GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ד"ר ליזה רובין: גם בבית ספר, איפה שיש ילד שהוא ידוע ויש אפיפן לידו ומישהו מתקשה עם זה, אז הם יכולים לקבל סיוע ועזרה טלפונית, תפתחו את הפקק וכו', הדברים שזקוקים בכדי לתת מענה, וזה טלפוני מייד.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה בבקשה לחדד.
יפעת שאשא ביטון: ליזה, אנחנו מדברים על 101 ועל הדרכה, אבל אנחנו הרי לא רוצים להיות שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים להיות בתוך מערכת שקיבלה את ההכשרה וקיבלה את הכלים ויש לה את היכולת בעצם לטפל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בכוונה לא רוצים סייעת אחת שהיא סביבתית וכל השאר לא יודעים מה קורה, כי היום היא נמצאת ומחר היא לא נמצאת ואנחנו רוצים שתמיד יהיה מישהו שזמין ונגיש כדי לתת את המענים האלה.
יפעת שאשא ביטון: איפה אתם עומדים היום בשיח שלכם עם משרד החינוך, את ישבת יחד איתנו, נכון?
יפעת שאשא ביטון: שנה וחצי בדיוני הוועדה יחד עם משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: מה מונע לקיים את כל מה שהקראת לפני כן?
יפעת שאשא ביטון: את כל המערך השלם?
ד"ר ליזה רובין: משרד הבריאות לא מעביר את ההדרכות.
יעקב מרגי: אנחנו לא נפתור את המחלוקת כרגע בין משרד החינוך למשרד הבריאות בסוגיית ההדרכות בפורום הזה.
יעקב מרגי: אין ספק שכל שינוי שיעשה במערכת החינוך, ואני חושב שזה על דעת כל הגורמים, בסוגיה הזו של ילדים אלרגיים, חייב להיות מלווה בהדרכה מקצועית, לא הסטנדרטית של מד"א, אלא הדרכה ייעודית לסוגיית האלרגיות ומי שיוסמך לטפל בזה יהיה מוכשר.
יעקב מרגי: נצטרך לייצר השתלמות או הדרכה ייעודית ספציפית.
יעקב מרגי: זה לא עוד איזה שינוי כזה מינורי.
יעקב מרגי: משרד החינוך, עירית, תני לנו הסתכלות, כל מה שקורה סביב הילדים האלרגיים במערכת החינוך, מה הולך להשתנות ולמה נדרש פתאום השינוי הזה.
עירית ליבנה: עירית ליבנה, המפקחת על הבריאות במשרד החינוך.
עירית ליבנה: ב-2011 התכנסנו ביחד עם משרד הבריאות, עם השלטון המקומי, עם כל הגורמים, ואמרנו שבמצב שבו יש שכיחות כזו וכזו, שהייתה יותר נמוכה מעכשיו וברור לנו, של ילדים שסובלים מאלרגיה למוצרי מזון, צריך למצוא איזה שהם מהלכים משותפים להמשיך את שגרת המערכת ולהכיל את הילדים.
עירית ליבנה: התגלגלנו למצבים מסוימים, ניסינו למצוא פתרונות זמניים שהפכו, תמיד פתרון זמני, קל לו נורא להפוך לפתרון קבוע, ואנחנו כולנו יודעים מאז ומסכימים כולם שהפתרונות שקיימים היום, הפתרון הזה של אחד על אחד הוא לא הפתרון המיטבי, הנכון, הערכי, החינוכי, והעולם שונה לחלוטין, אבל אנחנו בישראל, וזה נכון, אנחנו מצויים היום בשלב של חשיבה משותפת עם השלטון המקומי, עם משרד הבריאות ואנחנו.
עירית ליבנה: עברנו בג"צ.
עירית ליבנה: הביא אותנו הבג"צ, וזה בסדר, לכתיבת נהלים.
עירית ליבנה: חוזר מנכ"ל שנכתב בשיתוף כל הגורמים, הוא מאוד מפורט, שגם זה לקח למערכות זמן, ובאמת הוא נכתב בשיתוף כל הגורמים, גם עם אלה שהיום, ויש התנגדויות, זה ברור לנו.
עירית ליבנה: אנחנו נחשוב איתם ביחד איך מטמיעים.
יעקב מרגי: כתבתם חוזר מנכ"ל על המצב הנוכחי שקיים.
יעקב מרגי: אמרתי לך שתדברי גם לאלה שלא מונחים.
יעקב מרגי: אני לא רוצה למצוא את עצמי חולב כל הזמן.
עירית ליבנה: חוזר המנכ"ל נכתב בעקבות הצורך להפוך את הסביבה החינוכית לנקייה מאלרגן במידת האפשר, ואנחנו יודעים שדין גן או בית ספר של 200 ילדים לעומת בית ספר של 1,000 ילדים, או מספר מבנים, זאת אומרת יש שם התייחסות מאוד ברורה מה צריך להיות, מה הם הכלים, מה הן הדרכים ומה הם הנהלים ומה תפקידם של כל הנוכחים או הסובבים, כולל ההורים האחרים, ההורים לילד, עובדי ההוראה, כולם.
עירית ליבנה: איך אנחנו ביחד נטמיע כדי להבטיח את הסביבה הזו.
עירית ליבנה: זו המשימה שלנו.
עירית ליבנה: אני אומרת שוב, היא משימה שאנחנו נכנסים אליה לבדוק איך אנחנו מתחילים בהטמעה המאוד ספציפית.
עירית ליבנה: יש לנו מספר בתי ספר לא מבוטל שכן נכנסו לשלב ההטמעה הזה, עובדים על זה אפילו מעבר - - -
יעקב מרגי: זה מרצון?
עירית ליבנה: מרצון.
עירית ליבנה: העניין של רצון זה לא עניין של מרצון, והנושא של חוזר המנכ"ל שהתפרסם ומופץ ומוטמע, והנושא הזה עולה בכל דיון של מנהלי המחוזות, של המפקח ומנהליו.
עירית ליבנה: אנחנו עובדים על הנושא.
עירית ליבנה: כשדיברה ד"ר רובין על הנושא של המודעות, אנחנו מתחילים עם המודעות היותר גבוהה למעלה, שגם מפקח בית הספר או מפקחת הגן או מישהו שיבין, ידע ויהיה מודע כמו שבכל החברה היום המהלכים שעמותות מובילות, של הבנה ומודעות, כי המודעות לא יכולה להתחיל ולהיגמר בגן ובבית הספר, וזה ברור לנו שכשתהיה חליפת הגנה כזאת גם בחברה כולה, לנו יהיה יותר קל.
עירית ליבנה: אני שוב אומרת, הייעוד של מערכת החינוך הוא ברור לה לחלוטין.
עירית ליבנה: היא צריכה לעשות את השילוב בין יעוד חינוכי-לימודי לבין ההתנהלות ושמריה על בריאות הילדים.
עירית ליבנה: אני אומרת שוב, זה לא פשוט.
יעקב מרגי: את יכולה לומר לי מה עולה מחוזר המנכ"ל החדש בצורה ממוקדת?
עירית ליבנה: אז קודם כול חוזר המנכ"ל מדבר ונכתב עם הרקע, כי אנחנו מנסים בכל חוזר מנכ"ל לתת רקע קצת יותר מקצועי וסימנים לעובדי ההוראה שלא יצטרכו לחפש בגוגל.
יעקב מרגי: מה אומר חוזר המנכ"ל?
יעקב מרגי: מה מחייב את מערכת החינוך ומה מחייב את ההורים?
עירית ליבנה: אז קודם כול אנחנו מדברים איך הופכים את הסביבה החינוכית לנקייה מהאלרגן של הילד.
עירית ליבנה: זה לחייב את כל האחרים לא לשלוח במידת היכולת, להגדיר שטחים מאוד ברורים שבהם האלרגן לא יכנס.
עירית ליבנה: הורה הילד, זה לבוא ולעזור בהסברה, בליווי, ביציאה חוץ בית-ספרית וכו'.
עירית ליבנה: ניסינו להקיף בו את כל הסיטואציות, כשאני אומרת שוב, אני חושבת שהשילוב הזה, ויש קשיים, אני לא אומרת שאין.
עירית ליבנה: אנחנו עובדים ביחד עם ההורים.
עירית ליבנה: הקושי הגדול יותר זה כלל ההורים.
עירית ליבנה: רבותיי, כלל ההורים.
עירית ליבנה: אנחנו, האחרים שצריכים קצת לצאת מאזור הנוחות שלנו ופה יש לנו משימה משותפת.
עירית ליבנה: אנחנו לא פוסלים את מה שבפנים, וזו אמירה כלל מוסדית וכלל חברתית, כן להתחיל בהטמעה.
יעקב מרגי: אותם בתי ספר שהתחילו מרצון, יישמו, אני מבין, את השלב של המודעות, את השלב של להתחיל לעשות סביבה בטיחותית, מותאמת לילדים אלרגיים, אבל סוגיית הסייעות, חל שם שינוי כלשהו, אלה שכבר התחילו מרצון?
יעקב מרגי: איך משרד החינוך התייחס אליהם בהקצאת סייעות?
עירית ליבנה: לא היה שינוי.
עירית ליבנה: אין שינוי בהקצאה.
יעקב מרגי: הייתי חייב לשמוע את זה, ושייאמר, כי כשאת אומרת לי, בתי ספר הלכו מרצון, עלול להשתמע שכל התהליך כבר הוטמע, ואנחנו עדיין לא בהדרכות נכונות ועוד לא כתבנו את תורת ההדרכה הייעודית, ואני אומר לכם, לא יהיה שום שינוי בלי שתהיה הדרכה ייעודית.
יעקב מרגי: הנה, שימו אבן יסוד ראשונה לשינוי.
יעקב מרגי: לא יהיה שום שינוי בלי שתהיה תוכנית הדרכה ייעודית כתובה, מקצועית לסוגיית האלרגיה.
יפעת שאשא ביטון: מה זה כתובה?
יפעת שאשא ביטון: שהיא כבר מוטמעת.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור זה לא רק שהיא תהיה כתובה, כי שם אנחנו גם עוד איכשהו כבר מתקדמים, אלא שהיא תהיה מוטמעת.
יפעת שאשא ביטון: הרי מה הסיפור?
יפעת שאשא ביטון: זה לא אנחנו קודם מבטלים את הסייעות, אחר כך עושים את התהליך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו קודם עושים את התהליך ואז מושכים החוצה את הסייעות.
יעקב מרגי: בבקשה עירית, תמשיכי.
עירית ליבנה: ברמה העקרונית, אנחנו, כיוון שמשרד ממשלתי אמון לעבוד לפי מכרזים, אנחנו מנסים בימים האלה להסב מכרז קיים, כיוון שישבנו עם המומחים ואנחנו יודעים בדיוק מה צריכה מבחינה מקצועית לכלול הדרכה, אנחנו נערכים גם לזה.
עירית ליבנה: אני רוצה רגע לומר, אנחנו לא אויבי העם, אנחנו מבינים את הדאגה.
יעקב מרגי: למה את צריכה להתנצל?
יעקב מרגי: עירית, עד כאן.
יעקב מרגי: משרד הבריאות, אני חוזר אליך, ד"ר ליזה.
יעקב מרגי: המסר עולה מכאן שצריך תוכנית הדרכה ייעודית.
יעקב מרגי: אני לא רוצה שאחרי שנגיע להסכמות, נתחיל לחפש.
יעקב מרגי: אתם הגורם המקצועי במדינת ישראל שצריך לתת למשרד החינוך את הסילבוס, את ה-א'-ב'.
ד"ר ליזה רובין: ישנו.
יעקב מרגי: זה מה שרציתי שייאמר גם לפרוטוקול.
יעקב מרגי: מי שרוצה להתעסק בזה, שייקח את זה ולפי זה יכתוב את תוכנית ההדרכה.
יעקב מרגי: לנו אין על מה להסתמך, אלא על הגורמים המקצועיים המוסמכים כמדינת ישראל.
יעקב מרגי: בקטע הבטיחותי-בריאותי, משרד הבריאות הוא הכתובת.
יעקב מרגי: התלמיד במערכת החינוך, משרד החינוך הוא הכתובת.
יעקב מרגי: עירית, סיכמנו?
יעקב מרגי: אוקי, תודה.
יעקב מרגי: בבקשה, אדוני, תציג את עצמך.
בני פרץ: בני פרץ, פעיל חברתי משנות ה-70'.
בני פרץ: בכנסת משנת 1980.
בני פרץ: אדוני היושב ראש, גבירתי היושבת ראש, חברי הכנסת, אני סבא לילד עם אלרגיה מסכנת חיים, מדגים, מכל מה שמכיל שומשום, מטחינה, מכל סוג שהוא שיש בסוכריה שיכול להיות חלבה.
בני פרץ: הנכד שלי הוא בן 5.
בני פרץ: מי שלא ראה מה זו אלרגיה מסכנת חיים בשעת מעשה והלחץ, הוא לא יבין על מה אני מדבר.
בני פרץ: בגיל שנתיים, אירוע משפחתי, החזיקה אותו בת משפחה שלא שמה לב שלקח מהצלחת שלה חתיכת דג.
בני פרץ: אם תראו את החנק של התנפחות, כל הצוואר שלו, זאת אומרת, אין לו חמצן למעלה.
בני פרץ: השניות האלה שהאימא הייתה, הלחץ הנפשי הזה לפתוח את התיק, להוציא את זה, השניות האלה, הילד הזה, אני יכול להגיד לכם, היום הוא מטופל על ידי מי שמלמדת אותו לדבר יותר ולהתפתח, אבל הוא ילד נורמלי לכל דבר.
בני פרץ: אם לא היה מישהו לידו, לא היה חי הילד.
בני פרץ: הוא היה מת או שהוא היה צמח.
בני פרץ: היה מפגר.
בני פרץ: אתם מדברים פה על כסף של סייעות?
בני פרץ: אתם מדברים פה, משרדי ממשלה, על לעשות מי יעשה את המזרק?
בני פרץ: אתם יודעים מה זה גננת שצריכה לשמור על 35 ילדים עם שתי סייעות?
בני פרץ: למי היא תשים לב?
בני פרץ: לילד האלרגי או חס ושלום כשייפול לה איזה ילד, תבואו, תאשימו אותה במקרה של משהו שקרה?
בני פרץ: תקשיבו טוב, אני אומר לכם דבר אחד, כסף יש בשפע במדינה, תלוי למה אתם לוקחים אותו, המשרדים, האם לכיס שלכם, למקורבים, לשולחנות או אתם מביאים אותו לידי העם?
בני פרץ: אני אומר לכם דבר אחד, חברי הכנסת, אתם צריכים לבצע את ההחלטות שלהם, לא לטייח אותם ולא לסכן חיים, כי אתם רוצחים.
בני פרץ: תהיו הרוצחים שתואשמו ברצח, לא התלמידה, לא המורה, לא אף אחד אחר.
בני פרץ: אתם תואשמו ברצח.
יעקב מרגי: תוציא אותו בבקשה.
יעקב מרגי: הוא לא מקשיב לי, תוציא אותו.
יעקב מרגי: תקשיב, אמרת שאתה רוצה לדבר, דיברת דברי טעם.
יעקב מרגי: ברגע שאתה מדבר דברי הבל, אני - - -
בני פרץ: זה לא הבל.
בני פרץ: אני ראיתי - - -
יעקב מרגי: סליחה, אתה לא תצביע על עובדי מדינה, שליחי ציבור, עם אצבע מאיימת.
בני פרץ: לא מאיימת.
יעקב מרגי: סליחה, אתה לא תכנה אותם רוצחים גם כן.
יעקב מרגי: סיימת את רשות הדיבור שלך ואני מבקש, מאחר ואמרת שאתה רוצה לדבר ולצאת, אתה גם אדם לא בריא.
בני פרץ: כי אני לא בריא, בגלל זה באתי במיוחד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מסיתים נגד האנשים.
בני פרץ: אל תפילו תיק על מסכן, על מורה או על תלמיד.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא מסכן.
יפעת שאשא ביטון: לכולם יש פה אחריות.
יעקב מרגי: תקשיבו טוב, המחזה הזה של מקהלת מעודדות ומעודדים, לא כאן בבית ספרנו.
יעקב מרגי: זה דיון פרלמנטרי רציני.
יעקב מרגי: עוד פעם אחת מחיאות כפיים, אני מוציא את כל מי שמחא כפיים.
יעקב מרגי: אין בכנסת מחיאות כפיים.
יעקב מרגי: תוכניות ריאליטי יש לכם בשפע בתקופה האחרונה.
יעקב מרגי: משרדי ממשלה, מישהו רוצה להתייחס?
אמיתי שוחט: אמיתי, נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, במשרד המשפטים.
אמיתי שוחט: דבר ראשון, אנחנו מברכים על חוזר המנכ"ל של משרד החינוך.
אמיתי שוחט: גם עמדתנו היא שסביבה נקיה מאלרגנים היא ההנגשה העדיפה לאנשים עם מוגבלות.
אמיתי שוחט: זה גם על בסיס מה שקורה בעולם.
אמיתי שוחט: גם התייעצות עם רופאים ואנשי מקצוע.
אמיתי שוחט: בכל מקרה אנחנו מסכימים גם עם מה שנאמר כאן על ידי הוועדה, שנושא ההכשרה וההדרכה של הצוותים הוא אבן יסוד בכל שינוי שצריך לעשות.
אמיתי שוחט: אנחנו אומרים את זה גם בהקשר של ילדים עם מוגבלות, גם בהקשר של ילדים עם אלרגיות.
אמיתי שוחט: יש צורך בהכשרה והדרכה של צוותי ההוראה וכל הצוותים בבתי הספר.
אמיתי שוחט: הנושא של הליווי, אז באמת עמדתנו היא שבאמת הליווי זה האפשרות הפחות עדיפה מבחינה משפטית.
אמיתי שוחט: כמובן שכל מקרה צריך להיבחן לגופו ואנחנו מברכים את משרד החינוך על כך שהוא באמת בחר עד עכשיו לפחות לעשות את זה בצורה הזאת של הליווי, ואנחנו מקווים גם שעד שיימצא הפתרון האחר, יימצא פתרון ביניים.
אמיתי שוחט: הנושא של הליווי גם מבחינת מה שכתוב באישור, זה כבר נאמר במספר דיונים.
אמיתי שוחט: הרבה פעמים מבקשים שייכתב ליווי גם אם אין צורך בליווי.
אמיתי שוחט: העניין שזה מגביל, כי אם משרד החינוך מספק ליווי, אבל למשל אם תלכו למקום אחר שלא מספק ליווי, הליווי יהיה על חשבון ההורים, ולכן אם לא צריך ליווי, תשתדלו להמעיט בבקשה את הליווי.
אמיתי שוחט: הנושא של חוזר מנכ"ל שנכתב בשיתוף הורים וארגונים, אנחנו מברכים על זה.
אמיתי שוחט: לעמדתנו, כל מהלך, בטח מהלכים רחבים כאלה שנעשים על ידי משרדי ממשלה צריכים להיעשות בשיתוף הורים, בשיתוף ארגוני.
אמיתי שוחט: אנחנו מקווים שיעשה גם במהלכים אחרים שנעשים בימים אלה.
אמיתי שוחט: נושא אחרון שחשוב לי מאוד להגיד ואולי הנקודה הכי חשובה, אנחנו עומדים לקראת הקייטנות.
אמיתי שוחט: הורים שנתקלים במקרים של אפליה, שלא מוכנים להכין את הגן לילד ולנקות את הגן מאלרגנים, לא מוכנים לקבל את הילד שלהם, מוזמנים לפנות לנציבות וכל מקרה נשתדל לתת מענה לפי גופו.
יעקב מרגי: יש פה רופאים מומחים בנושא אלרגיות?
יעקב מרגי: שב סביב השולחן, אתן לך רשות דיבור בהמשך.
כרמית פולק-כהן: כרמית, היועצת המשפטית של המועצה לשלום הילד.
כרמית פולק-כהן: קודם כול, באמת אנחנו רואים פה הרבה הורים ואנחנו רואים סערת רגשות שהיא סערת רגשות אמיתית.
כרמית פולק-כהן: אנחנו רואים פה באמת עיסוק שהוא עיסוק בדיני נפשות.
כרמית פולק-כהן: אני מתחברת לדברים שאמרה חברת הכנסת שאשא ביטון.
כרמית פולק-כהן: לא יכול להיות שאנחנו מדברים על איזשהו ואקום בלי לתת מענה.
כרמית פולק-כהן: גם אם יהיה איזשהו שינוי, הוא חייב להיות שינוי הדרגתי.
כרמית פולק-כהן: לא יכול להיות שבא משרד ואומר, ואני אישית לא קיבלתי מענה על הדבר הזה.
כרמית פולק-כהן: יכול להיות שלא הבנתי פה משהו, אבל אני אישית לא קיבלתי מענה על איך אפשר לקבל החלטה שמוציאים סייעות לפני שהשינויים ההדרגתיים שהוסכמו בישיבות הקודמות, שדיברו עליהם, שנכתבו, שהוסכמו בין המשרדים, עדיין לא הוטמעו בשטח.
כרמית פולק-כהן: זה לא יכול להיות.
כרמית פולק-כהן: זה מצב שהוא בלתי אפשרי בגלל שאנחנו משאירים ואקום שהוא בהכרח מסכן חיים.
יעקב מרגי: את אומרת דברים מוחלטים ואני שואל, מה את יודעת?
כרמית פולק-כהן: אמרתי, אני אישית לא קיבלתי תשובה.
כרמית פולק-כהן: אני לא יודעת.
יעקב מרגי: יכול להיות שאין החלטה.
יעקב מרגי: את הבנת ממשרד הבריאות וממשרד החינוך שכבר בתחילת שנת הלימודים לא יאושרו סייעות בלי שניתן?
כרמית פולק-כהן: לכן אני אומרת שאני אישית לא הבנתי.
כרמית פולק-כהן: אני אשמח לקבל תשובה.
מסעוד גנאים: משרד החינוך יתחיל את זה בשנה הבאה?
יעקב מרגי: לא יודע.
יעקב מרגי: חכה, נשמע.
יעקב מרגי: מכובדי, תציג את עצמך.
ד"ר אלון הרשקו: תודה רבה, אני מאוד מתרגש לדבר בפורום המכובד הזה בפני חברי הכנסת.
יעקב מרגי: לכן אנחנו משתדלים לעשות אותו מכובד ולא לתת לזה להתדרדר למחוזות שיש לנו די והותר מהם בחברה הישראלית.
ד"ר אלון הרשקו: שמי ד"ר אלון הרשקו, אני מנהל מחלקה פנימית בהדסה עין כרם.
ד"ר אלון הרשקו: אני מומחה באלרגיה באימונולוגיה קלינית ואני מופיע פה בתור מזכיר האיגוד הישראלי לאלרגיה.
ד"ר אלון הרשקו: מייצג את איגוד רופאי האלרגיה בישראל.
ד"ר אלון הרשקו: ביום-יום שלי אני מטפל בילדים אלרגיים.
ד"ר אלון הרשקו: אני רואה פה ילדים, או שהם היו אצלי או שמזכירים לי מאוד את המטופלים שאני רואה ביום-יום.
ד"ר אלון הרשקו: אני גם שמעתי הדברים הנרגשים שאמר מר פרץ.
ד"ר אלון הרשקו: אלרגיה למזון יכולה לסכן חיים, אבל מעבר לסיכון החיים יש מסביב לזה גם הרבה חרדה והתרגשות וסבל של המשפחה.
ד"ר אלון הרשקו: אני רוצה להדגיש שני נתונים.
ד"ר אלון הרשקו: נתון אחד זה שחובה מבחינתנו גם להגן על הילדים הגדולים.
ד"ר אלון הרשקו: איגוד האלרגיה תומך בפתרון שיכלול גם ילדים יותר גדולים, וזה מתבסס על הנתון שחס וחלילה רוב מקרי האסונות, הם קורים בגיל של מתבגרים.
ד"ר אלון הרשקו: קודם כול, הילדים בכל הגילאים הם יקרים לנו כהורים וכרופאים, אבל אם אנחנו חושבים - - -
יעקב מרגי: הכלל שילד בגיל 9 חוצה את הכביש, לא יכול לחול - - -
ד"ר אלון הרשקו: ממש לא, משום שהילדים מתבגרים, אם יש פה הורים למתבגרים, הם לפעמים לא לגמרי אחראים, יוצאים עם חברים לבלות, אוכלים קצת אוכל שאסור.
אורי מקלב: אתה מדבר על גילאי 14-15?
ד"ר אלון הרשקו: כן, על גילאי ההתבגרות.
ד"ר אלון הרשקו: חובה שפתרון יכלול גם אותם.
ד"ר אלון הרשקו: זה דבר אחד.
ד"ר אלון הרשקו: דבר שני, אני רוצה להגיד משהו על מזרק האפיפן.
ד"ר אלון הרשקו: אני מזריק הרבה אפיפן בחיים המקצועיים שלי.
ד"ר אלון הרשקו: כמעט שאין פעולה יותר קלה, מצילת חיים מאשר הזרקת אפיפן.
ד"ר אלון הרשקו: אגב, כשיש אנפילקטיס ממזון, בכל העולם יש רק תרופה אחת שמצילת חיים, וזה האפיפן.
ד"ר אלון הרשקו: כל מה שצריך לעשות זה לפתוח את הנצרה ולהזריק לשריר הירך.
ד"ר אלון הרשקו: כרגע נתתי לכולכם הדרכה איך משתמשים באפיפן.
ד"ר אלון הרשקו: מתי להשתמש ומה האינדיקציה?
ד"ר אלון הרשקו: האינדיקציה היא כשחושדים.
ד"ר אלון הרשקו: פותחים את הנצרה ומצמידים כאן לירך, שומעים קליק וסופרים עד עשר.
ד"ר אלון הרשקו: ככה משתמשים באפיפן.
יעקב מרגי: אם זה לא היה התקף אנפילקטי והזרקתי, פשוט קיבלתי צמרמורת, נחנקתי קצת, שמתי לי מזרק.
יעקב מרגי: יקרה לי משהו?
ד"ר אלון הרשקו: לא.
ד"ר אלון הרשקו: אני לא מכיר שום מקרה של סיכון או סיפור משמעותי מהזרקה מיותרת של אפיפן.
ד"ר אלון הרשקו: כמו שאומר החוק הצבאי המפורסם, כשיש ספק, אין ספק, מזריקים.
ד"ר אלון הרשקו: לא קרה כלום אם הילד קיבל את האפיפן שלא באינדיקציה הרפואית, ולכן אני חושב שאלו שני העקרונות.
ד"ר אלון הרשקו: העיקרון הוא שהפתרון צריך להיות רוחבי, שמגן על כל הילדים.
ד"ר אלון הרשקו: הם יקרים לנו, לא משנה באיזה גיל הם, והדבר השני, שהאפיפן הזה, לא צריך לפחד ממנו.
ד"ר אלון הרשקו: מאוד קל להפיץ אותו וללמד ושהוא יהיה זמין בכל מקום.
יעקב מרגי: תודה רבה, זה היה חשוב, לכן כמשנה תוקף אני באמת קורא לכל הנוגעים בדבר לקדם את חוק האפיפן בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
יעקב מרגי: אם זה היה בוועדת החינוך, מהניסיון שלנו, אמרתי זאת, אני אוהב לטפוח לעצמי על שכם לפעמים אם אתם לא עושים זאת, הצבת מכשירי החייאה במוסדות החינוך עבר תוך הסכמת כל הצדדים, ללא חרדות וללא חששות.
יעקב מרגי: היינו מעבירים גם את החוק הזה.
יעקב מרגי: אני מקווה שזה יעבור בזמן הקרוב.
יעקב מרגי: אני חושב שזה חשוב.
יעקב מרגי: עמותת יה"ל.
נעמה קציר שמואלי: תודה רבה.
נעמה קציר שמואלי: ברשותכם, אני אתייחס רגע לדברים שאמר ד"ר הרשקו, ותודה רבה לך על ההקדמה.
נעמה קציר שמואלי: באמת הרמת לנו.
נעמה קציר שמואלי: רצינו לדבר על הילדים היותר גדולים.
נעמה קציר שמואלי: לצערי אף אחד במשרד החינוך או במשרד הבריאות או מישהו אחר שיכול להיות אמון על הנתונים האלה, לא יודע עד היום לספק נתון אמיתי, מספרי, כמה ילדים אלרגיים יש בתוך מערכת החינוך.
נעמה קציר שמואלי: לפי ההערכה שלנו אנחנו מדברים על בערך 50,000 ילדים בתוך מסגרות החינוך, מתוכם בערך 18,000 עד 20,000 ילדים בתוך הגנים.
נעמה קציר שמואלי: זה אומר 30,000 ילדים בגילאי בית ספר ואילך, וגם הם צריכים לקבל מענה.
נעמה קציר שמואלי: חברת הכנסת שאשא ביטון אומרת תמיד, ילד לא אלרגי שעתיים ביום וילד גם לא מפסיק להיות אלרגי בכיתה ג' לצערנו, וגם הם צריכים לקבל מענה.
נעמה קציר שמואלי: הוא גם אלרגי בכיתה י"ב.
נעמה קציר שמואלי: זה חד משמעית.
נעמה קציר שמואלי: אני חוזרת עכשיו אחורה לדברים שדיברו כאן לפניי.
נעמה קציר שמואלי: אנחנו הכנו מצגת מאוד מפורטת.
נעמה קציר שמואלי: היא נמצאת על שולחנכם.
יעקב מרגי: אם כבר העלית את זה, אני הייתי רוצה הפעם לשמוע את העמדה שלך ואני מאמין שכארגון יש לך ניסיון.
נעמה קציר שמואלי: נכון.
יעקב מרגי: לפי המידע שלך המקצועי, עד איזה גיל - - -
מאיר כהן: במקום לשלוח 400 הודעות, היו שולחים את המצגת.
מירב בן ארי: זה אתם אחראים על ה-1,000 מיילים?
יעקב מרגי: אני לא אישרתי מצגת.
יעקב מרגי: לו היית משרד הבריאות ואין שום מגבלה, עד איזה גיל את חושבת שצריך לאשר מלווה?
מאיר כהן: מי זה אליסף?
ישראל אליסף: אני.
מירב בן ארי: למה אתה מפוצץ לנו את המייל?
מאיר כהן: תכבד אותנו.
מירב בן ארי: מה הפואנטה של זה?
מירב בן ארי: מה, זה ייצור אמפתיה יותר גדולה?
יעקב מרגי: אני אוהב את אלה שמתקיפים.
יעקב מרגי: ארגוני הימין הקיצוני הפסידו אותי בגלל ההתקפות האלה.
יעקב מרגי: ארגוני הסביבה האקטיביסטים הפסידו אותי במאבקים שלהם, וכנ"ל כל מי שמגייס קהל מעודדות, אוטומטית אני ננעל, כי אני אוהב לקיים דיונים אישיים לעומק.
יעקב מרגי: השב"כ, פרשת קו 300, לחץ פיזי מתון סביר.
יעקב מרגי: מעבר לזה, ממאיס.
מירב בן ארי: אפשר עוד שאלה?
מירב בן ארי: את נתת פה מספרים של עשרות אלפים.
מירב בן ארי: מה את מגדירה ילד אלרגי?
נעמה קציר שמואלי: כל ילד שהוא סובל מאלרגיות למזון ויש לו אפיפן.
מירב בן ארי: שחייב אפיפן, לא נגיד ילד שיש לו אלרגיה שלא מצריכה - - -
יעקב מרגי: עד איזה גיל הסייעת?
נעמה קציר שמואלי: ברשותך אדוני, אני חושבת שהשאלה היא אחרת ואני אסביר גם למה.
נעמה קציר שמואלי: הסיפור פה הוא לא כמה זמן צריך להיות סייעת, למה?
נעמה קציר שמואלי: כי היום מוסדות החינוך למעשה הם סוג של מערב פרוע.
יעקב מרגי: אז תמשיכי, את לא צריכה לתת לי תשובה.
יעקב מרגי: תמשיכי, אל תיתני לי תשובה.
יעקב מרגי: קיבלתי אותה.
נעמה קציר שמואלי: סוג של מערב פרוע שלא נעים לי לומר, עם הסייעות ובלי הסייעות, לילדים האלרגיים אין מענה במערכת החינוך.
נעמה קציר שמואלי: אמרה פה קודם הגברת עירית ליבנה, נציגת משרד החינוך, שמשרד החינוך שולח אותה לכל הדיונים האלה, והיא באמת אישה עם המון ידע והמון ניסיון, אבל לצערי הרב מי שמקבל את ההחלטות האלה זה בסוף לא היא, זה המנכ"ל והשר ששתיקתם בחודש האחרון היא לא פחות ממקוממת והיא מהווה לא פחות מהפקרה של הילדים שלנו.
יעקב מרגי: תקשיבי טוב, גם אם ישבה פה עירית ליבנה, היא אמרה בקול צלול וברור שחוזר המנכ"ל בא כחלוץ לפני המחנה להתחיל לדבר שפה אחרת, ואמרה בקול צלול וברור, השינוי, אם ייעשה, ואני אומר לכם, ייעשה, אבל ייעשה רק בשום שכל תוך אחרית מלאה, כי באמת אף אחד לא יכול לקחת אחריות, ואין צורך להגיד רוצחים ולהצביע באצבע מאיימת.
יעקב מרגי: אף אחד לא יקבל החלטה כזו.
יעקב מרגי: אני לא חושב שיש מאן דהוא שמתנדב לקבל החלטה כזו בלי שנעבוד לפי ההנחיות הברורות, ואני מודה למשרד הבריאות.
יעקב מרגי: הדי.
יעקב מרגי: אן.
יעקב מרגי: איי של משרדי הממשלה, כשזה לא נוגע לי, אני לא קופץ לבריכה, ופה משרד הבריאות כנראה גם בגלל ההליך הבג"צי שהיה, נכנס לתהליך והוציא עמדה ברורה עם הנחיות ברורות, ואומר כן בקול ברור וצלול.
יעקב מרגי: ד"ר ליזה, אם הייתה עשויה מחומר של נבחר ציבור, היא לא הייתה אומרת את עמדתה בכלל בנושא הסייעת המלווה, הייתה רק אומרת, ההנחיות שלנו הן א', ב', ג', ד'.
יעקב מרגי: ה-א', ב', ג', ד' היא סביבה נקיה, הגברת המודעות, חד משמעית, הדרכה מקצועית ייעודית, חד משמעית, וקיבלתי ממך את התשובה הזו ואני שמח, לכן אמרתי, את פטורה מלתת לי תשובה.
יעקב מרגי: מה שטוב במדינה שלנו, בדמוקרטיה הכי חזקה באזור הזה וכמעט בעולם, שגם הרהורים בקול, מתעורר דיון ציבורי וזה טוב שיש דיון ציבורי וצריך לומר זאת, שאם לא היה הבג"צ ואם לא הייתה מגבלה תקציבית, ומצד שני גם הגזמה בקטע של הצמדת הסייעות, יכול להיות שאנחנו בידיים שלנו, בדאגה הזו לילדים היינו פושעים בילדים אחרים, כי הסביבה לא מוכנה, הכשרה מקצועית אין וסייעות לא יאושרו בכל מקרה, ויכול להיות שמי שהיה לו כוח ורשות מקומית חזקה והגיע בזמן, יקבל סייעת, וכאלה לא יקבלו, ונמצא את עצמנו עם טרגדיות כמו שהיה בדיון הקודם, על ילדים אלרגיים.
יעקב מרגי: שמענו פה סיפור של אימא, סיפור מצער, ויש הרבה כאלה, אז אני חושב קודם כול, זה שיש דיון ציבורי, הוא חשוב.
יעקב מרגי: אני לא אתחבא מפני אף אחד.
יעקב מרגי: אליסף, אתה יכול גם אתה וגם ארגונים אחרים לשלוח כמה שאתם רוצים מיילים.
יעקב מרגי: זה לא מדגדג, כי מתי אתה אוהב לקרוא?
יעקב מרגי: איך מחברים ספר?
יעקב מרגי: תשאל את אלה שכתבו ספרים.
יעקב מרגי: נותנים לך עשרה עמודים ראשונים מעניינים, מרתקים, מגרים לך את הסקרנות עד הסוף, מכניס לך בדרך את כל - - -
ישראל אליסף: לא עונה.
יעקב מרגי: אל תענה.
יעקב מרגי: גם אם היית רוצה לענות, הייתי משתיק אותך.
יעקב מרגי: בגדול, צריך להיות ענייני, צריך להיות אמיתי.
יעקב מרגי: איש ציבור שלא עושה את עבודתו בצורה הזו, הוא חוטא לציבור.
יעקב מרגי: פופוליזם, מה לעשות, אני מנסה להתקלקל ב-15 שנה שאני בבניין.
יעקב מרגי: זה לא מצליח.
יעקב מרגי: אני לא אהיה פופוליסט ואם צריך לומר להורה, עם כל הסכנה ועם כל החרדה שלו שהיא לגיטימית, ואף אחד לא יכול להיות איתו, ועם המחזות האלה הקשים והנוראים שמשאירים צלקת אפילו נפשית, צריך לומר לו, כן, כי גם רופא מנתח אומר לאבא, שמע, אין ברירה, אני הולך לפתוח לו את הבטן כדי להציל את הילד, ואנחנו רוצים להציל את הילדים ולעזור לילדים האלרגיים, לכן לבוא לדיון הזה לפחות כמונו, בידיים נקיות, בנפש חפצה ולהוציא את המוצר הטוב ביותר.
יעקב מרגי: אנחנו לא ניתן לאף אחד פה לקבל החלטה שעניינה רק כסף.
יעקב מרגי: אם זה ירגיע אתכם, אנחנו לא ניתן לאף אחד לקבל החלטה שעניינה כסף, אבל כן, אף אחד לא ימנע מאיתנו לקבל החלטה שמה לעשות, סליחה, אני מתנצל, שהיא גם עושה שום שכל ומנהלת את תקציב המדינה בצורה אחרת ומביאה תוצאה יותר טובה.
יעקב מרגי: אני לא מתנצל על זה.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר משהו לדבריך.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שאתה תדע, בכל השיחות שהיו עם ההורים, ההורים לא מתעקשים שתהיה סייעת כסייעת.
יפעת שאשא ביטון: הם מתעקשים על מענה מיטבי, כי הסיפור פה הוא כבר מזמן לא כסף.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא חוסר הנכונות של גורמים בתוך מערכת החינוך שהם לא משרד החינוך, אבל משרד החינוך מפחד מהם, לקבל אחריות, כי מה לאחריות ולמערכת החינוך?
יפעת שאשא ביטון: כבר מזמן זו מילה שמלחיצה אותם וזו הסיבה שאנחנו לא מסוגלים להתקדם למקום שאנחנו בעצם רוצים, כי כבר לפני כמה חודשים אנחנו אמרנו מה צריך להיות שם בתוך המערך הזה.
יפעת שאשא ביטון: יכולנו להגיע לשנה הקרובה ערוכים וללא סייעות ומשרד החינוך מפחד לקחת אחריות.
יעקב מרגי: להגיד לך את האמת?
יעקב מרגי: בואי תקשיבי.
יעקב מרגי: לא רציתי לומר את זה.
יעקב מרגי: אני קיימתי פה שולחן עגול עם לא מעט דיונים ובשיתוף ההורים, זה להערה שנאמרה קודם על ידי אמיתי שוחט.
יעקב מרגי: היה פה שולחן עגול בסוגיה הזו של הילדים האלרגיים.
אמיתי שוחט: נאמרה לחיוב.
יעקב מרגי: לחיוב, אמרתי.
יעקב מרגי: בנושאים אחרים אמרת לא לחיוב.
יעקב מרגי: אני הבנתי אותך, אז למה אתה מתקן אותי?
יעקב מרגי: לא צריך להסביר לי פעמיים.
יעקב מרגי: ורצינו, לצערנו הרב לא הייתה פתיחות מצד ארגוני המורים השונים, בצדק.
יעקב מרגי: אני לא בא ושופט אותה.
יעקב מרגי: לא הייתה.
יעקב מרגי: יש כאן פתח של תקווה להביא את ההסדרה שכולנו רוצים אותה.
יעקב מרגי: כולנו רוצים להיות שקטים שהילד שלנו נמצא בסביבה בטוחה בבית הספר, לפחות כמו בבית.
יעקב מרגי: אני מכיר הורים כאלה שרוצים שיהיו בטוחים בבית הספר יותר מהבית, אבל זה לא הדיון.
יעקב מרגי: גבירתי, תשלימי בקצרה, כי אני רוצה לתת לחברי הכנסת והזמן אוזל.
נעמה קציר שמואלי: רוצה להשלים בשני משפטים.
נעמה קציר שמואלי: בשנת 2009, אז נולדו הסייעות, ישב מנכ"ל משרד החינוך בוועדת החינוך, כמו זאת, די דומה, ואמר, אתם יודעים מה?
נעמה קציר שמואלי: אם המורים לא מוכנים לקחת אחריות, אין לנו ברירה, נשים סייעות.
נעמה קציר שמואלי: מה השתנה מ-2009 ועד היום?
נעמה קציר שמואלי: שום דבר לא השתנה.
נעמה קציר שמואלי: אף אחד לא מוכן לקחת אחריות.
יעקב מרגי: חיכו ליעקב מרגי וליפעת, מה את רוצה?
נעמה קציר שמואלי: חרדת הקודש שמצופה ממערכת החינוך ומהאנשים שנמצאים כל היום עם הילדים שלנו, חרדת הקודש לחיים שלהם כבר לא קיימת כנראה, כי שום דבר לא השתנה בשטח.
יפעת שאשא ביטון: ההסתדרות לא מייצגת את המורים.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת להגן על המורים בשטח.
יפעת שאשא ביטון: יפה בן דוד לא מייצגת את מה שהמורים בשטח חושבים ועושים היום.