדברג: תיכף נשמע - - -
יפעת שאשא ביטון: ומה יהיה?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא רוצים לקחת את הפארק למקום רחוק.
תמר זנדברג: להיפך, ממש לא רחוק.
תמר זנדברג: להיפך, הוא משולב בתוך שכונת המגורים כך שגם הילדים הולכים אליו וגם הם לא שוהים בו בדיוק שעתיים ביום ובשאר הזמן הוא שומם וחשוך, אלא שהוא עובד לאורך כל היום.
נעמה אשל: עירוניות היא מכלול של דברים - - -
תמר זנדברג: נכון, אבל אף אחד מהם לא מיושם באף אחת מהשכונות שניבנות היום.
נעמה אשל: אל"ף, שכונות רבות ניבנות במדינת ישראל על ידי גורמים שונים - - -
תמר זנדברג: התכנון, התכנון במדינת ישראל הוא מאד ריכוזי.
תמר זנדברג: יש מינהל תכנון, יש שש ועדות מחוזיות, יש עכשיו ותמ"ל אחד, איזה גורמים?
נעמה אשל: נכון ועדיין, אני מייצגת את הגוף שממנו אני באה, משרד השיכון, משרד השיכון לא מתכנן בכל הארץ.
נעמה אשל: יש בכל הארץ, לפעמים הם מיושמים ולפעמים לא מיושמים אבל עדיין, נושא של עירוניות הוא מאד מורכב.
נעמה אשל: אם זה היה רק להכניס, את יודעת, כמו מתכון, להכניס קמח, פלפל ומלח אז לא היו צריכים בכלל מתכננים, היינו מכניסים וכל הערים היו יוצאות טובות אבל יש הרבה מרכיבים, יש הרבה מרכיבים בתוך - - -
תמר זנדברג: מה מהמרכיבים האלה אתם מיישמים, בתור משרד שיכון?
נעמה אשל: שוב, הנושא של עירוב שימושים הולך ונכנס יותר ויותר.
נעמה אשל: היום - - -
נעמה אשל: בתכנית החדשות, כמובן - - -
תמר זנדברג: איזה?
תמר זנדברג: איפה זה?
תמר זנדברג: תני לי דוגמה אחת ושוב אני אומרת, יש מאות אלפי - - -
נעמה אשל: כסיף, בסדר?
תמר זנדברג: איפה עוד?
נעמה אשל: בחריש, אני אומרת - - -
תמר זנדברג: נו, באמת.
יפעת שאשא ביטון: בחריש התכנית היא טובה.
יפעת שאשא ביטון: יש שם בעיה של כספים שעברו משתי הרשויות וכנראה נגזלו משם.
יפעת שאשא ביטון: הן לא מיושמות, זה הסיפור.
נעמה אשל: תכניות שמבוצעות, שתוכננו לפני, חמש שנים, חמש עשרה שנה, כי תהליכי התכנון - - -
תמר זנדברג: אני רואה גם תכניות שמאושרות היום.
תמר זנדברג: יש היום מאות אלפי יח"ד מתוכננות שעדיין לא יצאו לפועל וכל הזמן אני רואה את התכניות.
תמר זנדברג: ואפילו התחדשות עירונית, אפרופו, אם לוקחים אותן כפי שהן היום, הן עושות דה אורבניזציה של מרחבים עירוניים שכבר קיימים.
תמר זנדברג: כבר יש עירוניות טובה בשכונות במרכז העיר אז הורסים אותה ושמים מגדלים שמקיפים פארק שומם, שהדבר הכי בולט שם הוא כניסות לחניה.
תמר זנדברג: בלי עירוב של שטחי מסחר, בלי שחושבים על אוכלוסייה מגוננת בשכונה הזו.
תמר זנדברג: את יודעת, אלה דברים שקורים עכשיו, לא לפני חמש עשרה שנה וגם לא לפני שנה.
נעמה אשל: בסדר, שוב אני אומרת, אני לא יודעת להגיד לך על כל מה שקורה במדינת ישראל, המשרד לא אמון על כל מה שקורה במדינת ישראל.
נעמה אשל: אני כן רוצה לומר שהנושא של עירוניות, של הלכתיות של רחובות שיש בהם יותר עצים ויותר הצללה, דברים שלא חשבנו עליהם בעבר, נכנסים היום ל-main stream.
נעמה אשל: זה נכון שאת תראי אותם, זה יקח זמן, לא תראי אותם מחר בבוקר אבל התהליך של החשיבה הוא תהליך שהוא קורה.
נעמה אשל: שבילי אופניים קורים, בכל הערים כמעט שאני מכירה יש נושא של תכניות אב לשבילי אופניים, והתחלה של מימון של שבילי אופניים כדי לייצר מערכת תנועה שלא מתבססת על הרכב הפרטי.
נעמה אשל: נושא של תחבורה ציבורית מקבל היום יותר עומק בתכנון שלו, של מערכות של נת"צים ותחבורה ציבורית כמעט בכל שכונה שאני מכירה שיוצאת היום לפועל.
נעמה אשל: אז הדברים האלה, נכון שלוקח להם את הזמן שלהם אבל - - -
תמר זנדברג: איפה יש שכונה שתחבורה ציבורית מתוכננת בה ומוטמעת?
נעמה אשל: תגידי לי איפה לא.
נעמה אשל: בכל השכונות החדשות כן.
יפעת שאשא ביטון: בכל השכונות החדשות שמתוכננות?
תמר זנדברג: איפה יש שם תחבורה ציבורית שמתוכננת בשלב תכנון השכונה?
תמר זנדברג: אני לא מכירה דבר כזה.
נעמה אשל: בוודאי, יש נתיבים של נת"צים - - -
יפעת שאשא ביטון: אצלנו לא צריך נת"צים כי אין לנו את הבעיה הזו של העומס אבל יש - - -
תמר זנדברג: תחבורה ציבורית היא לבנות רחוב שנוח לאוטובוס לעבור בו.
תמר זנדברג: לבנות את המגורים כך שהם יהיו קרובים ונגישים לתחנות האוטובוס, איפה זה קורה, איפה?
תמר זנדברג: איפה למשל?
שירי פונדמינסקי: אני חושבת שהבעיה שלנו - - -
תמר זנדברג: תני דוגמה.
תמר זנדברג: סתם, אולי אני לא מכירה.
נעמה אשל: תציגי את עצמך בבקשה.
קריאה: שירי פונדמינסקי ממשרד הבינוי והשיכון.
קריאה: אני חושבת שבראש שלנו הבעיה היא שהתמונה שאנחנו רואים היא מרכז לונדון, מרכזים של ערים מאד מאוד גדולות ואינטנסיביות.
קריאה: וזה לעשות חטא להשוות את הדבר הזה.
קריאה: אנחנו כן עושים - - -
תמר זנדברג: לְמה להשוות?
שירי פונדמינסקי: את השכונות תשווי פרבר בלונדון, גם לערים שאנחנו חושבים שהן דוגמאות טובות לעירוניות, יש פרברים שהם לא מייצגים עירוניות טובה בתוספת כי לעירוניות השנייה יש כוח וכלכלה וכל מיני מרכיבים שקשה ליצור אותם בכל שכונה ושכונה שאנחנו עושים.
שירי פונדמינסקי: עדיין, כל המרכיבים במתכון הזה שאנחנו מדברים עליו, של הלכתיות ועירוב שימושים ומסחר והורדה של המהירות של הנסיעה, כשמכונית נוסעת בתוך השכונה והצרה של הרחובות, רחוב שהוא עם נתיב אחד ולא עם - - - אז הדברים האלה קורים בכל שכונה.
תמר זנדברג: קודם כל בואי נתחיל מזה שבכלל יהיה רחוב.
תמר זנדברג: סליחה, ברוב המקומות האלה המושג הבסיסי, לא במרכז לונדון, במרכז חולון, במרכז בת ים, במרכז קריית שמונה, במרכז באר שבע, במרכז אילת, זה קודם כל רחוב, שברחוב יש כביש, מדרכה, מסחר ומגורים.
תמר זנדברג: כל הדבר הזה בכל השכונות שמדברת עליהן, הדבר הזה לא קיים.
תמר זנדברג: יש פשוט איזשהו ציר תנועה וכניסות לחנייה, זהו.
יפעת שאשא ביטון: אני, ברשותכם, גם בגלל שאנחנו תיכף עוברים זמן ועדה, אני מבינה שזה מאד מעניין, גם אני יכולה להישאר בתוך הדיון של איפה יש תחנות, אצלנו במקרה הזה אני שמחה שאנחנו נמצאים במקום טוב יחסית, יש רחובות, יש תחנת אוטובוס ליד כל שכונה, דברים נמצאים שם ועדיין יש עוד הרבה מה לעשות אבל אנחנו הפסקנו את אריאל.
אריאל פרטוש: לא, אני חושב - - -
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להחזיר את זה רגע חזרה, דיברנו על ילדים ונוער והתאמה של העירוניות לילדים ולנוער אז חשוב שרגע נהיה שם, אתם רוצים להוסיף משהו, משרד השיכון, בנושא הזה?
אריאל פרטוש: לא - - -
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר, אני אומר לחברתי תמר זנדברג, אני ראיתי כמה תכניות חדשות, בעיקר איפה שקרוב אלי אז אני גם מעורבת, הן מתוכננות טוב.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אני הייתי קונה עכשיו את מה שיש שם על הדף.
תמר זנדברג: פה?
יפעת שאשא ביטון: בהרבה מקומות שראיתי אבל גם אצלנו, גם בקריית שמונה, לצורך העניין, שכונה חדשה עם מאות יח"ד ואת רואה את התכנית, את מסתכלת ואת אומרת: וואללה.
יפעת שאשא ביטון: תאמיני לי, גם את לא היית חותמת אבל למה אני אומרת את זה, כי מה שצריך לוודא זה שבסוף נקבל את מה שיש שם ולא נקבל את מה שהוא אין ברירה.
יפעת שאשא ביטון: והסיפור של חריש הוא לא סיפור של המדינה לצורך העניין, יש שם איזשהו ענין של כספים, התחילו לבנות ובאמת כולם הגיעו לשם בזכות מה שהציעו בתכנון, זה נתקע על כסף וזה עצר בבתים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, לא השלימו שם שום דבר - - -
תמר זנדברג: חריש, אגב - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את זה כי יש לי משפחה שם והם הגישו בקשה.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, בסוף בסוף מה שצריך לוודא הוא שמה שיש על הדף יהיה גם במציאות ואז הדברים גם ייראו אחרת.
יפעת שאשא ביטון: אם מישהו ירצה להתייחס אז בשמחה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, עמותת "מרחב", עופר.
עפר לרנר: צהרים טובים לכולם, שמי עפר לרנר, אני מתכנן ערים, אני מתמחה בתהליכי תכנון אסטרטגי במשותף עם קהילות שוליים, שנמצאות עם נגישות מאד נמוכה למשאבים.
עפר לרנר: אני מתנדב בעמותת "מרחב", חוקר במרכז לחקר העיר בטכניון.
עפר לרנר: ואני לא רוצה לקחת ערים, לא לונדון ולא פריז אלא לדבר על דימונה.
עפר לרנר: לדבר על אתי וקנין וז'קלין איבגי, שבעצם מובילות את "מוטב יחדיו" בדימונה.
עפר לרנר: עמותת "מרחב" עשתה לפני חצי שנה תהליך של חשיבה אסטרטגית על איך אפשר להביא להתחדשות מרכז העיר דימונה.
עפר לרנר: וכמובן כשאנחנו - - - לעבוד עם אנשים אז דבר ראשון שיתוף הפעולה שלנו, או לפחות שלי כמתכנן חברתי, עבדתי עם אנשים של העבודה הקהילתית.
עפר לרנר: והעבודה עם ז'קלין ועם אתי הייתה עבודה יוצאת מגדר הרגיל וגם בתור מי שהגיע למקום, המצב הפיזי של השכונה, שכונות הניצחון א' וב' שנמצאות בשולי המרכז, המצב הפיזי היה הרבה יותר גבוה ממצב פיזי של שכונות דומות, שבהן לא פועלת עבודה קהילתית בצורה הזו, באותו מצב סוציואקונומי, אז זה גם, בתור מתכנן שעובד בשטח, יכול להביא עדות על ההצלחה של הפרויקט.
עפר לרנר: כשמדברים על ההתחדשות של השכונות הוותיקות בערי השדה במדינת ישראל, הבעיה המרכזית, וזה בסוף משפיע גם על הילדים בהקשר, היא שכלי ההתחדשות העירונית הקיימים היום לא רלבנטיים לסדר גודל של 80% ממצאי הדיור במדינת ישראל.
עפר לרנר: זאת אומרת, פינוי-בינוי ותמ"א 38, כל הכלים האלה פשוט לא רלבנטיים.
יפעת שאשא ביטון: רק שיקום שכונות נכנס שם.
עפר לרנר: לא, כי זה הכלי שאנחנו מכירים.
עפר לרנר: אנחנו צריכים היום לאמץ כלים שהם חדשים לגמרי.
עפר לרנר: במשך חמש שנים הייתי עמית מחקר ב-MIT ושם חלק מהמחקר שלי היה בעצם לחקור מודלים של התחדשות עירונית בכל העולם, ועל איך הקהילה עצמה יכולה לקחת חלק מהותי בתהליכי ההתחדשות העירונית.
עפר לרנר: דרך אגב, שזה לא רק לחדש את ההתחדשות פיזית אלא זה גם לייצר, לדוגמה, מקורות תעסוקה, שההתחדשות עצמה מייצרת מקורות תעסוקה ומעגלים גדולים מאד של יצירת בסיס כלכלי למשפחות.
עפר לרנר: בדימונה, לדוגמה, לקחת את המינהלת השכונתית של שכונות הנצחון א' וב', שפועלת, שלאנשים יש אמון מאד גדול בין העבודה הקהילתית לבין התושבים ועל המינהלת הקהילתית הזאת להלביש בעצם משהו שהוא יזמות נדל"נית קהילתית, שהרווח של הפיתוח יבוא לקהילה.
עפר לרנר: הדבר הזה יחזק בסופו של דבר את כל הדברים שאנחנו מדברים עליהם - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל איך אתה עושה את זה?
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו מדברים על שכונות שהן בוא נודה, שכונות מורכבות ולא קלות, שלתושבים אין את הכספים ליזמות נדלנית - - -
עפר לרנר: היות שאני מתכנן אחראי ולא סתם זורק דברים מכל מיני מקומות אז פיתחתי מודל כלכלי, איך הדברים האלה יכולים להתקיים, במכפלות, בדימונה דיברו על מכפלה של 1:11 בשכונה הזאת - - - יזם.
עפר לרנר: אני הראיתי איך אפשר לעשות את זה במכפלות של 1:3, עם היתכנות כלכלית וכל הדברים האלה.
עפר לרנר: מה המדינה היום פותרת?
עפר לרנר: איך היא פותרת את זה?
עפר לרנר: יש תמ"א 38 בדימונה.
עפר לרנר: איך זה אפשרי?
עפר לרנר: המדינה נותנת לכל יחידת דיור, עבור כל יחידת דיור ליזם, 70,000 ₪.
עפר לרנר: המשמעות היא שבמקום שאנחנו ניתן את הכסף הזה ומשקיעים את זה במרחב הציבורי, בקהילה, ומייצרים הון קהילתי, אנחנו נותנים את זה למשקי בית או ליזמים.
עפר לרנר: אנחנו בעצם לא גורמים לעושר קהילתי אלא אנחנו גורמים לאותם יזמים להתעשר יותר - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה ענין פילוסופי פה, כי אני יכולה - - -
עפר לרנר: זה ענין פרקטי מאד.
יפעת שאשא ביטון: פילוסופי מבחינת התפיסה של מה נכון.
יפעת שאשא ביטון: להשקיע עכשיו במשקי הבית האלה ולהרוויח הרבה משקי בית שמחדשים את עצמם, שהילדים שלהם גדלים בסביבה אחרת, או להשקיע את זה בתוך הקהילה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אומרת מה נכון, אני רק אומרת שזה ענין של תפיסה.
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר תמ"א 38 - - - לא, אני יכולה להגיד לך שתמ"א 38 בהרבה מאד מקומות הביאה לשינוי משמעותי, שאם יבדקו, לצורך העניין, השפעות של תכנית של "מוטב יחדיו" יחד עם השינוי הפיזי והכול, אתה תראה שכל האחוזים שעלו כאן לפחות יכפילו את עצמם.
יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר אנשים מסתכלים ומתייחסים לשכונה שלהם, לבלוק שלהם, תיכף אני אגיד לך את זה גם בעיניים של ילדים, בהיבט הפיזי.
יפעת שאשא ביטון: יש ילדים שלא מביאים היום חברים הביתה כי הם מתביישים באיך שהבניין שלהם נראה או באיך שהבית שלהם נראה.
יפעת שאשא ביטון: לכן יש משמעות מאד גדולה גם להיבט הזה אז כשאני אומרת פילוסופיה, זה מהמקום שלא בטוח שאנחנו יודעים מה יותר נכון, זה או זה.
עפר לרנר: אני מסכים לחלוטין אבל לדוגמה, בשכונת הניצחון א' וב', 70,000 שקל לא יאפשרו למשקי הבית שגרים שם להניע שום תהליך של פיתוח - - -
יפעת שאשא ביטון: אמרתי לך, יש לך יותר הזדמנות נדלנית, כי אם אתה מביא שיקום שכונות לצורך העניין, שמשנה לבלי היכר את הסביבה הפיזית שהילדים נמצאים בה, אתה בא ורואה מקום חדש לגמרי ואני מדברת כי אני מכירה את זה, זה לא - - -
עפר לרנר: יש לדוגמה בעולם שני מודלים.
עפר לרנר: אחד של Community Development Cooperation בארצות הברית, האיגודים לפיתוח קהילתי ויש את כל הנושא של הדיור הקהילתי בגרמניה, אפשר לייצר.
עפר לרנר: אם יש לנו את ה-70,000 שקל ליחידת דיור ולוקחים עוד פילנטרופיה ועוד דברים אחרים ואת תוספת יחידות הדיור, אפשר לייצר מודלים כלכליים שיכולים לאפשר לאנשים לגור בקהילה ושהכסף הולך לאיזשהו משהו קהילתי.
עפר לרנר: גם לייצר, לדוגמה, בתוך המודלים האלה, וזו האופטימיות של התהליך שאנו מטפחים, דיור ציבורי והרבה מאד ארגונים קהילתיים.
עפר לרנר: ההמלצה שלי או השורה התחתונה של מה שאני אומר, היא בואו נחשוב על מודלים אלטרנטיביים שרלבנטיים לערי השדה במדינת ישראל, כדי להביא משהו שיהיה פיתוח לטובת התושבים, כי הכלים כיום לא מאפשרים את זה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה עמותת "מרחב".
יפעת שאשא ביטון: כן, אני מכירה וזוכרת את המפגש הראשון שהבאנו, אגב, ודיברנו עם הקהילה, לקח לנו כמה שנים טובות להניע את התהליך הזה ובסוף בסוף זה מושתת על איך זה נראה שם.
יפעת שאשא ביטון: כל הארגון והכול, בסוף - - -
עפר לרנר: כולנו רוצים לחיות במקומות יפים.
יפעת שאשא ביטון: החידוש של המבנים וכל המרכז המסחרי שמקבל פנים חדשות, כדי למשוך אנשים, כן, זה חלק מהמפתחות שצריך להביא כדי שהתהליכים האלה באמת ינועו.
סמדר אונה: צריך לבנות ערים תאומות בישראל, לא רק - - - בחו"ל.
סמדר אונה: למה אתה צוחק?
סמדר אונה: ברצינות.
סמדר אונה: למה דרום תל אביב לא יכולה להיות עיר תאומה של דימונה למשל?
סמדר אונה: אני מדברת על זה ברצינות.
עפר לרנר: זה חייב להיות.
סמדר אונה: למה רק ארצות הברית וגרמניה?
סמדר אונה: אפשר למצוא כל מיני ערים שאומרות - - -
יפעת שאשא ביטון: צריך לשאול מהי המשמעות של ערים תאומות, התועלת והאפקטיביות שלהן, לפני שאנחנו מחברים אותן, כי גם בזה אני לא עד הסוף סגורה.
סמדר אונה: אני לא מדברת על המודל כמות שהוא, אני חושבת על מחשבה, אנחנו כולנו אזרחי המדינה - - -
יפעת שאשא ביטון: מי גבירתי, לפרוטוקול?
סמדר אונה: סמדר אונה.
סמדר אונה: הנושאים האלה של החיבוריות, שבוע שעבר היו פה דיונים בכנסת על הנושא של מועצות מקומיות והיום זה על הערים, זה לא משנה, על הפריפריות, שזה בדרך כלל, אז לעשות את זה, לחשוב על תהליך של ערים חזקות ואזורים חזקים מאמצים, ולבנות מודל נכון, מאמצים אזורים מרוחקים יותר, ששם בדרך כלל יותר בעיות שמעלים בכל מקום.
סמדר אונה: גם הם אזרחי המדינה.
יפעת שאשא ביטון: רעיון מעניין.
קרן גוטליב: אפשר להגיב?
קרן גוטליב: קרן גוטליב, חברת הפורום הישראלי לעירוניות אבל בכובע אחר, אני גם עובדת בעירית תל אביב.
קרן גוטליב: דווקא עירית תל אביב יש לה תכנית שהיא פחות נוהגת לפרסם אותה, אבל תכנית שנקראת "שותפויות ערים", שותפויות של עירית תל אביב עם כל מיני ערי פריפריה על בסיס של תרבות.
קרן גוטליב: יוצרים המון שיתופי פעולה דרך מחול, תיאטרון, נוער, מבוגרים, זקנים.
קרן גוטליב: הם לאו דווקא מפרסמים את זה אבל יש הרבה תכניות שבדיוק עובדות על המקום הזה שאת מדברת עליו, שהוא חיבור של עיר חזקה עם ערים מוחלשות יותר.
יפעת שאשא ביטון: טוב, תודה.
ג'ולי פלד: סליחה, ממש קצר.
ג'ולי פלד: שמי ג'ולי פלד, אני אדריכלית נוף, גם בכובע של יועצת - - -
יפעת שאשא ביטון: מי שרוצה לדבר, יש פה אחלה מזנון, קפה טוב וגם אנחנו לא נפריע לכם.
ג'ולי פלד: אני רציתי להתייחס לשני נושאים ממש בקצרה.
ג'ולי פלד: אחד על חריש מאחר ואני מטעם המשרד, לקחו אותי כיועצת לגנים ולפארקים של חריש.
ג'ולי פלד: צריך להבין שבחר
ג'ולי פלד: יש יש הרבה כוחות שפועלים והמרחב הציבורי מורכב מכמה משרדים שפועלים בשטח, אז אי אפשר לשים באותו סל את הגינות שכונתיות עם גני ילדים ויחד עם - - -
יפעת שאשא ביטון: חריש אין בה כלום היום, יש בה רק בתים.
ג'ולי פלד: אני מזמינה אותך לסיור אתי ביחד ולראות, היום הצגנו את זה בוועדת חינוך, את הפארקים ואת הגינות השכונתיות שעשינו בחריש בשלש השנים האחרונות והן ממשיכות בקצב ולהיפך, המשרד הציב לו כמטרה לשים את הפארקים לפני התושבים.
ג'ולי פלד: עוד פעם, אנחנו עושים את זה לצד מרכזים קהילתיים - - -
יפעת שאשא ביטון: יש ווייז שנשלח את התושבים שגרים שם ופונים אלינו, אנשים שיוצאים החוצה?
ג'ולי פלד: את מוזמנת אתנו לסיור, יש גם מצגת פה.
ג'ולי פלד: מאחורי המועצה, הפארק המרכזי שלהם, למשל, נמצא מאחורי המועצה.
יפעת שאשא ביטון: יש שם שכונות חדשות - - -
ג'ולי פלד: שכונות חדשות, נכון.
יפעת שאשא ביטון: שהביאו לשם, עם תושבים שהגיעו ממקומות כמו יקנעם וסביבותיה, מקומות שהם מפותחים והם הגיעו לשם בגלל התכניות שהם ראו.
יפעת שאשא ביטון: הם ראו תכנית, מאד מצאה חן בעיניהם, הגיעו לשם והיום זה תקוע.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים למה זה תקוע, זה לא הסיפור פה סביב השולחן אבל בשורה תחתונה, התושבים נשארו בלי יותר מדי מסביבם.
יפעת שאשא ביטון: זה שיש פארק מאחורי המועצה, אני תמיד מכירה את זה "אה, יש פארק" - - -
ג'ולי פלד: לא, זו הייתה דוגמה, יש לנו שלל של פארקים פזורים בעיר, חלק כבר קיימים, חלק בהקמה היום.
ג'ולי פלד: יש כבר גם מוסדות חינוך שהם של הרשות, אבל מה שאת מעלה זה משהו שגם חברת הכנסת זנדברג העלתה, יש פער נורא גדול גם בין התכנון לבין הפיתוח בתהליך שקורה שם, גם מבחינת מה שעל הנייר שלא עובר תמיד לשטח ויש גם תהליך של איזשהו פער בין הדחיפות והמהירות שאנחנו מבצעים את הדברים לבין האיטיות של החלחול, של ההבנה של מהי עירוניות נכונה ומהי קיימות.
ג'ולי פלד: תהליך החינוך הזה - - -
תמר זנדברג: כמה זמן חינכו לזה?
תמר זנדברג: כבר עשרים שנה שמדברים על הדברים האלה ובינתיים נהיים עוד ועוד - - -
ג'ולי פלד: ואנחנו דווקא כאנשי מקצוע - - -
סמדר סומך: להיפך, צריך ללכת אחורה.
תמר זנדברג: החלחול כבר הפך לשיטפון ושוטף אותנו ואין, אין עונה.
תמר זנדברג: כרגע אני ביקשתי מטלי, היועצת הפרלמנטרית שלי, שאירגנה את כל היום הזה, טלי, אפשר להגיד?
תמר זנדברג: היא קנתה יחד עם בן הזוג שלה דירה ב"מחיר למשתכן" - - -
טלי טסלר: לא, זה רק - - -
תמר זנדברג: בשכונה שאנחנו מדברים עליה ברחובות והם קנו לא מזמן.
תמר זנדברג: זה עכשיו, זה עכשיו קורה.
תמר זנדברג: עכשיו היא הראתה לנו את התמונה, את התכנית של השכונה הזאת.
תמר זנדברג: את יודעת, כמה שנים אנחנו בדיונים האלה?
תמר זנדברג: אני נבחרתי למועצת העיר תל אביב יפו לפני עשר שנים.
תמר זנדברג: כבר אז זה כבר היה, את יודעת, לא מדברת על זה שג'יין ג'ייקוב כתבה על זה לפני חמישים שנה, בשנות הששים, לארץ זה הגיע באיחור אופנתי של עשרים שנה, די, מה קורה?
תמר זנדברג: מתי החלחול הזה מחלחל?
סמדר סומך: אפשר רגע להגיד משהו?
יפעת שאשא ביטון: במשפט, כי אנחנו צריכים לסכם ואנחנו התפזרנו קצת.
סמדר סומך: במשפט.
סמדר סומך: אני חושבת שאנחנו מדברים פה - - -
סמדר אונה: האם חריש נגישה?
סמדר אונה: גני הילדים, בתי הספר ניגשים שם?
ג'ולי פלד: כן.
סמדר אונה: אל תגידי לי כן, יש לי אחיינית שאני לא יכולה לבקר אותה שם, שהיא קנתה בחריש, אז איך אתם אומרים לי כן, על עיר חדשה, שהחוק במדינה מחייב אותם כבר שהכול יהיה נגיש?
ג'ולי פלד: כל מוסדות הצבור מחויבים על פי חוק - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל השאלה אם הם גם נגישים או שהם רק מחויבים.
יפעת שאשא ביטון: היא אומרת שהיא - - -
ג'ולי פלד: אני שואלת, גן ילדים הוא ציבורי - - -
סמדר אונה: לא משנה, בכל מקום המדינה חייבת.
סמדר אונה: חריש הוא ישוב חדש, החוק במדינת ישראל כבר מחייב אותו.
סמדר אונה: אני לא מדברת על ירושלים ששום דבר לא נגיש.
ג'ולי פלד: ברור.
סמדר אונה: אבל ה"ברור" הזה כבר לא ברור, הנה, יושבת כאן נציגה מעירית תל אביב, למה אני צריכה להתהפך בירושלים?
סמדר אונה: חריש היא עיר חדשה, תכניסו בבסיס של זה את הנושא שהכול צריך להיות נגיש, כל מילימטר.
סמדר אונה: זה ישוב חדש.
ג'ולי פלד: המרחב הציבורי של חריש מתוכנן למאה אחוז נגישות.
סמדר אונה: הכול מתוכנן, אני מוכנה שתזמיני אותי לסיור, יחד אתה שהזמנת אותה ויחד עם תמר זנדברג שאת מזמינה אותן, נעשה יחד סיור נגישות בחריש.
יפעת שאשא ביטון: במוסדות ציבוריים את מתכוונת?
סמדר אונה: בכל מקום, כן.
סמדר אונה: זו עיר חדשה וכל מילימטר צריך להיות שם נגיש.
ג'ולי פלד: במוסדות ציבור - - -
סמדר אונה: זו הנקודה הכי בסיסית, אם הזכירו את חריש אז זה נכון לגבי מה שאני אומרת לכל המדינה אבל שם זה ישוב חדש.
סמדר סומך: רק מילה אחת.
סמדר סומך: אנחנו הוכחנו שהמרחב הציבורי באמת משפר המון פרמטרים בחיים ואנחנו בוועדה לזכויות הילד, של ילדים, של משפחות, של אנשים, של זקנים, של כל דבר אבל אנחנו היינו כבר, אני חושבת, ככל שאנחנו התחלנו את המחקר כל הזמן היינו מסתובבים ואמרתי: רגע, משהו פה לא מסתדר לי.
סמדר סומך: כשאני גדלתי ואני עכשיו מסגירה קצת את הגיל שלי, אני גדלתי כשהמדשאות היו ציבוריות.
סמדר סומך: היום אני גרה בבית שהמדשאות נוכסו לדירות התחתונות.
סמדר סומך: כלומר, יש פה תפיסה תרבותית שהשתנתה, יש פה תפיסה תרבותית שצריך לשנות אותה מחדש, זו תפיסה תרבותית שמחלחלת לתוך התכנון אבל היא כולה מאינדיווידואליזם לסוציאליזם אולי, לא יודעת איך לקרוא לזה, אבל זה משהו שצריך לשנות.
סמדר סומך: זו מטוטלת שנעה כל הזמן ואיפשהו צריך להעביר אותה למקום שטוב לנו.
סמדר סומך: זה ענין תרבותי.
סמדר סומך: התכנון הוא רק סימפטום של הדבר הזה.
עפר לרנר: אפשר משהו קצר?
יפעת שאשא ביטון: משפט אחד ואם זה רלבנטי כי אנחנו פה - - -
עפר לרנר: זה רלבנטי למה שכולנו מנסים לייצר.
עפר לרנר: בתיקון חוק התכנון ובנייה ימונו נציגים של ארגוני חברה ורווחה לוועדות התכנון – כרגע הארציות.
עפר לרנר: עמותת "מרחב" והפורום לעירוניות נתבקשו להתמנות לתפקיד.
עפר לרנר: אני באופן אישי הולך להיות בארצית והנציג בות"ל.
עפר לרנר: אנחנו נייצר מנגנון לארגן את ארגוני החברה והרווחה, כדי להכניס את התכנים הרלבנטיים לילדים, לזקנים ולאנשים עם מוגבלויות.
עפר לרנר: זה תהליך גדול, לייצר את התשתית כדי בשלב ראשון, להכניס את התכנים האלה.
עפר לרנר: בשלב הבא, אתה מדבר על החוברת שאתם הכנתם על החברתי, כשארזה צ'רצ'מן ואמילי סילברמן ב-2012 דיברו על החברתי, אנחנו גם כחלק מהמהלך הזה ובכל המהלך הזה ננסה לייצר בעצם כלי תכנון וכלי הערכה חברתיים ורווחה, שייכנסו לנושא של תכנון ובנייה, כי כרגע, כמתכננים, אין לנו את זה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה לכולכם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פתחנו בסוגיות של ילדים, התרחבנו קצת אבל בסוף כולם מושפעים מהכול בתוך המרחב שבו אנחנו חיים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לסיכום, קודם כל לברך על התכנית "מוטב יחדיו".
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה אותה גם ברמה האישית, אני מכירה את האימפקט שלה על ילדים ועל סביבת מגורים ועל קהילה ועל הרצון של תושבים נוספים.
יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת את השיח אצלנו, של שכונות נוספות שרצו להצטרף והסתכלו ככה בקנאה "למה הם כן ואנחנו לא" אז כנראה שיש לזה משמעות גם בשטח, אז אני רוצה לברך אתכם גם על הפעילות.
יפעת שאשא ביטון: בנוסף, לבקש ממשרד הרווחה, זה נכון, צריך לקבע את הפעילות ולהפוך אותה למשהו שהוא יציב.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכירים את זה שיש תכניות שנכנסות ואחרי שנתיים נעלמות אז לא, לנסות לשמר את הקיים ולצד זה גם לראות איך מרחיבים את זה למקומות נוספים, כדי שיותר אנשים יוכלו ליהנות מזה.
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת זנדברג רצתה להמליץ שהעבודות ישולבו בחשיבה ובביצוע של רשות החדשנות העירונית וקבינט - - -
תמר זנדברג: רשות ההתחדשות העירונית וקבינט הדיור שבעצם מובילים היום את המסה המרכזית של הבנייה למגורים.
יפעת שאשא ביטון: אז כדי שאנחנו נבין, זה בעצם שיהיה חיבור ושיתוף פעולה בין התכנית לבין מה שהם מובילים.
תמר זנדברג: נאמר כאן שהם כתבו המלצות והם ממליצים והכול, אז אם אפשר להשתמש בדיון הזה כדי לקדם שזה גם יוטמע וייושם ויופיע בסיכום הוועדה.
תמר זנדברג: ואם הועדה גם מוכנה לפנות לשרים הרלבנטיים ולציין שהיה פה דיון וזאת ההמלצה שלנו אז זה יהיה מצוין.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לפתוח את דיון הוועדה בנושא מענים לפעוטות חולי סוכרת בגילאי לידה עד 3.
יפעת שאשא ביטון: הנושא עולה לדיון בעקבות שיחה ובקשה של איילת אלי, זה לא הדיון הראשון אנחנו עוסקים במענים לילדים, אם אלרגיים או זקוקי השגחה בכלל במסגרת הוועדה ואני מודה שגם היו לא מעט פניות לקראת הדיון הזה של ילדים עם מחלות נוספות ועם צרכים נוספים וכבר למדנו בדיוני הוועדות שתפסת מרובה לא תפסת, ואם לא ננסה לפצח כל דבר באופן ייחודי לפי המענים הייחודים שלו אז אנחנו כנראה לא נצליח להשיג כלום.
יפעת שאשא ביטון: עם האלרגיים אנחנו מתקדמים די יפה ואני מקווה שאת כל הדברים הטובים שהעלינו כאן
יפעת שאשא ביטון: אנחנו באמת נביא לידי ביטוי בשנה הקרובה, אנחנו כמובן עוקבים כוועדה.
יפעת שאשא ביטון: הדיון הזה יוקדש אך ורק לנושא של ילדים סוכרתיים בגילאי לידה עד שלוש שנמצאים בתוך המסגרות.
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין בבקשה.
איילת נחמיאס ורבין: קודם כל תודה רבה לך חברתי, גם על המאמץ להגיע הבוקר בזמן כי חששתי שאני אאחר ואם יש דבר ששנוא עלי, כולם יודעים פה בכנסת, זה לאחר, בטח לדיונים כאלה חשובים.