GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שירי דניאלס: במחקר שאנחנו עשינו בעמותת ער"ן, מצאנו שבני הנוער אומרים, גם אלה שעברו בריונות אגב, אומרים חד משמעית שבמידה והם היו פונים לעזרה, הם היו רוצים שהעזרה הזו תהיה אנונימית, זמינה ונגישה באמצעות האינטרנט.
יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו לא פסלנו את האינטרנט.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק אמרנו שזה מרחב שיש לו פוטנציאל, אבל זה לא סתירה.
<שירי דניאלס: בהחלט, יש לו פוטנציאל סיכוני ויש לו גם פוטנציאל שאנחנו בעצם צריכים להשכיל לנצל אותו לשירות בני הנוער, כפי שאנחנו עושים בער"ן הרבה מאד שנים.
<שירי דניאלס: כי כשבן נוער במצוקה הוא רוצה עזרה כאן ועכשיו ולא שם ואחר כך.
<שירי דניאלס: וכמו שמענו, רוב הטיפול זה שם ואחר כך.
<שירי דניאלס: אז היכולת לפנות באנונימיות בכל מקום ובכל עת - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם מפיצים את זה?
יפעת שאשא ביטון: אתם נגישים?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת ילד שנפגע יכול להגיע לער"ן - - -
<שירי דניאלס: אנחנו נגישים גם לילדים וגם להורים שלהם.
<שירי דניאלס: אנחנו זקוקים לסיוע בנושא של העלאת מודעות בהגעה לילדים.
<שירי דניאלס: אני תמיד אומרת, אני בת 46, כשאני הייתי בבית ספר יסודי היו מחברות חומות של דפתר, מי שזוכר, היה מאחורה משולש שהיה כתוב בו – החבר של בער"ן עם המספר 1201.
<שירי דניאלס: הילדים היום צריכים לדעת מזה והם לא יודעים מספיק.
<שירי דניאלס: אנחנו נותנים שירות גם בערבית אגב, גם ברוסית, גם בעברית.
<שירי דניאלס: בחודש הבא אנחנו מסיימים קורס הכשרה למתנדבים בדואים, כדי לאפשר להיות שם בכל השפות.
<שירי דניאלס: אז העניין פה הוא הרבה פעמים העניין של לדבר.
<שירי דניאלס: אז לדבר כן, השאלה זה איך לדבר כמו שאמרת, חברת הכנסת ובאמת זה העיקר.
<שירי דניאלס: לשאול כן.
<שירי דניאלס: השאלה היא איך שואלים.
<שירי דניאלס: נאמר פה ובצדק, אנחנו צריכים לשאול בני נוער אם הם חשבו לפגוע בעצמם במידה והם בדיכאון.
<שירי דניאלס: השאלה איך עושים את זה.
<שירי דניאלס: הרבה פעמים אומרים כן, אני שאלתי - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, ברור שהכל זה שאלה של איך.
יפעת שאשא ביטון: זה נאמר פה.
<שירי דניאלס: אבל למשל זה נאמר – לא חשבת לעשות משהו טיפשי, נכון?
<שירי דניאלס: או נכון שלא חשבת לפגוע בעצמך?
<שירי דניאלס: ואנחנו עושים את זה כמבוגרים מתוך חרדה, כי כמו שנאמר כאן ובצדק, זה לא האנשים ההם שם, האובדניים, המדוכאים.
<שירי דניאלס: כל אחד מעצם היותו בן אדם עובר משבר בחיים ולכן חשוב להיות פה בשביל כולם.
<שירי דניאלס: אני מאד אשמח אם אתם תוכלו לעזור לנו להנגיש את השירות שלנו לכל בני הנוער במדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: כן, אנחנו דיברנו פה על שאלת ה-איך.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו על הצורך בעצם בהדרכה או הנחיה של הורים בסיפור הזה ואני חושבת שזה בהחלט מתחבר לדברים שנאמרו.
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, זה באמת פלטפורמה מצוינת להנגיש את המידע לגבי ער"ן, אם זה בפרסום או לוחות מודעות, כדי שהילדים יידעו שיש לאן לפנות.
<יוכי סימן  טוב: כן, כן, לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: טלי ואחר כך יובל ובהמשך שלומית צפריר.
<טלי דאואן קטן: תודה.
<טלי דאואן קטן: שמי טלי דאואן קטן.
יפעת שאשא ביטון: רק בקצרה.
יפעת שאשא ביטון: כולכם תנסו להתכנס, כי אנחנו צריכים לסיים את הדיון.
<טלי דאואן קטן: טוב.
<טלי דאואן קטן: שמי טלי דאואן קטן, אני נציגת פורום ועדי ההורים היישוביים.
<טלי דאואן קטן: בפורום אני אחראית על שני תחומים, אחד זה מניעת פגיעות מיניות והשני זה אובדנות, כשבין שני התחומים האלה יש קשר הדוק, כפי שגברתי יודעת.
<טלי דאואן קטן: וזה אחד מהדגלים האדומים שהעלו כאן
<טלי דאואן קטן: ואני חושבת שזה נושא שגם בו צריך לטפל.
<טלי דאואן קטן: אני הגעתי לתחום האובדנות בעקבות מקרה אישי שקרה לפני 390 ימים.
<טלי דאואן קטן: קרובת משפחה שלי בת 17.5 קפצה אל מותה, אחרי שהיא סבלה מגיל 5 עד גיל 11 מפגיעה מינית על ידי בן משפחה.
<טלי דאואן קטן: אנחנו חייבים לשים פוקוס ענק על הנושא הזה של פגיעות מיניות ועל הילדים האלה; וכמו שאנחנו מקימים פה היום שדולה למניעת אובדנות, אנחנו צריכים להקים שדולה בנושא פגיעות מיניות.
<טלי דאואן קטן: אנחנו צריכים שתהיה יחידה מיוחדת בפרקליטות, שתהיה יחידה מיוחדת במשטרה.
<טלי דאואן קטן: אנחנו צריכים שכל המורים, הגננות, הרופאים, כולם יידעו לזהות את הדברים האלה, בכדי שלא נצטרך להגיע ליום הזה שאנחנו כאן.
<טלי דאואן קטן: אני מזמינה את כל מי שרוצה להעביר מידע כלשהו להורים, לפנות אלינו, לפורום ועדי ההורים.
<טלי דאואן קטן: יש לנו נגישות ל-150 יישובים בארץ.
<טלי דאואן קטן: אני אשמח לתת - - -
<זאב גולדבלט: רשויות מקומיות, לא יישובים.
<טלי דאואן קטן: סליחה, רשויות מקומיות, מתקן אותי המנכ"ל.
<טלי דאואן קטן: אבל כל אחד מכם יכול להשתמש בי.
<טלי דאואן קטן: אני אשמח לעזור.
יפעת שאשא ביטון: להיעזר בכם.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לומר לך שהוועדה הזאת היא כמעין שדולה לכל הנושא של פגיעות מיניות.
<טלי דאואן קטן: אני מסכימה איתך.
יפעת שאשא ביטון: העיסוק שלנו פה מאד מאד מאד אינטנסיבי, אני מסכימה איתך וזו הייתה השאיפה שלי, שהגעתי לכל גורם אפשרי כדי שיהיו יחידות ממוקדות וייחודיות לטיפול בנושא של פגיעות מיניות, כולל איתור וגם אחר כך, אפילו במערכת המשפט.
יפעת שאשא ביטון: לא פשוט לנו עם הסיפור הזה, אבל כן הצלחנו להכניס הכשרות לבעלי מקצוע, כולל שופטים שמטפלים בזה ודרך רופאים ואנשי חינוך והכנסנו את זה כהכשרות שהן חובה.
יפעת שאשא ביטון: וכן, עם קשר, בלי קשר, הנושא של אובדנות זה הנושא שאנחנו חייבים חייבים להיות שם בשביל הילדים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה טלי.
יפעת שאשא ביטון: יובל וייצן, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: אחר כך שלומית ואז נסכם עם דבי.
<יובל וייצן: תודה רבה.
<קריאה: גם איברהים.
יפעת שאשא ביטון: אלף לא נרשמת, אבל אני אתן לך ממש במשפט.
יפעת שאשא ביטון: אם אתה יודע לתמצת את זה.
יפעת שאשא ביטון: לא שתי דקות.
יפעת שאשא ביטון: אין לנו.
<יובל וייצן: שמי יובל, אני מהאגודה למען הלהט"ב.
<יובל וייצן: אני רוצה להציג מספר נתונים לגבי אובדנות בקרב נוער מהקהילה הגאה, שבעצם זה מתקשר גם לפגיעה מינית.
<יובל וייצן: יש גם פגיעה על רקע נטייה מינית.
<יובל וייצן: האלימות עצמה יכולה להוביל גם לניסיונות התאבדות.
<יובל וייצן: אז בעצם אנחנו מדברים על כ-40% מהנוער מהקהילה הגאה שמדווחים על ניסיונות התאבדות לפחות פעם אחת.
<יובל וייצן: כמעט 40% מהנוער בקהילה הגאה וזה בעצם גם קורה הרבה בגלל אלימות על רקע נטייה מינית.
<יובל וייצן: זה קורה בשיעור יותר גבוה מהאוכלוסייה הכללית וזה בעצם נפוץ בעיקר בקרב נוער שבא מבית מסורתי או דתי, בעיקר באזור כיתה י"א-י"ב, וגם אצל נערים שהתפיסה המגדרית שלהם יחסית נחשבת יותר נפשית.
<יובל וייצן: זה חשוב.
<יובל וייצן: אני רוצה להדגיש גם את החשיבות של הכשרת אנשי מקצוע בבתי הספר וטיפול בנושא הזה וחשוב גם לזהות את המקרים האלה של אלימות על רקע נטייה מינית, שבסופו של דבר עלולים להוביל גם למקרים של אובדנות.
יפעת שאשא ביטון: נתון מזעזע לכל הדעות ויכול מאד להיות שדווקא במקום הזה צריך לשים יותר פוקוס, כי אם שם הנטייה היא גדולה יותר, אז עוד יכול להיות שאנחנו דרך כך נצליח לצמצם את זה בכלל בקרב ילדים ובני נוער.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה יובל.
<יובל וייצן: תודה.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר שלומית צפריר.
<שלומית צפריר: תודה.
<שלומית צפריר: אני פסיכיאטרית ילדים ונוער, אני מנהלת שתי מרפאות, אחת של קופת חולים כללית, אחת בירושלים ואחת בבית שמש ואני נציגה של איגוד הפסיכיאטריה של ילדים ונוער.
<שלומית צפריר: אני רוצה להתייחס לכמה נקודות.
<שלומית צפריר: נקודה אחת שאני רוצה להתייחס אליה היא העובדה שחשיבה על מוות היא דבר נורמאלי, שקורה אצל כל ילד ואצל כל מתבגר וכל אחד מאיתנו, שלא דיבר עם הילדים שלו באיזה שהוא שלב בחיים על מוות, הוא לא היה פתוח לשמוע את זה.
<שלומית צפריר: השלב שבתחילת גיל ההתבגרות הילדים מבינים שהחיים הם בחירה ובוחרים לחיות באופן נורמאלי, הוא שלב נורמאלי התפתחותי.
<שלומית צפריר: אני חושבת שזה מסר חשוב להגיד לשומרי הסף במובן הזה שאין מה לפחד לדבר עם ילדים על מוות.
<שלומית צפריר: זה משהו שמעסיק אותם.
<שלומית צפריר: זה משהו שנמצא שם.
<שלומית צפריר: אני יכולה להגיד שפסיכיאטרים לא פוחדים לדבר עם ילדים ולדבר עם מתבגרים על מוות ועל הרצון למות ועל מחשבות איך לעשות את זה.
<שלומית צפריר: כמות הפעמים ששאלתי ילד אם היו לו מחשבות למות והוא אמר כן בנוכחות ההורים שלו וההורים פקחו עיניים גדולות בהלם מוחלט, שזה מה שעולה, וכששאלתי אותו חשבת איך והוא סיפר על תכנית מאד מאד מוגדרת, חלקן יותר ילדותיות, חלקן יותר אפקטיביות, היא לא תואמן.
<שלומית צפריר: ואני מדברת לא על ילדים שבאים בגלל דיכאון וניסיון אובדני, אלא על ילדים שבאים מסיבות אחרות לגמרי.
<שלומית צפריר: ירידה בלימודים, הפרעת קשב, חרדה, כל מיני דברים.
<שלומית צפריר: זה נושא שמעסיק ילדים וצריך להיות פתוחים לשיח הזה.
יפעת שאשא ביטון: רואים את זה גם בשיח ביניהם.
יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים הם תופסים על זה כאילו בדיחה או דרך להצקה, כשהם אומרים לילד לך, לך תתאבד.
<שלומית צפריר: נכון, יאללה תמות כבר.
<שלומית צפריר: לך תמות.
יפעת שאשא ביטון: לך, לך תתאבד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא באמת מתייחסים לזה, אבל יש ילדים שיכולים לתפוס את זה לגמרי ברצינות.
<שלומית צפריר: אבל הטקסט הזה בא מאיזה משהו שנמצא בראש.
<שלומית צפריר: אני חושבת שאחד הדברים שעולים מאד חזק זה שההורים והמורים והיועצות והמבוגרים מסביב לא מזהים את זה ולא יודעים את זה והחברים יודעים.
<שלומית צפריר: והעבודה עם הילדים האחרים ולהסביר לילדים מה ההבדל בין הלשנה לבין חובת דיווח - - -
יפעת שאשא ביטון: דיווח והצלה.
<שלומית צפריר: הילד שלי בן ה-10 הגדיר את זה נורא יפה.
<שלומית צפריר: הוא אמר לי לא מזמן – הלשנה זה שזה לפי חוק, כאילו שאתה אומר שילד עשה משהו שאסור.
<שלומית צפריר: חובת דיווח זה לפי מוסר.
יפעת שאשא ביטון: איזה חמוד.
<שלומית צפריר: אמרתי, או, נכון, זה זה.
<שלומית צפריר: הגדרת את זה מעולה.
<שלומית צפריר: אני יכולה להגיד את זה בכל בתי הספר ואני חושבת שילדים יבינו למה הכוונה.
<שלומית צפריר: מתי זה נכון לגלות.
<זאב גולדבלט: על זה נאמר מפי עוללים ייסדתי עוז.
<שלומית צפריר: ממש, כן.
<שלומית צפריר: בכיתה ד' הוא אמר לי את זה.
<זאב גולדבלט: מדהים.
<שלומית צפריר: אני חושבת שנקודה קריטית שעלתה פה זה הנושא של הרצף בין האיתור במערכת החינוך, שהוא קריטי שיקרה ולא קורה מספיק, לבין הטיפול וההערכה המקצועית, כשאנחנו מעריכים שיש סיכון.
יפעת שאשא ביטון: כן, הנקודה הזו עלתה, כתובה.
<שלומית צפריר: והנקודה הזאת צריכה לקחת בחשבון שמערכת שירותי בריאות הנפש לא בנויה להיקפים שבהם היא אמורה לתת מענה.
<שלומית צפריר: הרפורמה הגדירה שהמערכת אמורה לתת מענה לשני אחוזים מהילדים במדינת ישראל.
<שלומית צפריר: אנחנו עומדים בזה, אבל זה לא המספרים של הילדים שצריכים אותנו.
<שלומית צפריר: ובעצם מה שקורה זה שאחוז הילדים שיש להם אבחנה פסיכיאטרית בגילאי אפס עד 18, הוא בין 15 ל-20%.
<שלומית צפריר: אנחנו לא מתיימרים לתת טיפול לכל אלה.
<שלומית צפריר: אנחנו לא יכולים.
<שלומית צפריר: אנחנו לא מספיק אנשים ואין לנו תקנים ואין לנו תורים דחופים, והסיטואציה שקורית בפועל זה שפסיכולוגית חינוכית של בית ספר מתקשרת אלי אישית ומספרת על ילד שנורא נורא מדאיג אותה ואני מסכימה להישאר אחרי שעות העבודה כדי לראות אותו.
<שלומית צפריר: זה לא הוגן.
<שלומית צפריר: גם לי יש ילדים בבית וגם לי יש ואני חושבת ש - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, הנקודה זאת ברורה.
יפעת שאשא ביטון: זה עלה כאן וזה דורש התייחסות והציעה כאן עורכת הדין שושי- - -
<שלומית צפריר: אבל זו נקודה שצריכה התייחסות תקציבית משמעותית.
<שלומית צפריר: עוד נקודה שצריך לקחת בחשבון - - -
יפעת שאשא ביטון: רק תוסיפו.
יפעת שאשא ביטון: אמרה שושי, גם אין לנו מספיק כוח אדם שהוא עם הכשרה וגם לא כולם ממהרים ללכת וללמוד פסיכיאטריה, אבל הם בהחלט נמצאים באיזה שהוא גיבוש של מודל שאולי יעודד להגיע לשם.
<שלומית צפריר: נכון, אבל אני חושבת שבאמת כשמסתכלים על פיילוט - - -
יפעת שאשא ביטון: רק משפט אחרון, כי אנחנו כבר הרבה הרבה אחרי הדיון.
<שלומית צפריר: אני רק אגיד דבר אחד קצר.
<שלומית צפריר: כשמסתכלים על פיילוט ונעשה פיילוט של איך במערכת החינוך מאתרים ומזהים סיכון אובדני ומתי נכון להעביר, הפיילוט נעשה בתנאי מעבדה.
<שלומית צפריר: בסוף, כ - - -
<שושי איזנברג הרץ: בתוך תכנית לאומית - - -
<שלומית צפריר: נכון, וכשבאה התכנית הלאומית היא פתאום מגלה שכשהפסיכולוג החינוכי מאתר סיכון, אז הוא צריך להגיד רגע, באיזה קופה הילד?
<שלומית צפריר: איפה המרפאה הכי קרובה?
<שלומית צפריר: עם מי לדבר שם?
<שלומית צפריר: ושם אנחנו נתקעים והחוליות האלה של הרצף הן קריטיות.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל התכנית הלאומית אמורה לתת מענה לכל האתגרים האלה.
יפעת שאשא ביטון: לשם כך יש תכנית לאומית והם דיברו כך שהם גם חוקרים עכשיו את עצמם, לא רק נשענים על מחקרים שמגיעים מבחוץ.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להאמין שהנקודות האלה בהחלט יעזרו גם להם לראות איך הם בונים את המערך הזה בצורה יותר נכונה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ד"ר שלומית צפריר.
יפעת שאשא ביטון: אני נותנת לך ממש לא דקה וחצי ואם אתה מראש לא יכול לעמוד בזה, אז נוותר.
יפעת שאשא ביטון: אתה יכול לעמוד בזה בדקה?
אבראהים חג'אזי: תני לי דקה.
יפעת שאשא ביטון: אבל לא לחזור על דברים שנאמרו.
יפעת שאשא ביטון: אחר כך אנחנו נסגור עם העמותה בשביל לחיים.
אבראהים חג'אזי: אני אגיד שלושה דברים.
אבראהים חג'אזי: שמי איברהים חג'אג'י, מנהל שירות פסיכולוגי בכאוכב, והרצתי בתכנית הלאומית למניעת אובדנות ועל זה אני נמצא כאן.
אבראהים חג'אזי: אז אני תקוע איפה שאת אומרת.
אבראהים חג'אזי: אני מזהה ילד, אני יודע איך להתארגן בבית הספר, איך לעזור למורים איך להתמודד, כי הם מפחדים מזה, חרדים מזה, לא יודעים מה לעשות עם זה.
אבראהים חג'אזי: אני יודע איך לעזור להורים מה לעשות, אבל אני יחיד ויש עוד הרבה אנשים שלא יודעים לעשות את זה.
אבראהים חג'אזי: אחת התכניות בתכנית הלאומית הייתה להכשיר פסיכולוגים חינוכיים לדעת איך לעשות הערכת מסוכנות.
יפעת שאשא ביטון: צריך גם מורים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, זה נכון הנושא של הערכת מסוכנות, אבל אנחנו כבר דיברנו על זה.
אבראהים חג'אזי: זה לא - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו דיברנו על זה שלא מספיק שהיועצים יהיו בהכשרה של לדעת לזהות, לאתר והכל, זה הצוות החינוכי.
אבראהים חג'אזי: לא, לא, התכוונתי משפט קדימה.
אבראהים חג'אזי: זה לא רק לזהות.
יפעת שאשא ביטון: אני רגע במשפט אחורה שלך.
אבראהים חג'אזי: צריך לדעת להעריך מסוכנות, כי בינתיים גם אין מי שיכול להעריך מסוכנות.
אבראהים חג'אזי: אני שולח אותם לפסיכיאטר זמין, שאין לי ואני שולח אותם למיון ואז הורים רבים מסרבים ללכת למיון.
אבראהים חג'אזי: יש תחנת ביניים שאפשר להכשיר אותה, שזה פסיכולוגים חינוכיים שהם - - -
<יוכי סימן  טוב: יש.
<יוכי סימן  טוב: 670 מוכשרים בשנה.
אבראהים חג'אזי: אבל זה לא מספיק.
אבראהים חג'אזי: אני נמצא שם.
אבראהים חג'אזי: אני נמצא בשטח.
אבראהים חג'אזי: לזה צריך להזרים והרבה.
אבראהים חג'אזי: צריך להמשיך להכשיר אנשים.
אבראהים חג'אזי: דבר שני שצריך לשים אליו לב, את אומרת התכנית הלאומית.
אבראהים חג'אזי: אני עברתי הכשרה דרך התכנית הלאומית לפני ארבע-חמש שנים.
אבראהים חג'אזי: הופסקה.
אבראהים חג'אזי: היא הייתה דרך יזם והופסקה, עברה למשרד.
אבראהים חג'אזי: עכשיו יש עוד יזם שמקבל את זה.
אבראהים חג'אזי: אני חושב שהזמן הזה, אני לא יודע מה קרה בארבע-חמש השנים האלה, אבל נדמה לי שפספסנו הרבה אנשים.
אבראהים חג'אזי: צריך לקחת את זה בחשיבות רבה.
אבראהים חג'אזי: אני אומר לך, לפחות במגזר איפה שאני עובד יש עלייה מאד מדאיגה, מאד מטרידה בכמות האנשים ובמיוחד בבני הנוער.
יפעת שאשא ביטון: דיברו על זה.
אבראהים חג'אזי: פעם זה לא היה מדובר, היום זה כן מדובר וההורים כן רוצים, אבל כן רוצים, אבל צריך לתת את המענה ולתת את היד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נסיים עם דבי.
<דבי צרפתי: כן, אני מוותרת על הדברים שרציתי לומר היות והם נאמרו עכשיו.
<דבי צרפתי: בשם עמותת בשביל לחיים אני רוצה להודות לך על הליווי ההדוק והמשמעותי והרגיש שאת מלווה אותנו בכל הדיונים.
<דבי צרפתי: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: כם אני רק אסכם את הדיון ואם תרצו להוסיף על זה משהו, אז בשמחה.
יפעת שאשא ביטון: אז קודם כל בהתייחסות של מערכת החינוך, אני חושבת שדי ברור לכולם הנושא של שיח עם ההורים כדי שגם הם ייכנסו לתמונה ויקבלו כלים.
יפעת שאשא ביטון: הכשרה של צוותים מקצועיים שיידעו לזהות מצוקות, כשאנחנו שמים דגש על הצוותים החינוכיים.
יפעת שאשא ביטון: מבחינתי כל מורה.
יפעת שאשא ביטון: זה צריך לצאת מהמקום של מחנך מורה מקצועי.
יפעת שאשא ביטון: מי שנכנס למערכת החינוך מבחינתי הוא איש חינוך; וכמובן שיח עם הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אני גם הדגשתי פה שאני מדברת על ניהול מערכים שהם בצורה של השלכה ולאו דווקא בצורה ישירה והרבה פעמים זה גם מאד אפקטיבי.
יפעת שאשא ביטון: החיבור עם תכנית YAM או כל תכנית דומה במהות שלה, יכול בהחלט לתת מענה.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת ממשרד האוצר וגם ממשרד הבריאות את המשך התקצוב של התכנית הלאומית, גם בפעימה הבאה.
יפעת שאשא ביטון: ממשרד הרווחה, אני מבקשת לתת נציגות מונעת ומטפלת בדמות פקיד סעד ולא רק נציגות של מי שמטפל לאחר מעשה ותומך בעצם במשפחות.
יפעת שאשא ביטון: לבדוק מול הייעוץ המשפטי של הממשלה מי קובע שמדובר בהתאבדות, כדי שאנחנו נוכל לסייע במניעה של מקרים אחרים בתוך מערכת החינוך ולקבל תשובה כמובן מהייעוץ המשפטי, מי אמור לטפל בזה.
יפעת שאשא ביטון: ממשרד הבריאות, התקדמות בסטאטוס של צמצום הזמנים לתור, כפי שהציעה כאן שושי, תוך שלושה חודשים, כדי שנראה שהם באמת נמצאים בתהליך.
יפעת שאשא ביטון: אני כן אתייחס לנושא של הרחבה של הערכת מסוכנות, שיהיו אנשי מקצוע נוספים בתוך מערכת החינוך, לא רק בקופות החולים, שיידעו לתת את ההערכה הזו, כדי שנוכל לתת מענה גם לסוגיה הכואבת הזו.
<לירון אשל: גברתי, אולי רק מילה על התייחסות לתכניות שמותאמות גם לבתי ספר יסודיים, בגלל ה - - -
יפעת שאשא ביטון: כשאני מדברת על מערכת החינוך אני לא יודעת להפריד יסודי ועל יסודי.
יפעת שאשא ביטון: מבחינתי זה מערכת החינוך.
<גלי שלוש: ואם אפשר להוסיף גם את משרד התקשורת, להעלאת מודעות בתקשורת.
אבראהים חג'אזי: ולגבי יועצים בבתי ספר יסודיים, כחלק מהתקן.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני מודה.
יפעת שאשא ביטון: רגע, זה לא בסיכום.
יפעת שאשא ביטון: רק לסיכום להוסיף למשרד התקשורת – העלאת - - -
<גלי שלוש: העלאת מודעות בתקשורת בצורה נכונה ובריאה.
יפעת שאשא ביטון: כן, העלאת המודעות לגבי הצגה נכונה.
<קריאה: אבל זה לא משרד התקשורת יעשה את הקמפיין.
<גלי שלוש: נכון, אבל צריך - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, שהוא לא יעשה קמפיין.
<גלי שלוש: איזו שהיא הכוונה נכונה לעשות את הדברים נכון.
יפעת שאשא ביטון: שתהיה אמירה מהוועדה, גם לאמצעי התקשורת נאמר את זה, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: אחר כך אנחנו נחשוב איך מפנים, אבל גם לאמצעי התקשורת יש אחריות בסיקור מתאים שמשקף בעצם את המסרים שהוועדה מבקשת להעביר ולא להציג מקרים כאלה כמקרים שהם הרואים, כדי למנוע את אפקט ההדבקה.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה גם בהקשר של הורים שרוצחים את ילדיהם ואני חושבת שפה זה דוגמא מובהקת נוספת לכך שדברים כאלה יכולים לקרות.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר באמת כסיכום, זה כבר לא בהמלצות.
יפעת שאשא ביטון: אני כל הזמן מדברת על זה שאני אשת חינוך, מכירה את כל המערכת לפני ולפנים.
יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, 24 שנים אני בתוך המערכת.
יפעת שאשא ביטון: הופתעתי היום פעם ראשונה לשמוע שאין יועץ חינוכי בכל בית ספר.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אני מכירה את מערכת החינוך במבנה ביסודיים.
יפעת שאשא ביטון: תמיד - - -
<יוכי סימן  טוב: ביסודי אין תקן.
<יוכי סימן  טוב: זה המנהל מחליט אם הוא נותן.
<קריאה: זה תלוי מספר ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אז זאת אומרת שכל המנהלים שאני מכירה במערכת הרחבה וזה רוב מערכת החינוך, אז הם צדיקים?
יפעת שאשא ביטון: לא, באמת אני אומרת.
<יוכי סימן  טוב: הם מורידים מסל השעות שלהם.
<יוכי סימן  טוב: אין תקן, אין תקנון לזה.
יפעת שאשא ביטון: אז אני חושבת, אז אני כן רוצה שזה ייכנס להמלצות.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שמשרד החינוך, משום שיש הקצאה של תקציב, אחרת תאמינו לי, המנהלים לא היו עושים את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא פגשתי בית ספר יסודי שאין בו יועץ חינוכי.
<קריאה: זה שהיא מופתעת זה הפתעה בשבילי.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני באמת מופתעת.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שמשרד החינוך כן ייתן דגש בהקצאות התקציביות שלו על תקן של ייעוץ חינוכי.
יפעת שאשא ביטון: זה לא צריך עכשיו תקציבים חדשים נוספים, כי בעובדה רוב המערכת, הרוב המוחלט של המערכת יודע לעשות את זה גם במערך הקיים, שיושם דגש על הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: אגב, זה מזכיר לי את הנושא של העובדים הסוציאליים, של פקידי חוק הנוער, עו"ס לחוק הנוער.
יפעת שאשא ביטון: מקבלים כסף, אבל כל אחד מחליט אם בא לו להשקיע את זה בזה או לא ובאיזה היקפים.
יפעת שאשא ביטון: גם שם אנחנו נטפל.
יפעת שאשא ביטון: אני פותחת את דיון הוועדה בנושא מרכזי ההגנה של משרד העבודה הרווחה והשירותים החברתיים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בישיבת מעקב, זה לא הדיון הראשון שאנחנו עוסקים בנושא ואנחנו מקיימים את הדיון הנוכחי בעקבות נוהל חדש שעתיד לצאת.
יפעת שאשא ביטון: הוא עוד לא יצא.
<ורד וינדמן: הוא יצא.
יפעת שאשא ביטון: אז יש דברים שקורים מהר בין השיחה שלנו עד ש - - - יש גם בשורות טובות.
יפעת שאשא ביטון: אז לגבי נוהל חדש שיצא, אני אתן לוורד מהמועצה לשלום הילד לפתוח את הדיון ומבקשת מראש סליחה מאלה שיושבים איתי פה כבר זו השעה החמישית.
<ורד וינדמן: קודם כל תודה רבה על קיום הישיבה הזאת.
<ורד וינדמן: היא חשובה וקריטית ומשמעותית לילדים נפגעי עבירה שאנחנו שותפים לניסיונות רבים להקל עם מצבם.
<ורד וינדמן: הנתונים לגבי ילדים נפגעי עבירה נמצאים בעליה מתמדת, אם מסתכלים על חקירות ילדים בעשור האחרון יש עליה של למעלה מ-20% של ילדים שנחקרו על ידי חוקרי ילדים, יש עליה של משהו כמו 40% בתיקי עבירות מין שנפתחים, עבירות מין שבוצעו כנגד ילדים על פי החשד, זאת אומרת המצוקות גדולות, הן משמעותיות, והטרגדיה הגדולה היא שבמקום ללכת קדימה ולתת לילדים הנפגעים האלה את המענה לא רק הסביר אלא את המיטבי, אנחנו הולכים כך נדמה לי, עשרה צעדים אחורה.
<ורד וינדמן: צריך להבין, מרכזי ההגנה שאני בטוחה שכל הנוכחים פה מכירים בחשיבותם, הם ההבדל בין ילד פגוע לבין ילד הרוס.
<ורד וינדמן: המענה שנותן מרכז ההגנה הוא ההבדל הזה, וחשוב להגיד את זה.
<ורד וינדמן: במקום שנתקדם ונחשוב איך מייעלים את המרכזים ואיך מגבירים את העבודה הבין צוותית והבין משרדית שהיא המהות של החוק, של המרכזים, יוצא נוהל חדש של משרד הרווחה שבעצם התוכן שלו מסיג אותנו לאחור ואומר דברים שלהבנתי הם מנוגדים לחוק, הם מנוגדים לרוח החוק, הם מנוגדים לתכלית של החוק והם מנוגדים גם להחלטת ממשלה שיצאה בעקבות החוק.
<ורד וינדמן: מה אומר הנוהל בין היתר?
<ורד וינדמן: הוא אומר שעל אף המודל, שזה הייחוד שלו, פה נמצא המענה הנכון והמיטבי לילדים, במקום שחוקרי ילדים יהיו חלק בלתי נפרד מהמרכז, לפחות במחצית מהמרכזים הוחלט שחוקר ילדים – וזה כתוב שחור על גבי לבן – יבוא לפי קריאה.
<ורד וינדמן: אז איך הוא יכול להיות חלק מהצוות?
<ורד וינדמן: איך הוא יכול להיות חלק מהחשיבה המשותפת?
<ורד וינדמן: כל התכלית של החוק הזה, בשביל זה הוא קיים, אז בא הנוהל ואומר "לא, אנחנו עכשיו קובעים שהוא יבוא לפי קריאה" והמדדים שנמדדים בהם המרכזים הם כמותיים במקום שתהיה מדידה של האיכות, של מה קורה לילדים האלה אחרי החקירה, שבזכות החקירה הטובה כמה תיקים נפתחים.
<ורד וינדמן: האם הילד השתקם וחזר לשגרה.
<ורד וינדמן: אלה המדדים שצריכים לבדוק ולא רק מדדים כמותיים.
<ורד וינדמן: גם אם מדברים על מדדים כמותיים, הסתכלנו על נתונים שיש לנו בשנתון והלאה, ואנחנו רואים עליה של 30% רק בשנה האחרונה, של מספר הילדים שמגיעים למרכזים האלה.
<ורד וינדמן: זאת אומרת שיש צורך וצריך לייעל אותו ולא לקבוע שחוקר ילדים יהיה היחידי שיבוא לפי קריאה.
<ורד וינדמן: המשטרה לא באה לפי קריאה, הפרקליטות לא באה לפי קריאה ואין שום סיבה בעולם שחוקר ילדים יבוא לפי קריאה.
<ורד וינדמן: זאת נקודה אחת.
<ורד וינדמן: נקודה שניה היא ההבחנה שנעשית בנוהל בין עבירות בתוך המשפחה לבין עבירות מחוץ למשפחה.
<ורד וינדמן: אין לזה שום זכר בחוק מרכזי ההגנה.
<ורד וינדמן: זה נכון שיש מקרים מסוימים שבהם ההורה לא יכול להביא את הילד למרכז ההגנה, אבל זה המיעוט של המקרים ואין שום זכר להבחנה הזאת ואנחנו צריכים לאפשר את ההגעה למקום הכל כך מיטבי הזה למקסימום של הילדים ולמקסימום של המשפחות, ואין מקום לעשות משהו בנוהל שהוא מנוגד לחקיקה הראשית ובטח לכוונה שעומדת מאחוריו.
<ורד וינדמן: הנושא השלישי שבעיני מעיד – ואין לי מילה אחרת – על ייבוש של המרכזים שהם אולי אחד הפתרונות המיטיבים שיש לנו במדינת ישראל לילדים נפגעי עבירה, והקיצוץ שנעשה במזכירה ו/או אם בית, ואל יקל בעיניכם, נכון, זה תפקיד מינהלתי, אבל אנחנו יודעים, תכנית ליווי ילדים נפגעי עבירה שלנו שאנחנו מתקשרים למרכזים, לפעמים עונה השוטר ולפעמים עונה לטלפון הפרקליט ולפעמים עונה המנהל, שלא יכולים לבצע את התפקיד שמיועד להם, המקום הזה צריך לתת את המענה הכי טוב לילדים ואי אפשר בד בבד כשמכירים בתרומה של המרכזים האלה, ללכת ולקצץ בסכומים שכשחושבים על קנה מידה משרדי הם סכומים קטנים, ואני אגיד גם, התפקיד של אם הבית הוא הרבה פעמים ההבדל בין קיומה של חקירה נוחה וטובה שנותנת אינפורמציה, כי הרבה פעמים היא עסוקה בהרגעה של הילד כדי שהוא יוכל לבוא ולהיחקר, ואנחנו יודעים מדיונים אחרים בנושאים אחרים, עד כמה קשה בעבירות של מין ואלימות לבוא ולספר את הדברים.
<ורד וינדמן: לכן התפקידים האלה הם ה רבה פעמים ההבדל בין איך שמתנהלת החקירה, יש להם השפעה על השיקום, יש לזה השפעה גם ביום יום על העברה של סיכום חקירה, על המהירות שבה הדברים נעשים.
<ורד וינדמן: אז כל התועלות שמגולמות במרכז הזה, הם לא מתקדמים לידי מימוש ובמקום לבוא ולחגוג את המודל הזה ולחשוב על השיקום, על הטיוב שלו אנחנו הולכים עשרה צעדים אחורה ויושבים פה.
<ורד וינדמן: המועצה לשלום הילד כבר הגישה בג"צ אחד ואם לא תהיה ברירה, נצטרך להגיש עוד עתירה לבג"צ.
<ורד וינדמן: אבל אני חושבת שצריכה להיות פה התגייסות חד משמעית ואמירה חד משמעית שזה מודל טוב ומועיל ושיפנו את כל האנרגיות לטיוב ולשיקום שלו ולא שנצטרך להיאבק במהמורות שמונחות לפתחנו.
<ורד וינדמן: אני מקווה שגם תבוא לידי ביטוי בדיון הזה מורת הרוח שהביעו, ואני יודעת שהביעו, הגופים השותפים למרכזים האלה בצדק רב, גם הפרקליטות, גם המשטרה שהביעו מורת רוח כלפי הנוהל הזה.
<ורד וינדמן: הנוהל הזה לא יכול שתהיה לו משמעות עד שאין הסכמה של כל הצוותים שהם חלק מהמרכז הזה.
<ורד וינדמן: אני שבה ומודה לך גבירתי על קיום הוועדה ואני מקווה שנצא מפה עם מסקנות חד משמעיות שיוליכו אותנו קדימה ולא אחורה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ורד, אבל אני מוכרחה לומר משהו.
יפעת שאשא ביטון: למרות שבשיחה שהייתה בינינו אמרתי לך שזו לא סוגיה שהייתי רוצה להתייחס אליה.
יפעת שאשא ביטון: היא חשובה והכל, אבל לא הייתי רוצה, אנחנו כל הזמן מדברים על זה שמרכז הגנה צריך להיות מרכז מאוד מאוד מקצועי שיושבים בו כל אנשי המקצוע ופתאום להגיד שאם בית הופכת את החקירה למשהו אחר, ושהיא מרגיעה, היא הכל, נכון שהיא מאפשרת את התשתית שבאמת כל הפונקציות האחרות יוכלו למלא את תפקידם נאמנה כי הם לא צריכים להתעסק בדברים האחרים.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה עם זה לחלוטין ולא מקלה ראש לרגע בתפקידם ובחשיבותם.
יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו צריכים גם לזכור שאנחנו רוצים את חוקר הילדים שם לא ב-on call, ואנחנו רוצים את כל הפונקציות המקצועיות האחרות, שלא לדבר על מקומות שיש בהם ליצנים רפואיים וכאלה שהם בעצם עושים את כל עבודת הריכוך ועוזרים קצת בתהליך החקירה.
יפעת שאשא ביטון: הייתי רוצה להשאיר את מקומם ואת חשיבותם, כדי שאם בסוף יצטרכו לבחור, אם יהיה צריך לקצץ, שזה לא יהיה באנשי המקצוע.
יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה לשים דגש על הסוגיה השנייה של ההפרדה בין מקרים שקורים בתוך המשפחה אל מחוץ למשפחה, אני לא חושבת שאנחנו בכלל צריכים להיות במקום הזה.
יפעת שאשא ביטון: ילד נפגע הוא נפגע.
יפעת שאשא ביטון: נפגע מינית, הוא נפגע.
יפעת שאשא ביטון: ממילא אנחנו יודעים שרוב הפגיעות הן בסביבה הקרובה וזה ממש לא משנה עכשיו אם זה בתוך התא המשפחתי הראשוני שלו או שזה על ידי בני הדודים או שזה בכלל על ידי שכן.