GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
היידי מוזס: אני רוצה לתת וידוי קטן.
היידי מוזס: אני נמצאת פה ממקום שאני אף פעם לא דיברתי על זה.
היידי מוזס: שמי היידי מוזס ואני אלרגית מלידה.
היידי מוזס: אלרגית מולטי.
היידי מוזס: אלרגית לקמח לבן, לקמח מלא.
היידי מוזס: אלרגית לאקונומיקה, אלרגית לכמון.
היידי מוזס: מזל שאני לא אלרגית לאנשים.
היידי מוזס: באמת האוכל שלי מאד מוגבל והסביבה שלי כולה יודעת שאסור לי.
היידי מוזס: לוקחים ממני – לא, אל תתנו לה את זה, היא אלרגית.
היידי מוזס: נורא קשה לחיות ככה.
היידי מוזס: אמא שלי הייתה כל הזמן צמודה אצלי ומזיזה ממני מאכלים.
היידי מוזס: בנס הגעתי לגיל 36 - - -
קריאה: עד 120.
קריאה: בבריאות.
היידי מוזס: אמן.
היידי מוזס: אני כבר היום מיידעת את כולם, אבל אני מבינה את הלחץ שלכם, ההורים, כי אם אני אוכל עכשיו משהו מקמח, בתוך כמה שעות אני מגיעה לבית חולים, אני כבר לא יכולה לנשום ורק עם זריקות קורטיזון.
היידי מוזס: לפני שנתיים בערך קיבלתי שש פעמים זריקות של קורטיזון בתוך חצי שנה וזה לא נעים.
היידי מוזס: אני קוראת מכאן למערכת הבריאות והחינוך – אל תזרקו את האשמה אחד על השני.
היידי מוזס: זה לא מה שיפתור פה את הבעיות להורים.
היידי מוזס: אנחנו צריכים לקחת אחריות.
היידי מוזס: יש לכם תקציבים.
היידי מוזס: יש לכם הכל.
היידי מוזס: פשוט תיקחו אחריות.
היידי מוזס: And if you want me to say it in English, I'll explain it in English.
היידי מוזס: Please - - -
יפעת שאשא ביטון: בואי נשמור.
יפעת שאשא ביטון: היידי, לא מכבד, לא מכובד.
היידי מוזס: לא, אולי היא לא הבינה בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: לא, היא מבינה טוב מאד וזה לא לעניין.
היידי מוזס: אבל זה קשה לי.
היידי מוזס: אני סובלת מהדבר הזה.
היידי מוזס: ההורים האלה נלחמים על החיים של הילדים שלהם.
יפעת שאשא ביטון: היידי זה ברור, הנקודה שלך ברורה וההורים האלה תיכף גם ייצגו את עצמם, אבל אני ממש מבקשת לשמור על כבוד כל המשתתפים.
היידי מוזס: אז אני מאד מכבדת אותם ואני מכבדת את ההורים לילדים, כי הם אלה שדואגים.
היידי מוזס: את יודעת מה, השבע לא יבין את הרעב, העשיר לא יבין את העני.
היידי מוזס: אני שצריכה להסתובב עם תמרים כל היום, כי אין לי מה לאכול, לי זה כואב, אוקיי?
היידי מוזס: וההורים האלה מפחדים על הילדים שלהם.
יפעת שאשא ביטון: בשביל זה אנחנו כאן באופן עקבי ואינטנסיבי.
היידי מוזס: אז תעשו הכל כדי שיגנו עליהם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה היידי.
היידי מוזס: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: מיכאל פינטו, יושב ראש סניף.
מיכאל פינטו: שלום מכובדי כולם, גברתי יושבת ראש הוועדה.
מיכאל פינטו: הסתדרות המורים כאמור לא תסכים להטיל את האחריות הרפואית מעבר לאחריות המוטלת על עובדי הוראה.
מיכאל פינטו: אני רוצה לציין ולומר שהמורים בשום פנים ואופן, אבל בשום פנים ואופן, אינם משמשים בתפקידים של סייעות.
מיכאל פינטו: אני רוצה לתאר לכם יום אחד, ויום אחד קטן בתוך כותלי בית הספר.
מיכאל פינטו: אגב, כמנהל בית ספר.
מיכאל פינטו: 34 ילדים בכיתה, ילד אחד שנכנס - - -
יפעת שאשא ביטון: רק תעשה לי טובה.
יפעת שאשא ביטון: פשוט שכמי שמגיעה מהמערכת, ואתה יודע, יש לי רגישות, אל תציג את בית הספר כסיפור מלחמה.
מיכאל פינטו: לא, לא, לא, תיאור מצב.
מיכאל פינטו: אני נותן תיאור מצב.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומרת מראש, כי אני כבר מכירה פשוט.
מיכאל פינטו: תודה על ההערה.
מיכאל פינטו: תיאור מצב שילד אחד מקבל התקף של אפילפסיה או אלרגיה כלשהי, ומה יעשה אותו עובד הוראה?
מיכאל פינטו: מה יעשה אותו מורה?
מיכאל פינטו: אני רוצה לדבר אפילו על הילדים שנמצאים בסביבה הקרובה.
מיכאל פינטו: שחוו וראו את המראה הזה.
מיכאל פינטו: רבותי, עובדי ההוראה, חד משמעית, והסתדרות המורים ברשותה של המזכ"לית יפה בן דוד, לא תיתן יד לנושא הזה.
מיכאל פינטו: מה שחשוב לומר, אנחנו הכרזנו על סכסוך עבודה בנושא זה ונעשה את כל מה שהחוק מאפשר לנו, אבל כל מה שהחוק מאפשר לנו לעמוד מאחור ולתת הרוח הגבית.
מיכאל פינטו: אגב, בעניין הנתונים, אני עשיתי בדיקה קצרצרה אתמול בקרב 21 בתי ספר אצלי בגוש דן.
מיכאל פינטו: ב-14 בתי ספר יש יותר מילד אחד שהוא אלרגטי.
מיכאל פינטו: אלרגי, סליחה.
מיכאל פינטו: זאת אומרת שאם דיברנו על 600 ילדים, מתוכם 100 ילדים, גברתי, אני מציע לבדוק את הנתונים מקרוב.
מיכאל פינטו: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להמליץ משהו להסתדרות המורים, שיש לה נטייה כל דבר לקחת אחריות.
יפעת שאשא ביטון: אתם לאט לאט תהפו אותם, מסכנים, לעובדי קבלן.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לומר להגנתם של המורים והמחנכים במדינת ישראל - קצת יותר אכפת להם ממה שמנסה להציג אותם ההסתדרות.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת את זה למורים.
יפעת שאשא ביטון: במקום להכריז על סכסוך עבודה, יושבים ורואים מה עושים.
יפעת שאשא ביטון: כי אם ילד ייפול במגרש הכדורגל באמצע שיעור חינוך גופי וישבור שן או יקרה לו משהו, המורה שלו לא יגיד אני לא רופא, אני לא מטפל, תקראו למישהו שיטפל.
יפעת שאשא ביטון: הוא יעזור לו.
מיכאל פינטו: בהחלט.
יפעת שאשא ביטון: הגננת של אחי הגיעה עם השיניים שלו ביד כי הוא נפל.
יפעת שאשא ביטון: היא הגיעה עד לאמא שלי לעבודה, היא עזבה את הגן ועשתה את מה שצריך.
יפעת שאשא ביטון: היא לא אמרה לאף אחד לא שהגן הוא סיפור מלחמה ולא שזה לא אחריותה ושהיא לא בתפקיד.
יפעת שאשא ביטון: אז בואו, יש דברים שאנחנו כמערכת, אנחנו כל הזמן אומרים ההורים צריכים להירתם, הסביבה צריכה להירתם – גם המורים הם שם ואני בטוחה שכל מורה שיראה שקורה משהו לאיזה שהוא ילד בסביבה שלו, הוא לא יגיד יפה בן דוד אמרה לי לא לקחת אחריות.
יפעת שאשא ביטון: הוא יטפל בילד.
מיכאל פינטו: ברשותך - - -
יפעת שאשא ביטון: אז במקום סכסוך עבודה בואו תשבו פה סביב השולחן ותגידו לי איך אנחנו ביחד עושים את המהלך הזה - - -
מיכאל פינטו: אנחנו נשמח להיות שותפים לתהליך ולעשות מהלך - - -
יפעת שאשא ביטון: בצורה הטובה ביותר.
מיכאל פינטו: ומהלך מתקן.
מיכאל פינטו: להיפך.
מיכאל פינטו: להגביר את מספר השעות ב-24 שעות לילד.
יפעת שאשא ביטון: ברור, כי זה נוח.
יפעת שאשא ביטון: כי יש לכם עוד כוח עבודה, עוד מישהו - - -
מיכאל פינטו: יום לימודים הוא 32 שעות.
יפעת שאשא ביטון: בוא, נו, באמת.
מיכאל פינטו: לא, חלילה.
מיכאל פינטו: להשגיח גברתי רק על הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אתה יכול לספר את זה למי שלא מכיר את המערכת, לא לי.
מיכאל פינטו: אני מכיר ואני חי בתוכה והיא משגיחה על הילדים וזו המחויבות.
דנית ברביבאי: מורה יכול לתת מענה ברגע כשקורה משהו, אבל זה לא אומר שזה פותר את המערכת מאחריות - - -
יפעת שאשא ביטון: חד משמעית אנחנו לא פותרים אף אחד מהאחריות שלו.
מיכאל פינטו: לחלוטין.
מיכאל פינטו: זו האחריות של המדינה ושל המשרד כלפי הילדים הללו.
דנית ברביבאי: אבל גם אנשי חינוך אחראים לילדים.
מיכאל פינטו: לאורך כל הדרך וזה לא נאמר אחרת.
מיכאל פינטו: תודה.
יפעת שאשא ביטון: אני מציעה שאנחנו נשב בשיח קצת אחר, בכלל יהיה נחמד אם השיח בהסתדרות המורים ישתנה.
מיכאל פינטו: בשמחה רבה.
קריאה: אני גם רוצה לדבר, ברשותך.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן.
יפעת שאשא ביטון: יש לי פה רשימה של הורים.
יפעת שאשא ביטון: פורום הורים יישובים, בבקשה.
עדי מן: עדי מן, ועד גנים בפורום ועדי ההורים היישוביים.
עדי מן: אני אעלה כמה נקודות, חלקן כבר עלו פה, אז אני לא ארחיב.
עדי מן: קודם כל תודה רבה על הדיון החשוב הזה, על הרמת הדגל האדום.
עדי מן: כשיוצאים שוב פעם ומוציאים הנחיה מבלי לערב את כל הגורמים, מפילים איזה שהוא תיק וזהו, ופשוט זורקים אותו כמו שזורקים מצנח ממטוס.
עדי מן: זו לא פעם ראשונה שזה קורה וזה לא הנושא היחיד שזה קורה ממשרד החינוך.
עדי מן: דבר ראשון פיקוח גם בגנים וגם בבתי הספר על הכנסה של חומרים אלרגניים למקומות שבהם זה לא אמור להיות.
עדי מן: אנחנו דיברנו על הנושא של הזנה משותפת בגני הילדים וגם בבתי הספר, שזה איזו שהיא סוגיה שיכולה לתת, לפחות להפוך את המקום להיות סוג של סטרילי במקום שבו יש ילדים אלרגיים ולתת מענה.
עדי מן: לא שמעתי את הנושא הזה עולה.
עדי מן: הצוותים החינוכיים – איך אפשר לקבל הנחיות כאלה מבלי לערב אותם?
עדי מן: איך אפשר לקבל הנחיה שצוות חינוכי צריך לקחת אחריות על ילדים מבלי לערב אותם בכלל בדיונים האלה?
עדי מן: אני לא רואה לא גננות ולא מורים נמצאים בכל השולחנות העגולים האלה ומדברים את מה שנמצא על ליבם.
עדי מן: ועם כל הכבוד, אני חושבת שזה חוסר אחריות, כי בסופו של דבר מי שנמצא בשטח זה הם ולא אף אחד אחר.
עדי מן: לא אנחנו ולא משרד החינוך ולא משרד הבריאות.
עדי מן: אז זה דבר נוסף.
עדי מן: הסתדרות המורים – נעים מאד וטוב לי שהגעתם לפה היום.
עדי מן: אנחנו מנסים להשיג אתכם כבר כמה זמן, כדי במקום לאיים בסכסוכי עבודה ובהשבתות, לשבת ולדבר.
עדי מן: אז אני פה קוראת לפרוטוקול - - -
מיכאל פינטו: אנחנו נשמח ואני קורא לכם - - -
עדי מן: ההורים קוראים לכם לשיתוף פעולה בנושא שבו אנחנו יכולים לאחד כוחות ולהביא פתרונות לבעיה הזאת.
מיכאל פינטו: אנחנו נשמח לשיתוף פעולה מלא, בהחלט.
מיכאל פינטו: נשמח לשיתוף פעולה מלא.
עדי מן: אז די לאיומים.
עדי מן: עוד שני דברים אחרונים.
עדי מן: אחד, אני חושבת שההורים חייבים להיות מעורבים בכל שינוי שנעשה בתחום הזה.
עדי מן: ההורים - - -
יפעת שאשא ביטון: עדי, ההורים ישבו פה סביב השולחן.
עדי מן: לא, אני לא מדברת על ההורים לילדים אלרגיים, אני מדברת על ההורים כולם.
עדי מן: הסוגיה של ילדים אלרגיים חייבת לבוא לפתחם של כל ההורים כדי שיבינו מה המשמעות של שיתוף פעולה.
יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון וזה דובר וזה גם הופיע בסיכום של הדיון הקודם ובהמלצות.
עדי מן: נכון, זה עלה.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה מה שמרגיז – שאנחנו נגענו בדברים ברחל בתך הקטנה ובסופו של דבר הוציאו איזה שהוא בלון בשביל עוד איזו שהיא כותרת שהיא בטוח לא עשתה טוב גם למי שחשב שזה יעשה לו טוב, ואנחנו מוצאים את עצמנו היום יושבים כאן באיזה שהוא סטרס ובצדק.
יפעת שאשא ביטון: כי דברים כאלה לא עושים בצורה חד צדדית.
עדי מן: נכון.
עדי מן: ושורה אחרונה בנושא של ההורים, שבסופו של דבר מעבירים את כל המידע הזה לילדים שלהם.
עדי מן: התגובות החברתיות לילדים אלרגיים לא פעם הופכות להיות מסכנות חיים בעצמן, מבלי אלרגניים בסביבה.
עדי מן: ולכן גם ההסברה להורים על איך לקבל את השונה ואיך להכניס את הדבר הזה, שיהיה דבר שהוא מקובל, חלק מהחיים של כולנו.
עדי מן: זו עבודה של משרד החינוך ביחד עם ההורים ויחד עם הצוותים החינוכיים.
יפעת שאשא ביטון: אז אני חושבת שזו הזדמנות, אנחנו ניתן לסילבי בן אבו לדבר, כי זה מתחבר גם לדברים שלך.
יפעת שאשא ביטון: אני נותנת להורים את הבמה באהבה גדולה, אבל תהיו קצרים כי אנחנו נצטרך לסיים ואני לא רוצה שמישהו פה לא יקבל את ההזמנות.
ורדית ליבוביץ: סליחה, את מגיעה גם לגיל לידה עד שלוש?
יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהדיון.
יפעת שאשא ביטון: הדיון הוא משולב.
ורדית ליבוביץ: כי אתם לא כל כך נוגעים ואני רוצה להתייחס.
ורדית ליבוביץ: אני מויצ"ו ואני רוצה להתייחס.
יפעת שאשא ביטון: ברוכים הבאים ויצ"ו.
יפעת שאשא ביטון: איפה הייתם כל השנה?
ורדית ליבוביץ: אני הייתי בחלק מהישיבות.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בבקשה סילבי.
סילביה בן אבו: אוקיי, אני סילבי, אני אמא לתאומות אלרגיות בנות 8.5 שנים.
סילביה בן אבו: אמרנו לא נציין שמות.
סילביה בן אבו: בתי לומדת בכיתה ג', היא נושאת אלרגיה מסכנת חיים לחלב, שומשום וביצים, מולטי אלרגית.
סילביה בן אבו: רמת הרחה פלוס נגיעה.
סילביה בן אבו: אני מאד אשמח לדעת ככה מול משרד החינוך, איך יכול להיות דבר כזה שהבת שלי, שלושה ילדים תקפו אותה בחצר בית הספר.
סילביה בן אבו: שני ילדים מחזיקים לה את היד בכוח, השלישי מנסה לדחוף לה שוקולד בפה.
סילביה בן אבו: בנס גדול ילדה בכיתה ה' עברה והבת שלי מאד מוכרת בבית הספר, יודעים שהיא אלרגית ואז היא צרחה – למה?
סילביה בן אבו: אתם תהרגו אותה, מה אתם עושים?
סילביה בן אבו: איך יכול להיות שבחצר בית הספר לא תהיה השגחה לא של שומר, לא של מורה, לא של סייעת, לא של אף אחד אחר.
סילביה בן אבו: ואתם עכשיו מדברים פה על סייעות רפואיות, להוריד סייעות רפואיות.
סילביה בן אבו: אתם לא מבינים כמה זה דבר מסוכן.
סילביה בן אבו: אני רוצה גם להתייחס לזה ששנה שעברה הבת שלי, אותה ילדה, התמוטטה למנהלת בת הספר בידיים ממסטיק שהביאו לילדה שלי ואמרו לה קחי, תאכלי.
סילביה בן אבו: ממסטיק.
סילביה בן אבו: מסתבר שזה בסוף לא היה מסטיק, זה היה שוקולד חלב.
סילביה בן אבו: היא חטפה שוק, שאם לא הייתה שם סייעת רפואית שהזריקה לה בזמן, שכבר היא קיבלה בצקת על הלשון וכבר נחסמו קנה הנשימה.
סילביה בן אבו: הפרמדיק, כמובן מיותר לציין שהוא טס איתה לשערי צדק ובתוך מד"א היא קיבלה עוד זריקת אפיפן.
סילביה בן אבו: כשהיא הגיעה לבית החולים זה לא הספיק שני מזרקים.
סילביה בן אבו: את המזרק השלישי היא קיבלה אחרי שעה וחצי.
סילביה בן אבו: אז איך יכול להיות שצוות חינוכי ייקח פה אחריות על ילדים אלרגיים, שלפעמים גם מזרק אחד לא עושה את העבודה.
סילביה בן אבו: הכתובת כתובה פה על הקיר.
סילביה בן אבו: תמנעו את האסונות האלה.
סילביה בן אבו: אנחנו לא רוצים לקבל ילדים בסדין לבן, אנחנו רוצים לקבל ילדים בריאים ולא בגלל סכסוך כספי או תקציבים זה צריך לעניין אותנו.
יפעת שאשא ביטון: סילבי תודה רבה.
סילביה בן אבו: אנחנו רוצים ילדים בריאים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לחדד רגע בנקודה הזו של מה שהעלתה סילבי ומתחבר בעצם למה שעדי אמרה וזו גם סוגיה שעלתה כאן, זה כל העניין של ההתמודדות של הילדים האחרים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן מדברים על קבלת האחר והשונה ואיך אנחנו מתנהגים.
יפעת שאשא ביטון: כשזה מגיע למאני טיים אנחנו לא שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא באמת יודעים להתמודד עם זה וזה רק מראה – כל מה שאתם שומעים כאן ואנחנו תיכף נשמע עוד – מעיד על המורכבות של הטיפול ושל הצורך בהתאמה של המערכת.
יפעת שאשא ביטון: זה לא רק מזרק האפיפן וזה לא רק ההכשרה של הצוותים, וזה לא רק הכשרת הלבבות של ההורים וזה לא רק הניקיון של בית הספר מכל האלרגניים.
יפעת שאשא ביטון: זה גם ההיבטים החברתיים ואם אנחנו נשב ונשמע עוד אז אנחנו נבין שזה עוד נדבכים.
יפעת שאשא ביטון: לכן ההחלטה החד צדדית הזאת היא מאד מאד מקוממת ואני באמת רוצה לקוות שאנחנו נצא היום מהדיון כשאנחנו מסוגלים להחזיר את הגלגל אחורה למה שסיכמנו בדיון האחרון ולנסות ולהמשיך משם.
סילביה בן אבו: יש גם אנשים שהם לא מוסרים ואנושיים.
יפעת שאשא ביטון: ליאת קריאף.
יפעת שאשא ביטון: את מציינת פה את השם של הבת, אז לא, בסדר?
ליאת קריאף: מאה אחוז.
יפעת שאשא ביטון: ובקצרה, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: תשתדלו לא לחזור על דברים שנאמרו.
ליאת קריאף: היי.
ליאת קריאף: אני ליאת, אמא לילדה אלרגית ברמה של סכנת חיים לביצים.
ליאת קריאף: אני סייעת רפואית של הילד שאמא שלו פה, של עוד ילד עם אלרגיה בכיתה א'.
ליאת קריאף: יש פה כמה דברים שלדעתי לא כל כך היו נכונים, כי ילדים בגן – ולפחות זה מה שקורה אצלנו בחיפה – מגיל 3 הסייעת נמצאת בכל דקה שהוא נמצא בגן.
ליאת קריאף: אני עם הילד האלרגי נמצאת בכל שנייה בבית ספר כשהוא נמצא.
ליאת קריאף: אני לא דבוקה אליו, אני לא צל שלו, אני משגיחה.
ליאת קריאף: הוא תמיד במרחק ראייה ממני.
ליאת קריאף: אני תמיד רואה אם מישהו מגיע עם כריך לחצר שאסור, או עם כל דבר אחר.
ליאת קריאף: ההשגחה היא מאה אחוז השגחה.
ליאת קריאף: העניין הוא שבכיתה ב' - ופה לדעתי גם הבעיה שלנו - שמורידים את השעות של הסייעות.
ליאת קריאף: אנחנו לא יודעים איך להתמודד עם זה.
ליאת קריאף: הילדה שלי עולה בשנה הבאה לכיתה א'.
ליאת קריאף: ילדה שלא מכירה, קטנטונת שלא מכירה את המקום.
ליאת קריאף: את השירותים היא לא מכירה.
ליאת קריאף: איך אתם רוצים שהיא תגן על עצמה או תשמור על עצמה?
ליאת קריאף: זה ילדה שברמה של נגיעה חוטפת ומתחילה לפרוח.
ליאת קריאף: מי ישמור עליה?
ליאת קריאף: מי יפקח?
יפעת שאשא ביטון: היום יש לה סייעת?
ליאת קריאף: היום יש לה סייעת.
ליאת קריאף: היא שנה שלישית עם סייעת צמודה.
ליאת קריאף: אני סומכת עליה בעיניים עצומות.
ליאת קריאף: כמו שסומכים עלי שאני שומרת על הילד בכל שנייה שהוא בבית הספר.
ליאת קריאף: מן הסתם זה עוד כוח עזר - - -
קריאה: מי רוצה להוריד את השעות, לא הבנתי.
יפעת שאשא ביטון: רגע, רגע, מן הסתם זה עוד כוח עזר במה?
ליאת קריאף: זה עוד כוח עזר.
מיכאל פינטו: כוח עזר להשגחה התכוונת?
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה כוח עזר.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, היא מתכוונת למערכת.
ליאת קריאף: לא, לא - - -
מיכאל פינטו: לא, בואו ניתן לה לסיים לומר.
מיכאל פינטו: כוח עזר למה?
מיכאל פינטו: להשגחה על הילדים או ללמד?
ליאת קריאף: זה כוח עזר להכל.
ליאת קריאף: זה לא ללמד.
מיכאל פינטו: תודה רבה על - - -.
מיכאל פינטו: זה לא ללמד רבותי.
מיכאל פינטו: כוח עזר להשגחה.
יפעת שאשא ביטון: חברים, אני יודעת מה קורה עם הסייעות בתוך המערכות, בואו.
יפעת שאשא ביטון: אני יודע מה הם עושים עם זה.
מיכאל פינטו: היא דיברה על השגחה.
ליאת קריאף: זה מרצון מלא.
ליאת קריאף: אף אחד לא דורש מאיתנו שום דבר.
ליאת קריאף: אני רוצה להגיד עוד דבר.
ליאת קריאף: יש עוד ילדה בבית הספר שמשום מה עוד לא עלו על מה סיבת האלרגיה, אבל זה קורה לה רק בטווח בית הספר.
ליאת קריאף: אם היא מתחילה לפרוח, אני בתור סייעת אסור לי לעשות לה כלום.
ליאת קריאף: אסור לי להזריק לה.
ליאת קריאף: איפה ההיגיון פה?
יפעת שאשא ביטון: בדיוק, שזה מה שאני מנסה להגיד לכם.
יפעת שאשא ביטון: במציאות הנוכחית היום בבתי הספר אין היגיון ואנחנו מנסים להסדיר את ההיגיון הזה, רק שמישהו החליט באמצע הדרך לעשות איזה שהוא ספין והביא את כולנו לכאן כדי להתחיל את הכל מחדש.
ליאת קריאף: הילדים הם קטנים והם לא יכולים לבד.
ליאת קריאף: תודה.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה ברור לגמרי ואגב אנחנו כבר היינו בדיונים שבהם שמענו הורים וניהלנו את זה רגע לפני שנכנסנו לתהליך המקצועי.
יפעת שאשא ביטון: שירה שטייניץ, בבקשה.
שירה שטייניץ: שלום.
שירה שטייניץ: אני עצמי אמא לילד עם אלרגיות, חלב, בוטנים, דגים.
שירה שטייניץ: הילד שלי מסיים כיתה ב' אחרי 3 שנים עם סייעת צמודה.
שירה שטייניץ: אני רוצה לספר לכם שעל אף שיש לו סייעת צמודה השנה, הילד שלי כבר קיבל פעמיים תגובות ופעם אחת תגובה נוספת בשעה שהסייעת לא הייתה, כי היא עוזבת בשעה אחת בצהריים ויש עוד שעה שהוא נשאר בבית הספר בלי סייעת.
שירה שטייניץ: ומשום מה בית הספר החליט דווקא בשעה הזאת לעשות את סדר ט"ו בשבט והמורות שכחו שלילדים אסור להביא עוגיות עם חמאה.
שירה שטייניץ: ואילולי אני קלטתי פתאום, בלי שאף אחד אמר לי, למרות ששאלתי והתקשרתי וביקשתי לדעת מתי עושים סדר ט"ו בשבט, באיזו שעה, באיזה יום, אילולי אני לא הייתי מבינה באותו יום שהילד שלי כרגע נמצא בסדר ט"ו בשבט, לאחר שהסייעת כבר הלכה הביתה ובית הספר לא ידע להגיד לי את זה בזמן, כי הוא קצת בלגניסטי, על אף שהוא בית ספר מצוין, ולא הייתי מגיעה לשם כשהמורות והילדים יושבים ומוציאה את העוגיות, אני לא יודעת מה היה קורה.
שירה שטייניץ: לכן אני יודעת שיש חורים, גם כשיש סייעות יש חורים כל הזמן ואני כאמא מגלה את החורים האלה.
שירה שטייניץ: לפעמים בדיעבד.
שירה שטייניץ: למשל היום, בשביל להיות כאן, הילד שלי נמצא בבית הספר בלי סייעת, היא נמצאת היום בהשתלמות והמחנכת בשיחות איתי כבר יומיים איך היא הולכת לתת מעטפת לילד ולשמור עליו גם בהפסקות, למרות שהסייעת לא נמצאת.
שירה שטייניץ: אז עכשיו קודם כל אני כמובן דואגת מה קורה בשנים הבאות שהילד שלי לא זכאי לסייעת.
שירה שטייניץ: ואני רוצה להגיד דבר נוסף.
שירה שטייניץ: הבעיות החברתיות, הרגשיות שהילד שלי חווה, שהילדים בכיתה חווים בעקבות האלרגיה שלו, התקלות שאני כאמא נתקלת בהן מול הורים אחרים, מול המנהלת ומול הצוות, אני זקוקה בזה לעזרה, אני זקוקה בזה לתמיכה, אני זקוקה בזה לעוד הורים שיהיו יחד איתי.
שירה שטייניץ: אני למשל הייתי מאד שמחה אם במקום שהילד שלי יהיה היחיד בבית ספרו, יהיו עוד 10 ילדים עם אלרגיות למזון בבית הספר הזה ואז ביחד אנחנו היינו יכולים לדאוג לתת תמיכה לילדים.
שירה שטייניץ: שעות יועצת מוגברות, שעות פסיכולוגית מוגברות.
שירה שטייניץ: היום בחוזר מנכ"ל למשל כתוב שצריך לתת שעות פסיכולוג או ייעוץ פסיכולוגי ועזרה לילד.
שירה שטייניץ: המנהלת אומרת לי אז מה אם כתוב?
שירה שטייניץ: אין לי שעות פסיכולוגית.
שירה שטייניץ: אני לא יכולה לתת לו.
שירה שטייניץ: אז מה אם כתוב?
שירה שטייניץ: אין לי כוח מולה ואני לא יכולה.
שירה שטייניץ: אני רוצה שתבינו עוד דבר, אני כאמא צריכה לשמור על מערכת יחסים טובה עם הצוות ועם המנהלת לשש שנים.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה כבר לא רפואי, זה חינוכי.
שירה שטייניץ: אני לא הולכת להתלונן עליהם על כל מיני דברים.
שירה שטייניץ: אני לא הולכת להתלונן ואין מי שיפקח חוץ ממני.
שירה שטייניץ: אני לא רוצה להיות טרבל מייקרית כזאת שהמנהלת והצוות מפחדים ממני כבר, כי אני הולכת להרים את בית הספר ולהתלונן למפקחת.
שירה שטייניץ: עכשיו גם אין לי כתובת להתלונן.
שירה שטייניץ: אין מישהו שהתפקיד שלו - - -
יפעת שאשא ביטון: אם זה מה שיעזור לבית הספר ללכת במסלול שהוא צריך ללכת בו, אז אין ברירה.
יפעת שאשא ביטון: כי היום זה הילד שלך ומחר זה ילד אחר ויש פה - - -
שירה שטייניץ: נכון, נכון.
שירה שטייניץ: אבל צריך שיהיה איזה שהוא מנגנון פיקוח של משרד החינוך, שהוא ספציפי לאיך בתי הספר מתארגנים לילדים האלה עם אלרגיות.
שירה שטייניץ: אז אני רוצה לקרוא פה קריאה.
שירה שטייניץ: אני רוצה להציע רעיון ולחשוב עליו ביחד.
שירה שטייניץ: האם אפשר לקחת את הילדים האלה עם האלרגיות ובמקום שהם יהיו מפוזרים בבתי ספר שונים, במקום שהילד שלי ירגיש כל כך מוזר - - -
יפעת שאשא ביטון: זה כבר דיון שעלה כאן ודיברנו בו גם לגבי הגנים וגם בכלל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא ניצור גטאות של ילדים אלרגיים.
שירה שטייניץ: לא גטאות, ביחד עם ילדים אחרים.
שירה שטייניץ: לצרף אותם.
שירה שטייניץ: הילד שלי לא ירגיש מצורע יותר, הוא לא ירגיש מוזר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים לתת לכל ילד את הזכות להגיע לבית הספר שאליו הוא שייך ולא להגיד לו לא, אתה תלך לבית ספר אחר כי שם יש אלרגיים.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את מה שאת אומרת.
יפעת שאשא ביטון: זה נושא שעלה כאן בעיקר בקשר לגנים.
שירה שטייניץ: אני חושבת שאי אפשר להגיד לו לא ללכת, אבל אם אני כהורה ואולי עוד כמה מאות הורים כמוני יבחרו בזה ויגידו זה כוח לשים את הילדים שלנו ביחד, זה נותן לי תמיכה להורים, תמיכה לילדים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה שרון.
יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה לחדד פה איזו שהיא נקודה שעלתה ואני אמרתי את זה בדברי קודם לכן.
יפעת שאשא ביטון: העניין של החורים שקיימים במערכת.
יפעת שאשא ביטון: זה שוב מחזיר אותנו למקום שאם המערכת לא מותאמת ואם המורים לא מודעים ואם המורים לא שם, לא כי הם אנשי רפואה, הם לא, אבל גם ההורים האחרים הם לא רופאים ולא סייעות רפואיות וכשיש מסיבת יום הולדת אצל אחד מהם ויש תקשורת, אז אנחנו מצפים שתהיה ערנות.
יפעת שאשא ביטון: הם הרבה פעמים גם מגלים באמת את הנכונות והם מתקשרים והם מבררים – מותר לו לאכול ככה, מותר לו לאכול אחרת והם לא רופאים.
מיכאל פינטו: נכון.
יפעת שאשא ביטון: הם גם לא חייבים אגב וגם אין להם אחריות, אבל הם בני אדם.
יפעת שאשא ביטון: וככה גם אנשי החינוך שלנו.
מיכאל פינטו: יש נהלים ברורים בבתי ספר לימי הולדת.
יפעת שאשא ביטון: ולכן חשוב בתהליך כזה – ואני לא ארפה – שגם הצוותים החינוכיים בתוך בתי הספר יהיו מגויסים ויהיו חלק מהמהלך הזה, כי בלי זה לעולם לא נוכל לתת באמת פתרון לילדים.
מיכאל פינטו: כולנו נהיה יד אחת בעניין הזה לטובת הילדים.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אשר - - -
שירה שטייניץ: אני רק רוצה להציע דבר אחרון, שתהיה תכנית חינוכית מקיפה.
שירה שטייניץ: שתיכתב תכנית חינוכית לפי הגילאים השונים, שאפשר יהיה להעביר קורסים לכיתות, לילדים ולמחנכים - - -
יפעת שאשא ביטון: בהיבטים החברתיים.
שירה שטייניץ: לעזור להם להתמודד עם זה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה חברה הכנסת אשר.
יעקב אשר: כן, אני מתנצל שהגעתי מאוחר.
יעקב אשר: באתי מדיון בנושא של חינוך מיוחד, דיון סוער מאד.
יעקב אשר: אני רוצה קודם כל להצטרף לעמדה שלך וגם שוחחנו על זה, גברתי יושבת הראש, בשבוע שעבר.
יעקב אשר: אני קודם כל חושב שאי אפשר לבוא ולהיות מופתעים פתאום שמודיעים משרדים כאלה ואחרים, שהם מסירים את ידיהם מעניין מסוים, בלי שאין שום פתרון עדיין, פתרון מובנה, מערכתי, עמוק, שגם נוגע בנפשו של הילד.
יעקב אשר: כי אני חושב שמה שאמרה מקודם הסייעת בחיפה, שהיא גם אמא, היא התכוונה היא נותנת לא רק עזרה, אלא גם עזרה לילד עצמו, כי לפעמים הילד גם צריך את הפוש יותר מילד אחר, כי הוא מרגיש שהוא שונה כל הזמן.
יפעת שאשא ביטון: בוא לא נפרש אחד את השני.
יפעת שאשא ביטון: בוא נשאיר את זה ככה.
יעקב אשר: אני כן מפרש את זה, כי אני קצת מכיר את הדברים האלה.
יעקב אשר: אני הייתי ראש עיר, הייתי מנהל אגף חינוך, אני מכיר את הנושאים האלה ושמעתי את הצוותים בעניין הזה.
יעקב אשר: אין ספק שכל עוד שלא תהיה הסדרה, אסור לנו בשום פנים ואופן לתת יד להחלטות חד צדדיות ובזה אנחנו עומדים מאחורייך בעניין הזה באופן מלא.
יפעת שאשא ביטון: אמרנו את זה, כן.
יעקב אשר: אני חושב שגם בהחלטות של היישום – ואם נגיע להסדרות האלה – אפשר גם לבחון דברים.
יעקב אשר: אני חושב שיש הבדל גדול בין כאלה ילדים לבית ספר, מבחינת אפשרויות הכשרת כוח אדם מספיק, בגלל שאתה לא יכול להכשיר את המורה של אותו ילד בכיתה דווקא, בגלל שקודם כל הן מתחלפות ויש - - -
מיכאל פינטו: זה גם לא התפקיד שלה.
יעקב אשר: וזה גם לא התפקיד שלה.
יעקב אשר: ואתה צריך לבוא עם משהו הרבה יותר נכון וחכם לעשות.
יעקב אשר: הילדים הם יותר בוגרים.
יעקב אשר: אמנם לא מספיק עדיין, אבל הם יותר בוגרים וכבר יודעים טיפה גם לשמור על עצמם, אבל עדיין צריכים את הפיקוח.
יעקב אשר: בגני הילדים זו אחרת לגמרי.
יעקב אשר: זאת אומרת יכול להיות שגם אם נלך על איזו שהיא רפורמה בעניין הזה, היא צריכה להיות הדרגתית.
יעקב אשר: היא צריכה להית נכונה ומתאימה למציאות הזו.
יעקב אשר: אני נגד גטאות – כמו שקראת להם – לילדים אלרגיים.
יעקב אשר: זה דבר רע מאד.
היידי מוזס: זה לא נקרא גטאות.
יעקב אשר: לא, סליחה.
יעקב אשר: לקחנו את ההקצנה של זה, אבל זה עושה משהו אחר.
יעקב אשר: זאת אומרת דווקא בגלל שדיברת על ההיבטים הפדגוגיים או הנפשיים של הילד, זה עוד יהיה הרבה יותר גרוע אם הוא יהיה רק בחברה כזאת, יהיה לו קשה מאד בחיים בהמשך הדרך, לדעתי ואני לא פדגוג עם תעודות, אני רק אדם שבא מהחיים.
יעקב אשר: אני חושב שקודם כל לגבי השנה הזאת, צריך שלא יהיה שינוי ולתת מה שצריך לתת כרגע.
יפעת שאשא ביטון: לא, שיהיה שינוי, לא בסייעות, אבל שיהיה שינוי, שהמערכת תתחיל להתארגן על עצמה.
יעקב אשר: אם היא תתחיל להתארגן, לאט לאט אפשר להיפרד מחלק מהסייעות.
יעקב אשר: יכול להיות שבבתי ספר כן, בגני ילדים בגיל יותר קטן פחות, בגיל אחר.
יעקב אשר: אוקיי, נגיע לשם, נחצה את הגשר הזה ואני מקווה שמשרד החינוך יעשה את בשום שכל.
יעקב אשר: אבל ודאי שכרגע חייב להיות ברקס על המהלך של הפסקת התקצוב והתחלת מהלך של משרד החינוך.
יעקב אשר: גברתי, אני מציע שהתכנית שלהם, לפני שתיושם, תגיע לדיון פתוח לציבור, שתגיע לכאן לוועדה, לוועדות אחרות מה שצריך, אני לא יודע, אני לא פורמליסט בעניין הזה, אבל שאנחנו נשזף בה את עינינו, אנחנו והציבור כולו, כדי שנוכל להגיע בסוף לתוצאה הטובה.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שכמה יקפצו פה, אז תעשו את זה בשקט, כי זה קצת לא פופוליסטי, אבל צריך גם להגיד את האמת.
יפעת שאשא ביטון: בגנים לפעמים יותר קל לשמור באשר בבית הספר, מהסיבה הפשוטה – ורק מי שמכיר את המערכת יודע להגיד את זה – גם בגלל מספר הילדים - - -
יעקב אשר: כשיש סייעת יותר קל לה.
יפעת שאשא ביטון: לא, גם בלי.
יפעת שאשא ביטון: בגלל שהארוחות שם מבוקרת, שאתה נמצא באותו חדר.
יפעת שאשא ביטון: זה לא ילדים שמסתובבים לך בחצר בית הספר או פתאום ילד בא לו לאכול סנדביץ', אז הוא לוקח.
יפעת שאשא ביטון: השליטה היא אחרת, אבל אני לגמרי מסכימה איתך, כן, בעניין הזה.
יפעת שאשא ביטון: אמרנו את זה גם בתחילת הדיון, אי אפשר לעשות את זה בזבנג וגמרנו.
יפעת שאשא ביטון: לא מוציאים סייעות ואחר כך עושים תהליך.
יפעת שאשא ביטון: עושים תהליך ואחר כך מוציאים סייעות.
יעקב אשר: אני חולק עלייך, למרות שזה בסדר - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, זה בסדר, מותר לך.
יפעת שאשא ביטון: אמרת, אתה לא - - -
יעקב אשר: בגיל 3 ובגיל 4 מנגנוני ה - - -, הם לא מודעים לזה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, מוזמנים להיות חלק מהדיונים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא נחדש אותם מהתחלה, אבל - - -
יעקב אשר: הילד מצא סוכרייה שהיא חלבית, אז הוא - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי - - -
קריאה: אין כניסה של - - -
יפעת שאשא ביטון: בסדר, לא משנה.