GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: המציאות האבסורדית שאנחנו כל הזמן מעידים עליה של לפתוח דוכן פלאפל או כל איזה שהוא עסק קטן מוציאים את המיץ לאנשים עם כל הבירוקרטיות, עם כל הדרישות ועם כל הנושא של הרישוי, בשביל לעבוד עם ילדים אתם לא צריכים כלום.
יפעת שאשא ביטון: אתם יכולים לפתוח את זה במחסן, קראתי משהו אבסורדי אני מאוד מקווה שהוא מופרך לחלוטין וחוסר דיוק למציאות, שיש ערים שעכשיו החליטו שהם הופכים חדרי אשפה למעונות.
יפעת שאשא ביטון: דברים באמת שאתה קורא, ואתה לא מאמין שזה אמיתי.
יפעת שאשא ביטון: אז מדינת ישראל לא יכולה לבוא ולספר מחד כמה הילדים חשובים לנו וכמה אנחנו צריכים לדאוג לעתיד שלהם כי העתיד שלהם זה עתיד המדינה ומצד שני אנחנו לא נותנים להם את המעטפת שנדרשת כבר מגיל לידה.
יפעת שאשא ביטון: הילדים לא נולדים בגיל שלוש, הילדים נולדים עוד קודם ואנחנו צריכים לקחת אחריות עוד קודם ואנחנו גם יודעים שהשלוש שנים הראשונות הן שלוש שנים קריטיות מבחינת ההתפתחות, כך שיוצא שדווקא במקום שהכי הכי זקוקים לנו אנחנו לא נמצאים וזו הסיבה שאנחנו יושבים כאן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יושבים כאן כדי להעלות שוב את הנושא.
יפעת שאשא ביטון: נמצאים איתנו כאן הורים שיספרו, הורים ונציגים נוספים של ארגונים שונים שיספרו על מחדלים שקורים בכל אותן מסגרות לא מפוקחות ועצוב וכואב לומר את זה, אבל לפעמים זו גם שאלה של חיים ומוות של ילדים.
יפעת שאשא ביטון: זה היה מספיק חשוב שנקיים את הדיון הזה רגע לפני שאנחנו סוגרים את המושב כדי שכולם יזכרו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתכוונים ומתכוונות להרפות מהנושא הזה ואנחנו נציף אותו כל פעם מחדש כדי שאנחנו נבין עד כמה הוא חשוב ועד כמה אנחנו צריכים לפתור אותו בכאן ובעכשיו.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה חברת הכנסת קארין אלהרר.
קארין אלהרר: תודה רבה גבירתי יושבת הראש, באמת בזכותך הנושא הזה עולה לדיון.
קארין אלהרר: זה נכון שהגשתי הצעת חוק אבל בסוף צריך חברים בקואליציה.
קארין אלהרר: אני רוצה לומר מילה, אחרי שאמרת את הדברים הסופר חשובים שבאמת טובת הילדים צריכה להיות לנגד עינינו, קצת אולי להסיר מוקשים לעומתיים, אין כוונה שכל מי שמפעיל היום פעוטון הוא לא בסדר.
קארין אלהרר: בכלל לא.
קארין אלהרר: המטרה היא שאנחנו לא ניתקל במקרים כמו שנתקלנו רק בחודשים האחרונים, בבת ים היה מקרה במרץ 2017, בשתי כיתות, בחולון היה מקרה.
קארין אלהרר: קיבלתי פניה של המועצה לשלום הילד, פתחו פעוטון בתחנת דלק, ממש בסמוך.
קארין אלהרר: אנחנו רואים פסיליטיז שלא מתאימים לצרכי הילדים.
קארין אלהרר: הדבר הזה לא יכול לקרות.
קארין אלהרר: וזה לא ממקום של להקשות על מישהו שרוצה לפתוח פעוטון, כולם זכאים לפרנסתם, הפרנסה חשובה, אבל הילדים הם באמת קודם כל לפני הכל.
קארין אלהרר: אני רוצה לומר שאני מאוד מקווה שהדרך הזאת שאנחנו יוצאים אליה היא דרך שתבוא בשיתוף פעולה.
קארין אלהרר: כי אני לא יכולה לחשוב על עולם שבו זה דבר שיהיה מעל לראשם של מי שבסוף אמון על החינוך, ואני אומרת חינוך לא בכדי, על החינוך של ילדינו וכבר מהגיל הצעיר.
קארין אלהרר: הצעת החוק כפי שהממשלה מאשרת אותה היא שהיא תהיה תחת משרד הרווחה ואני כמובן הסכמתי לדבר הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני תיכף אדייק את זה.
קארין אלהרר: בעתיד אני כן רואה את זה תחת משרד החינוך כי אני מאמינה ברצף חינוכי אבל זה לא העניין כרגע.
קארין אלהרר: העניין כרגע הוא שהייתי רוצה שהדבר הזה ייעשה בשיתוף עם ובהידברות.
קארין אלהרר: לא ממקום של לעומתיות.
קארין אלהרר: כי אין בליבי ספק שלפחות ביום שבו חושבים על פתיחת פעוטון, על פתיחת מסגרת שתגדל ותחנך את הדור הצעיר, אין בליבי ספק שהמחשבה היא מחשבה טובה וטהורה ויגידו כאלה שאני נאיבית, בסדר, אני מעדיפה להיות נאיבית מחוסר אמון מלא בכולם.
קארין אלהרר: אני באמת חושבת שההערות שלהם כמי שחי את השטח הן הערות חשובות, אבל אני בהחלט עומדת על הדברים שאת אמרת, מה שעומד לנגד עינינו הוא הילדים וטובתם ואני באמת רוצה שזה יהיה שיח שהוא לטובת הילדים ולא משהו אחר.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת קארין אלהרר, אני רק ארגיע אותך ואומר, אין שאלה שהדברים ייעשו ממקום של שיתוף, לא בכדי יש פה נציגים של ארגונים שונים.
יפעת שאשא ביטון: אני כן יכולה לומר אבל שלא תהיה פשרה לגבי הסטנדרטים שנדרשים עבור הילדים האלה, במיוחד כשאנחנו מדברים על סטנדרטים של בטיחות.
יפעת שאשא ביטון: אני כן יכולה לספר לך שהגיעו אלי כל מיני דוא"לים למיניהם שהופצו בקרב גננות בגנים פרטיים שאמרו להם, אל תדאגו, החוק הזה כבר שנים עולה בכנסת, הוא לא יעבור".
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת בדיוק את מי הם מרגיעים אבל אני יכולה להבטיח לאותם אלה שככל שאני כאן ואני מניחה שככל שאת כאן והשותפים הנוספים, אנחנו נעשה הכל כדי שהחוק הזה יעבור כי באמת לנגד עינינו זה אך ורק הילדים.
יפעת שאשא ביטון: בכלל, את מדברת על נאיביות, אני בתפיסה שלי כל מי שמחלט שהוא מחזיק ילד או שהוא עובד עם ילדים, גם בלעדיי ובלעדייך הוא צריך לוודא שהסביבה שהוא מחזיק אותם צריכה להיות בטיחותית ותקנית ומותאמת, ולצערנו הרב המציאות בשטח היא לא כזאת ולכן אנחנו נאלצים להתערב.
יפעת שאשא ביטון: כך שמי שהיום פועל בצורה שהיא מותאמת ומבטיחה את שלומם ובטיחותם של ילדים לא צריך לחשוש מאתנו כי אנחנו הולכים רק לשם.
יפעת שאשא ביטון: צריכים לחשוש כל אותם שלא נמצאים בסטנדרטים האלה ואנחנו עכשיו קצת מפריעים להם בהתנהלות השגרתית שלהם, וזה בסדר שהם יחששו, גם מזה אני לא דואגת.
יפעת שאשא ביטון: לגבי הסוגיה של מערכת החינוך אני מסכימה וחשוב שגם יהיה בפרוטוקול, המקום של מעונות היום הוא בחינוך.
יפעת שאשא ביטון: הסיבה שלא ציינתי משרד, אגב, אצלי לא כתוב משרד רווחה, כתוב המשרד הממונה, מהסיב שאני לא נכנסת עכשיו לעניינים הפוליטיים ואני לא אטרפד חוק בגלל שיקולים פוליטיים כאלה ואחרים.
יפעת שאשא ביטון: איפה שיחנו המעונות ששם יהיה הפיקוח ואני מקווה בדיוק כמוך שהם יעברו למגרש של מערכת החינוך כי זה המקום הטבעי להם.
יפעת שאשא ביטון: התפיסה חייבת להשתנות, התפיסה היא כבר אל תעסוקתית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא דואגים שאנשים רק יצאו לעבודה אנחנו דואגים לילדים למערכת חינוך לכל דבר ועניין.
יפעת שאשא ביטון: היועצת המשפטית שמרית בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: גבירתי היושבת ראש, הדגשת בתחילת דברייך את החשיבות שלא למסור פרטים מזהים של קטינים שנעברה בהם עבירת אלימות.
יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה להדגיש את החשיבות של זה כיוון שחוק הנוער קובע עבירה פלילית על מי שמפרסם גם שם של קטין או כל דבר שעשוי להביא לידי זיהויו של קטין בין על ידי כלל הציבור, בין על-ידי סביבתו הקרובה, לרמוז על זהותו, לפרסם את כולו, דמותו או דמויות הקרובות לקטין באופן שמגלה שבעצם נעברה בקטין עבירת מין, עבירת אלימות, עבירה של התעללות או נעברה עבירה בידי האחראי עליו.
יפעת שאשא ביטון: לעניין הזה אין נפקא מינה אם הקטין או האחראי עליו הסכים לפרסום או לא הסכים, כלומר ההורים לא יכולים לוותר על הדרישה של החוק הזה.
יפעת שאשא ביטון: לכן חשוב מאוד שהדיון בוועדה ייעשה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא לחשוף פרטים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, נפתח עם משרד העבודה והרווחה, עם אגף מעונות.
יפעת שאשא ביטון: מי מכם פותח?
<חגי פורגס: התייחסות לגבי מה?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים היום התייחסות לגבי איפה אנחנו עומדים היום מבחינת הנושא של התזכיר הממשלתי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שהצעת החוק צריכה להצמד לתזכיר הממשלתי, זה נמצא בישורת הזו.
יפעת שאשא ביטון: איפה אתם בסוגיה הזאת ואיך אנחנו יכולים להתקדם לטובת כל אלה שנמצאים כאן וגם אחרים שנמצאים מחוץ למשכן ועיניהם נשואות אלינו.
<יובל גל אביעד: אני מהלשכה המשפטית במשרד העבודה והרווחה והשירותים החברתיים.
<יובל גל אביעד: אנחנו נמצאים למעשה בישורת האחרונה.
<יובל גל אביעד: קיבלנו הערות ציבור, דנו בהם, אנחנו נמצאים כרגע במצב של ישורת אחרונה מול משרד המשפטים.
<יובל גל אביעד: אנחנו מאוד מקווים ורוצים להביא את הצעת החוק לקראת פתיחת המושב הבא של הכנסת ולהתקדם.
<יובל גל אביעד: אנחנו שותפים למה שנאמר ומקווים להביא את הצעת החוק הממשלתית שלנו בהקדם.
<יובל גל אביעד: אנחנו עובדים עליה, נמצאים פה נציגים של משרד המשפטים ומקווים לזה.
<יובל גל אביעד: עושים עבודה.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל אני מברכת על כך שזה מתקדם, אני עוד יותר אברך על זה שזה באמת יגיע בראשית המושב הבא כך שזה לא עוד הרבה זמן.
יפעת שאשא ביטון: סוכם שיהיו דיונים משותפים שלנו גם אם הם פנימיים, לגבי התכנים.
יפעת שאשא ביטון: יש פער בין הצעות החוק הפרטיות לבין הצעות החוק הממשלתיות שחשוב לדון בהם.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשים את זה כספוילר למשרד העבודה והרווחה, שאנחנו נוכל לקיים את הדיונים האלה מספיק בזמן ולהביא את התזכיר הממשלתי הכי מהר שאפשר.
יפעת שאשא ביטון: נפנה אליך בבקשה.
<ענת דייגי: למי שלא מכיר, שמי ענת דייגי.
<ענת דייגי: אולי ראיתם את הסיפור שלי פה ושם, זה עלה גם בפייסבוק וגם התראיינו כבר בכמה מקומות.
<ענת דייגי: לפני שנה וקצת באתי לאסוף את הבן שלי מהגן.
<ענת דייגי: בבוקר הגננת אמרה שהוא קצת לא מרוצה, לא היה לו חום או משהו, אמרנו שהיא תנסה להרדים אותו.
<ענת דייגי: הוא היה בהסתגלות עדיין.
<ענת דייגי: באתי לקחת אותו קצת מוקדם כי היא לא ענתה לי ורציתי לראות אם הכל בסדר, וגיליתי שיש כוחות הצלה למעלה ומשטרה ושהוא כבר הובהל לבית החולים.
<ענת דייגי: כשהגעתי לבית החולים הודיעו לי שהוא כבר לא בחיים.
<ענת דייגי: הוא היה בן 8.5 חודשים.
<ענת דייגי: אין מה לומר, אהבה, באמת, ילד ראשון.
<ענת דייגי: אני לא בדיוק יכולה להגיד מה היה שם, אני לא יודעת מה קרה בוודאות, גם המכון המשפטי והפתולוגיה לא נתנו לנו את התשובה לזה.
<ענת דייגי: אני כן יודעת שהיא הייתה שם לבד.
<ענת דייגי: אני יודעת שהיא הייתה אמורה להיות עם סייעת בכל שעות היום, היא הבטיחה לי כשהגעתי, אני בתור הורה עשיתי כל מה שיכולתי כדי למצוא לו את המסגרת הנכונה, ובסופו של דבר היא הייתה שם לבד, היא סיפרה בחקירה שהיא חצי נרדמה, היא לא התקשרה ישירות למד"א כשהיא גילתה מה קרה כשהיא מצאה אותו ללא רוח חיים, היא התקשרה קודם לבעלה, אני לא יודעת למה, גם על זה לא ממש יש לי תשובה.
<ענת דייגי: אנחנו מרגישים אזלת יד, אנחנו מרגישים נואשים.
<ענת דייגי: כי כשאני חיפשתי גן לבן שלי, עשיתי את כל ה מה שיכולתי.
<ענת דייגי: הורדתי שאלות מהאינטרנט, התייעצתי בקבוצות הורים מה צריך לשאול, הלכתי עם גיסתי כדי להבין בדיוק, אולי אני לא רואה כי בעצם אני אמא בפעם הראשונה ואולי היא תראה דברים שאני לא אשים לב אליהם ואני לא כל כך מבינה.
<ענת דייגי: עשיתי כל מה שיכולתי, גם כששמתי אותו בגן, ארבתי בשיחים, ניסיתי לשמוע איך הוא מגיב ואיך הוא מתנהל כשהוא מגיע לגן.
<ענת דייגי: עשיתי כל מה שהורה יכול לעשות בשביל שאני אגן על הילד שלי ואין לי את היכולות בתור הורה לבדוק ולראות מה עומד מאחורי כל ההבטחות האלה שנותנים לי.
<ענת דייגי: הרי היא הבטיחה לי שהיא יודעת החייאה, היא הבטיחה לי שיש לחצן מצוקה, היא הבטיחה לי שבכל שעות היום יש שני אנשי צוות.
<ענת דייגי: ובסופו של יום לא היה.
<ענת דייגי: לא היה ולא נברא.
<ענת דייגי: מפה התחלתי מסע, כי אמרתי שזה רשלנות, ברור, זה היה נראה לי נורא טריוויאלי בתור הורה שיש איזה שהוא סטנדרט, איזה שהוא תקן, פיקוח, משהו, היה לי ברור שזו רשלנות ואז גיליתי שאין.
<ענת דייגי: ומעבר לזה, גיליתי שזה כבר יותר מעשור בכנסת.
<ענת דייגי: אני בטוחה שכולכם כבר מבינים את הסיטואציה הזאת שזה יותר מעשור שכולם יודעים שצריך את החוק הזה.
<קריאה: שני עשורים.
<ענת דייגי: אוקיי.
<ענת דייגי: זה כל כך הרבה זמן פה במסדרונות וזה לא זז.
<ענת דייגי: למה זה לא זז?
<ענת דייגי: ממה שהסתכלתי וניסיתי לפענח בתור אזרח קטן שקורא את הפרוטוקולים, משיקולים שהם באמת לא ענייניים ועל זה כולנו לדעתי יכולים להסכים.
<ענת דייגי: זה לא שיקולים ענייניים כי כולנו יודעים שצריך את החוק הזה.
<ענת דייגי: איפה זה עומד, למה זה לא זה, עכשיו מחכים לתזכיר, אחר כך הממשלה, אלוהים יודע עם כל התיקים מאחורה אולי תיפול, אנחנו מתעכבים והזמן ממש כבר, אין, כבר אי אפשר להמשיך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר מאחרים.
<ענת דייגי: אנחנו מאחרים.
<ענת דייגי: הילד שלי לא יחזור אליי.
<ענת דייגי: כל מה שיש לי לעשות פה בוועדה זה לבקש מכם שתזכרו שבסופו של דבר מאחורי זה יש ילדים.
<ענת דייגי: עזבו עכשיו את הפוליטיקה ואני מסכימה עם חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון שאומרת "מה זה משנה עכשיו באיזה משרד, העיקר שנעביר את החוק כבר".
<ענת דייגי: זה כבר הגיע לשלב שאין, ניסינו ועשינו וניסו לעשות את זה יותר טוב ובאמת יש שאיפות גדולות לעשות את זה מדהים, אנחנו כבר במצב שאנחנו אומרים "יאללה, רק שיעבור, שכבר נתחיל ממשהו".
<ענת דייגי: אני כן מסכימה שצריך שזה יהיה סטנדרט מינימלי כי אם אנחנו אומרים שזה יהיה מעל 12 ילדים, לא עשינו בזה שום דבר.
<ענת דייגי: רוב הילדים, במיוחד בגילאים הקטנים, לא נמצאים במסגרות של 12 ילדים ומעלה.
<ענת דייגי: יש הרבה מאוד - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כאילו מעקרים מהחוק את כל המשפחתונים.
<ענת דייגי: נכון.
<ענת דייגי: שזה הרבה.
<ענת דייגי: אנחנו צריכים לחשוב על הילדים.
<ענת דייגי: קודם כל על הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להצטרף לסיום הדברים שלך.
יפעת שאשא ביטון: במדינת ישראל כל מי שמחזיק ילד, מטפל בילד כמקצוע או היבטים טיפוליים אחרים, חייב בסטנדרטים ובתקינה, זאת נקודת המוצא שצריכה להיות במדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: ביום שאנחנו נפנים את זה ונבין שהחיים של הילדים שלנו, ולא בכדי אמרתי שהרבה פעמים זה מסתכם בעניינים של חיים ומוות, החיים של הילדים שלנו הם מעל לכל.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו אומרים את זה, אנחנו גם צריכים להתנהג בהתאם ולחוקק את מה שצריך כדי שלא לאפשר לאף אחד לטפל בילד בלי שהוא יודע שהוא צריך לעמוד בסטנדרטים בסיסיים.
יפעת שאשא ביטון: הקואליציה לחינוך מלידה בבקשה.
<יערה שילה: אני אתחיל ממה שענת אמרה.
<יערה שילה: ב-15.2 שני ילדים, שתי פעוטות מתל אביב נפטרו, שניהם בני שמונה חודשים, במסגרת לא מפוקחת.
<יערה שילה: ב-20.2, השנה, זה פחות מחודש, בתל אביב, ילד בן 11 חודשים.
<יערה שילה: אני לא מדברת על ילדים שנפגעים ולא נפטרים כמו הילדה באשדוד עם האמסטף.
<יערה שילה: לא צריך להגיע לתמותה.
<יערה שילה: זה לא הגיוני, זה קיצוני הדבר הזה, תמותה.
<יערה שילה: לא הגיוני שבכלל אין שום מסגרות שהורים יכולים לשים בצורה נורמלית.
<יערה שילה: אם מדברים על החברה, אז השוליים של החברה היא עוד יותר קיצונית.
<יערה שילה: בחברה החרדית ובחברה הערבית המצב הוא מעבר לקטסטרופה.
<יערה שילה: את מדברת על פחי זבל, בואי אני אקח אותך לשמגר פה בירושלים, תראי איפה נמצאים המעונות.
<יערה שילה: כל החניות שהיו אמורות להיות חניות למשפחות, נהפכו להיות דירות.
<יערה שילה: חלק מהדירות הן פעוטונים.
<יערה שילה: כמה ילדים יש על כל מטפלת אחת?
<יערה שילה: בין 10 ל-12 ילדים.
<יערה שילה: משהו לא נורמטיבי, כל המחקרים מראים שההתפתחות הקריטית ביותר לילדים זה גילאי לידה עד שלוש, לא ייתכן שהאזרח שלנו לעתיד לבוא מקבל הווה שהוא על סף הקטסטרופה.
<יערה שילה: אני חושבת שהמדינה כבר צריכה להחיל את האחריות על הילדים האלה.
<יערה שילה: כשאני אומרת את זה, אומרים לי "מה, את רוצה שהמדינה תיקח אחריות על הילדים?
<יערה שילה: שההורים יקחו".
<יערה שילה: איך ההורים יקחו אחריות אם אין להם שום אפשרות, הם קהל שבוי?
<יערה שילה: אני חושבת שצריך להפסיק להתעסק בתעסוקת נשים, חינוך מלידה מייצגים חברה שלמה, יש אצלנו הן בחברה הערבית, הן בחברה החרדית, הוצאנו נייר עמדה שנמצאים איתנו המועצה לשלום הילד, האגודה לגיל הרך, מנהלי מחלקות חינוך.
<יערה שילה: אנחנו ממש דוחפים כולם לאותו כיוון.
<יערה שילה: אנחנו ממש מבקשים אם יש משהו שאנחנו יכולים לעשות, אנחנו פה, די, צריך להפסיק את הדיבורים ולהתחיל לעשות.
יפעת שאשא ביטון: תשלים אותך ליאת שגם היא מהקואליציה ותביא בפנינו עדות נוספת בבקשה, רק להשמיט את השמות.
<יערה שילה: בסדר גמור.
<יערה שילה: כמו שנאמר אני רכזת הקואליציה מעל לשנתיים והפכנו בעצם לקו החם להורים, ל- - - מסגרות, לאנשי צוות שזקוקים לעזרה ואין להם למי לפנות ואנחנו מקבלים במסגרת הזאת המון המון פניות עם סיפורים קורעי לב וכך גם הכרנו את ענת וארז, הזוג האצילי שחבר אלינו עם הטרגדיה האישית שלהם.
<יערה שילה: ברשות
<יערה שילה: כם אני אקריא פניה אישית שנעשתה אלינו ממש לאחרונה בעילום שם.
<יערה שילה: בחורה שעבדה כמטפלת במשפחתון והיא הייתה עדה למקרה התעללות במשפחתון לא מפוקח.
<יערה שילה: היא כותבת לי ככה: "הייתי עדה לתקיפות, הושבה בכוח, זריקת ילדים על מזרני השינה, נחשפתי להאכלה בכוח שגרמה להקאות, לפציעה עד ירידת דם.
<יערה שילה: לא היה דבר כזה שילד לא יסיים את האוכל".
<יערה שילה: זהו, זקוקים מאוד לחקיקה המשמעותית הזאת.
יפעת שאשא ביטון: חשוב לומר שהחוק בפיקוח שלו בעצם מתייחס לכל הנושא של הכשרת כוח האדם, להסדרת התקינה שאנחנו יודעים שגם בה יש מצוקה, גם במקומות המפוקחים אגב, הרעיון הוא לפתוח מחדש את כל הסיפור הזה שנקרא שהות של ילדים בגילאי לידה עד שלוש בתוך מסגרות חינוכיות ולראות מהם הסטנדרטים שמתאימם למציאות שבה אנחנו נמצאים ורוצים עבור הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אני אוסיף בהקשר הזה גם בהתייחסות למה שענת דיברה קודם, סוגיה נוספת שאני יודעת שלא כולם מתים עליה אבל מה לעשות, צריך להסתכל למציאות בעיניים.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור שסיפרה ענת יכול להיות באמת מוות פתאומי גם אם הם לא עמדו בכל הסטנדרטים הנדרשים, אבל זה גם יכול להיות רשלנות לשמה וזה מסוג הדברים שאנחנו לעולם לא נדע בדיוק, כמו שאת תיארת ליאת, אם לא הסייעת מספרת אז אנחנו לעולם לא נדע, ואנחנו יודעים שיש הרבה מאוד סייעות שמפחדות לדבר וכאן העניין של המצלמות שיצטרך לבוא או עם החוק או לצד החוק, גם הוא משהו שצריך להיות מטופל, בדיוק מהמקום של הגנה על חסרי ישע והרבה פעמים, אולי גם במקרה של ענת, זה יכול להיות הגנה על צוות שיכול להיות שהוא עשה את כל מה שצריך כנדרש, אבל בכל זאת קרה משהו, כך שאנחנו בהחלט צריכים לראות את התועלת של זה מכל כיוון אפשרי.
<יערה שילה: רק עוד התייחסות קטנה, אנחנו במסגרות המפוקחות, אני חייבת להגיד שיש שיפור מאוד משמעותי.
<יערה שילה: מאז שזה ברווחה יש לנו קשר טוב, אם יש מישהו שמגיע לקו החם בתוך המפוקח, אנחנו פונים, לרוב יש לנו מענה בין 24 שעות עד 72 שעות והם מטפלים בדברים, אני חייבת להביא את זה גם.
יפעת שאשא ביטון: גם שם קורים דברים וצריך להגיד שגם בפרטיים יש מסגרות שעובדות בסטנדרטים מאוד גבוהים, באיכות גבוהה ובאמת עושים את עבודתם נאמנה.
יפעת שאשא ביטון: אמרה את זה חברת הכנסת קארין אלהרר, אנחנו לא באים כדי לפגוע או לבקר מישהו, אנחנו יודעים שיש הרבה מאוד מסגרות בשטח שבאמת, הלוואי שכולם יפעלו כך אבל לצערנו הרב זו לא המציאות.
יפעת שאשא ביטון: יש כאן ועד של גן באזור המרכז.
יפעת שאשא ביטון: בכוונה אני לא נוקבת בשמות.
<ד.ב.: שלום לכולם.
<ד.ב.: תודה רבה על היוזמה המבורכת הזאת שמישהו פה סוף סוף רואה את הילדים מעבר לכל הערפל של הפוליטיקה ושל ה- - - שמונחות פה במדינה שלנו, כי באמת הילדים לפני הכל.
<ד.ב.: אני כמובן לא אגיד מה שם הגן.
<ד.ב.: כשהגענו חדשים לישוב שלנו ביקשתי המלצה על גן ילדים.
<ד.ב.: הילד שלי היה בן שנתיים וחצי וכל הגנים הטובים נתפסו כבר, ונכנסנו לפעוטון עם 20 ילדים.
<ד.ב.: משהו כמו שלושה וחצי חודשים הילד סירב להיפרד בבוקר, החזיק לי את הרגל, התעורר בלילה, רגרסיות, ביקש מוצץ חזרה, צעקות, בכי.
<ד.ב.: חברה נוספת מודאגת אמרה לי "אני שולחת את הילדה עם בובה ומכשיר הקלטה ונראה מה יהיה".
<ד.ב.: הגעתי יום אחד לקחת את הילד מהגן, בשעה 16:30, הילד קודח מחום, לקחתי אותו לרופא, הרופא אמר לי "טוסי לבית החולים הילד שלך קודח מחום עם דלקת ריאות" התאשפזנו כמה ימים, כמובן שהגננת לא התקשרה לשאול מה קורה, חזרנו הביתה, החברה התקשרה להגיד לי שהיא רוצה לפגוש אותי לקפה ולהשמיע לי את ההקלטה.
<ד.ב.: בהקלטה שומעים את הבן שלי אומר לה "אני חולה, כואב לי בבטן, כואב לי בגב, אני רוצה לאמא" אותה הגננת אומרת "תקחו את הזקן הזה, נמאס לי כבר לשמוע אותו, תזרקו אותו למדרגות למטה הוא כל היום רק מתלונן".
<ד.ב.: כמובן ששמעו שם עוד צעקות וגרירות ילדים, ודברים איומים ומהרגע הזה אמרתי שאני פשוט יוצאת למאבק, אנסה להצטרף לאן שלא יהיה, אנסה למשוך איתי אנשים, אני אעשה הכל כדי להציל את הילדים הקטנים האלה.
<ד.ב.: חברתי לוועד היישובי ויד המקרה או שלא, אני יושבת פה היום ומספרת את הסיפור שלי בתקווה ענקית שמשהו יקרה, משהו ישתנה פה.
<ד.ב.: אגב, משהו שלא ציינתי שבעלי ואני ניגשנו לגננת ואמרנו לה שאנחנו רוצים לבטל את הרישום ולהוציא גם את הבן הקטן בן עשרה חודשים שהיה שם.
<ד.ב.: סיפרנו לה כמובן שיש לנו עדויות מהקלטות אז היא אמרה "אם תספרו שהקלטתם אנחנו נפנה למשטרה וזה לא חוקי מה שעשיתם".
<ד.ב.: זה המצב.
יפעת שאשא ביטון: נכון, את מעלה כאן סוגיה כואבת נוספת וזה כל הנושא של ההקלטות.
יפעת שאשא ביטון: כדי שתבינו עד כמה קצרה ידינו מלהושיע את הקטנטנים וחסרי הישע שלנו, אז גם כשיש תיעוד של הקלטה, זה נקרא האזנת סתר והאזנת סתר במדינת ישראל היא לא חוקית.
יפעת שאשא ביטון: יש לא מעט הורים חלקם גם היו בוועדה כאן, חלקם פנו אלי, שיש להם הקלטה עם התעללות מוכחת.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא משהו שהוא ספקולטיבי והם לא יכולים לעשות בזה שימוש כי הם הפכו להיות בני ערובה של אותן מטפלות או סייעות, שלא לדבר על מקרים שבהם הם הגיעו עם החומר.
יפעת שאשא ביטון: הורה חושב שאם יש לו ביד את החומר שמוכיח שפגעו בילד שלו והתעללו בו והרביצו לו, אז הנה הוא מוגן והם מגיעים למשטרה והכל מתהפך עליהם ואומרים להם "אוקיי, מעכשיו אתם חייבים להגיד את האמת ורק את האמת כי אתם בעצם מואשמים בהאזנת סתר" שתבינו איך העולם יכול להתהפך על זוג כזה שבא עם כל המצוקה שלו, וזה חוסר אונים.
יפעת שאשא ביטון: אומרת לכם את זה גם אני שיושבת כאן ונמצאת בקשר עם כל המערכות ומנסה לטפל, גם אני נמצאת הרבה פעמים בתוך הסיטואציה הזאת של חוסר אונים כי אנחנו לא יכולים לסייע לאותן משפחות.
יפעת שאשא ביטון: אז נכון שיש הצעת חוק נוספת שמבקשת להתיר לפחות במקרים של הגנה של חסר ישע כן את התקיפות של האזנת הסתר הזו, למרות שאם אתם שואלים אותי, בין להפוך את זה לג'ונגל עכשיו שכל מי שקצת בסטרס מכניס מכשיר האזנה לבין לעשות את זה בצורה ממוסדת כמצלמות שנמצאות בתוך המוסדות, אין שאלה שעדיף שיהיו מצלמות בצורה ממוסדת, מבוקרת, שהן לא האח הגדול אלא באמת נפתחות רק במקרה בו יש חשד סביר.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה נכון לכולם ואני מקווה שגם לכיוון הזה בסופו של דבר משרד המשפטים יאות ללכת איתנו כי כרגע זה לא נראה כך לצערי הרב, וזו עוד אחת מהמלחמות היום יומיות שאנחנו מנהלים.
<קריאה: גם כשידוע שיש מצלמות בגנים יש יותר רתיעה, יש יותר פחד לתקוף ילדים.
יפעת שאשא ביטון: וההורים יותר רגועים.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שזה צעד שהוא בהחלט מתבקש.
יפעת שאשא ביטון: קידמו את זה אצל הקשישים.
יפעת שאשא ביטון: אין שום סיבה שהילדים שלנו יישארו עוד פעם מאחור, אם צריך להגן על הקשישים וחייבים להגן על הקשישים, זה גם חלק מהצעת החוק שלנו, צריך לעשות את זה גם בקרב ילדים, הם נמצאים באותה מציאות.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד מהם לא באמת יכול לספר.
יפעת שאשא ביטון: הבן שלך מדבר, אבל יש גם גילאים צעירים יותר.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא באמת יכול לספר מה היה שם.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו זוג הורים לילד שנפגע.
<י.ז.: הבן שלנו היה 4.5 חודשים, הוא היה במעון והוא נפגע מהגננת.
<י.ז.: היה לו דימום בראש, הדימום עבר לו לעיניים והוא עבר ניתוח להוצאת הדימום מהראש וניתוח בעיניים של - - - זגוגיות, זה היה לפני שנה.
<י.ז.: עד היום התיק נמצא בפרקליטות.
<י.ז.: אין תשובה.
יפעת שאשא ביטון: מה הביא אתכם לחשוב שהילד נפגע על ידי גננת או על ידי מבוגר לצורך העניין ולא - - -
<י.ז.: חוץ מאצלי הוא לא היה אצל אף אחד.
<י.ז.: כנראה או שהיא טלטלה אותו או שהוא נפל, אבל אחרי שהוא היה תשע שעות במעון זה קרה.
<י.ז.: אני הבאתי לה בבוקר ילד בריא, וב-14:45 היא התקשרה אלי שהילד לא נושם.
יפעת שאשא ביטון: אבל גם כאן
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לעולם לא נדע אם הילד פשוט נפל, קיבל מכה, אם ילד פגע בו או אם מבוגר אחראי פגע בו.
יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה מחדדת את זה כי זה רק מראה את המצוקה של כולנו שאין לנו שום דרך, במיוחד אם אנחנו מדברים על ילד בן 4.5 חודשים שיספר לנו מה באמת היה שם.
יפעת שאשא ביטון: ליאור גבאי מנכ"ל נאות מרגלית בבקשה.
<ליאור גבאי: שלום רב.
<ליאור גבאי: אני שותף יחד עם שאר ראשי הארגונים, ויצ"ו, נעמ"ת, אמונה, לתהליכים מסורבלים שעובר החוק.
<ליאור גבאי: הזכירו פה עשרות שנים, אני מכיר אותו לפחות 17 או 18 שנה.
<ליאור גבאי: מסתבר שיש כאלה שמכירים לפניי.
<ליאור גבאי: אבל לצערי אני רוצה לשים דגש, הבעיה היא שבאמת אין יחס לאותם 77% או 78% שלא נמצאים במסגרות מפוקחות.
<ליאור גבאי: קודם כל אני חייב להדגיש, שיתוף הפעולה מול המשרד במסגרות המפוקחות הוא מעולה, הוא השתפר משמעותית בהרבה בחינות, גם בהיבט של הכשרה שאפשר לשים דגש על זה וראוי להזכיר את זה.
יפעת שאשא ביטון: אז כדאי שזה יקרה גם במסגרות האחרות שהן הרוב.
<ליאור גבאי: על זה בדיוק אני מדבר.
<ליאור גבאי: המשרד גם בגלגולו הקודם העדיף ללכת למקום שנוח לו, וזה שוב פעם בקרות וסרבולים למסגרות שמפוקחות, שאנחנו כארגונים החברתיים מפעילים, ופועלים גם ככה - - -
יפעת שאשא ביטון: מה זה בקרה וסרבול?
<ליאור גבאי: אני תיכף אדגיש.
<ליאור גבאי: בהכשרה - - -
יפעת שאשא ביטון: סירבול בהכשרה?
<ליאור גבאי: לא, אני מדבר על זה שהארגונים המפעילים היום, הארגונים שיש להם מסגרות מפוקחות אז הם נמצאים ברוב המקרים – נכון שתמיד יש מקום לשפר – אבל זה לא דומה לאותם מקרים שמתארים בפנינו שנמצאים במקומות שיש הזנחת ילדים.
יפעת שאשא ביטון: ישבו פה נציגי ארגונים, שלא נציין איזה שהוא מצב אוטופי.
<ליאור גבאי: תני לי - - -
יפעת שאשא ביטון: שניה, אתה יודע שאני יושבת ראש הוועדה, אני יכולה להתפרץ לדברים שלך.
יפעת שאשא ביטון: אני היחידה שיש לה את הפריבילגיה להתפרץ לדברים שלך, אז תן לי.
יפעת שאשא ביטון: אתה מתאר פה איזו שהיא מציאות על רוב המקרים, יכול להיות שאתה יכול להגיד "ברוב המקרים בנאות מרגלית קורה ככה וככה".
יפעת שאשא ביטון: ישבו פה נציגים של ארגונים שסיפרו, הם סיפרו לא אני, והכל בפרוטוקול וניתן להוכיח, שנורא קשה להם להשיג סייעות ומטפלות, שלא לדבר על מטפלות עם הכשרה, אז אם אתה בא ואתה מאוד רוצה להיכנס, יש לך דופק – אתה בפנים.
יפעת שאשא ביטון: אז לא הכל אוטופי גם במקום שבו יש פיקוח, לא מבחינת הכשרה ולא מבחינת כח אדם ואני כן אומר במאמר מוסגר שיש גם הרב המאוד מסגרות שעושות עבודה מדהימה, ואני מכירה את זה גם מקרוב.
<ליאור גבאי: גבירתי היושבת ראש את צודקת, גם אם השתמע מדבריי שהמצב הוא אידיאלי, הוא לא כזה.
<ליאור גבאי: יש עדיין קושי גדול להשיג מטפלות, השכר של מטפלות הוא שכר זעום, קשה מאוד לאתגר אותם לבוא לעבוד וממילא כוח האדם שמזדמן הוא כוח אדם פחות איכותי.
<ליאור גבאי: אי אפשר להתעלם מזה.
<ליאור גבאי: אבל כשאנחנו מדברים, את שואלת אותי מה קרה לחוק הזה בגלגוליו השונים?
<ליאור גבאי: המשרד גם בגלגולו האחרון וגם בגלגולו הקודם העדיף ללכת למסגרות המפוקחות ולהחריג את אותם 77%, אני לא מבין איך - - -
יפעת שאשא ביטון: הם לא החריגו אותם, הם פשוט לא יודעים עליהם.
<ליאור גבאי: גבירתי, כשבאים ואומרים שהחוק הזה לא ידבר על מסגרת שיש בה 10, 12, 7 ילדים - - -
יפעת שאשא ביטון: אתה עוד לא יודע.
יפעת שאשא ביטון: זה מסוג הדברים שדיברנו.
יפעת שאשא ביטון: ליאור, באמת.
<ליאור גבאי: יפעת, במרוצת השנים העניין הזה מתדיין, בין שבעה לעשרה, ואני לא מבין.
<ליאור גבאי: ילד אחד אפשר?
<ליאור גבאי: גם מי שרוצה להחזיק ילד אחד מבחינתי זה צריך להיות מסגרת מפוקחת.
יפעת שאשא ביטון: אתה מקשיב לי כשאני מדברת או שאתה רק עסוק בלחכות לתור שלך לדבר?
יפעת שאשא ביטון: ואני לא סתם שואלת את זה ובכזאת בוטות.
יפעת שאשא ביטון: אני אומר לך למה, אמרתי את זה גם לנציג משרד העבודה והרווחה, הצעת החוק שלי מדברת על חמישה ילדים, אמרתי את זה בראשית דבריי כדי שלא יהיו פה אי הבנות.
יפעת שאשא ביטון: המשרד יכול להתקדם עם התזכיר הממשלתי, הכל טוב.
יפעת שאשא ביטון: הם צריכים לדעת שהם צריכים לבוא איתנו בדין ודברים כדי שנגשר על הפערים בין הצעות החוק הפרטיות לבין התזכיר הממשלתי ונגעתי בדיוק בסוגיה הזאת של התקינה ובסוגיה הזאת של מספר הילדים.
יפעת שאשא ביטון: הזכרתי גם שזה מחריג את כל המשפחתונים, אז אנחנו עם היד על הדופק.
יפעת שאשא ביטון: אם יש לך הערה בייעול, לא במה היה פה לפני שבע ועשר שנים, לא הייתי פה, אני גם לא אגיד לצערי כי הייתי במקומות טובים אחרים.