GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אורלי שביט-מימרן: כל ילד, שיש איתו איזה שהוא קושי, מגיע לדיון רב מקצועי שבודקים מה קורה כאן, מה התמיכות שהוא זקוק להן, מה המענה שהוא זקוק לו, מה הסל שהוא יקבל, מה הזכאות שתינתן לו וכדומה.
<אורלי שביט-מימרן: בהחלט נלקח בחשבון כל הקונטקסט המשפחתי.
<מורית בארי: אני יכולה רגע להתייחס לנקודה שהועלתה כאן, באמת נושא ענק, וזה הנושא של גיל המעבר.
יפעת שאשא ביטון: כן, בדיוק רציתי לשמוע ממשרד הרווחה.
<מורית בארי: זו תוצאה של ההצלחות שלנו.
<מורית בארי: כמו שאמרנו, ככל שיותר ילדים נשארים בחיים ושורדים.
<מורית בארי: הנושא של מה שקוראים במקצוע, ה-transition, המעבר למסגרות של החינוך, גם של הרפואה וגם התעסוקה והשילוב החברתי.
<מורית בארי: אנחנו עוטפים את הילדים האלה.
<מורית בארי: ברוך ה', תמיד יש מה לשפר, אבל ברמת החינוך וברמת הרווחה בגיל הצעיר יש להם יופי של מסגרות.
<מורית בארי: יחסית למה שקורה בעולם ומה שאני רואה אני מרושתת ביופי של מקומות.
יפעת שאשא ביטון: כשאת אומרת 'יש לנו יופי של מסגרות', יש לנו לאלי"ן?
<מורית בארי: לא, במדינת ישראל.
<מורית בארי: אני מדברת כישראלית כרגע.
<מורית בארי: יש לנו מעונות יום שיקומיים, יש חינוך מיוחד, יש לנו שילוב בחינוך הרגיל, יש לנו קצבאות לעזור למשפחות, יש לנו מעגלי תמיכה, יש לנו פקידי רווחה, יש לנו באמת הרבה מאוד מסגרות.
<מורית בארי: נכון שבפריפריה זה פחות טוב ובמגזרים החלשים זה פחות טוב, אבל בסך הכול באמת יש לנו מערכת שאפשר רק לשפר אותה, אבל היא טובה.
<מורית בארי: בכל העולם, הגיעו למקום שצריך להבין שצריכים להתייחס לחבר'ה האלה בגיל של הצעירים.
<מורית בארי: יש לנו מערכות שמאיימות עלינו, של הגיל המבוגר, שזה כמויות גדולות של אנשים, הצעירים מקבלים מענה, אבל החבר'ה האלה, כשהם מגיעים לגיל 21 – בור שחור.
<מורית בארי: מבחינה רפואית אין אף מערכת שמוכנה לקלוט אותם.
<מורית בארי: אנשים צעירים עם נכויות מילדות, אין מומחה אחד במדינת ישראל לטפל בבעיות שלהם.
<מורית בארי: אנשי שיקום רוצים להתעסק בשיקום, לקחת מישהו שנפגע ואז ישקמו אותו.
<מורית בארי: רופאי ילדים מטפלים בילדים.
<מורית בארי: המבוגרים האלה, שסוחבים איתם שיתוק מוחין, ואני מזכירה לכם, 3% מהאוכלוסייה הם עם נכויות מילדות.
<מורית בארי: אין להם אף רופא אחד במדינת ישראל שיידע לטפל בזה.
<מורית בארי: יש שני אנשים במדינת ישראל שמוכנים לטפל באספקטים מאוד מסוימים שלהם, אחד בשיבא ואחד בהר הצופים, אבל אלינו באים ומתחננים אנשים בגיל 22 שאנחנו לא מוכנים להמשיך לטפל בהם, שנמשיך לפתוח את הדלתות ולקבל אותם כי אין שום מסגרת ואין הכוונה של המדינה.
<מורית בארי: וגם רופאי השיקום לא מתעניינים בזה ורופאי הפנימית לא מתעניינים בזה, זה לא סקסי.
<מורית בארי: כי כשהם קטנים הם חמודים, אפילו שהם עם הליכונים, וכשהם גדולים, מה לעשות, הם פחות חמודים, ויש להם גם טענות, לחצופים האלה, הם רוצים גם להיות שווים לכולם ולקבל את הזכויות שלהם.
<מורית בארי: והם באמת מורכבים, יש להם גם את הבעיות של אנשים מבוגרים וגם סוחבים בעיות מילדות.
<מורית בארי: וזה קושי מאוד גדול.
<מורית בארי: וגם המערכות שיש היום, של מסגרות יום של הרווחה, למשל, הם לא יקבלו את אלה עם הצרכים הרפואיים המורכבים כי הם מרגישים שהם לא יכולים לתת להם מענה.
<מורית בארי: וגם בדיור בקהילה, יש לנו סיפורים שלמים עם הסיפור של תחלואה כפולה ובאיזה מסגרות יוכלו לעשות את זה ומה אני עושה עם ה-9 חבר'ה האלה שנמצאים אצלי, שתקועים אצלי, אנחנו אוהבים אותם, אבל כשהם מגיעים לגיל 18 לאן אני אשלח אותם?
<מורית בארי: אין מקום במדינת ישראל שמוכן לקלוט אותם אלא אם נשים אותם בבית חולים גריאטרי, שזה למעשה לכלוא אותם במיטה כי שם לא יהיה להם כיסא ממונע, לא תהיה להם מכונת הנשמה ניידת כי למרות כל הבקשות שלנו ממערכת הבריאות ומהאגף לגריאטריה לאפשר מכונות הנשמה ניידות בבתי חולים גריאטריים, לאפשר כיסאות ממונעים בבתי חולים גריאטריים, אומרים לנו 'אין לנו אפשרות, עם התקציבים שלנו אנחנו שמים ארבעה-חמישה אנשים בחדר של שני מטרים על שלושה מטרים ואין מצב להכניס לשם כיסא גלגלים ממונע'.
<מורית בארי: אז אני צריכה עכשיו לקחת ילדה בת 18 עם תסמונת דאון, שהולכת כל יום לבית ספר ומרוצה מהחיים שלה ומונשמת, אבל אין לה בית ללכת אליו ולכלוא אותה בחדר במחלקה גריאטרית לכל החיים שלה?
<מורית בארי: כי למדינה אין לזה מענים?
<מורית בארי: זה מצב שהוא בלתי נסבל.
<מורית בארי: עכשיו, אני כבר התחלתי ואני עובדת על זה כל הזמן עם משרד הבריאות, עם הסמנכ"ל לענייני אסטרטגיה של משרד הבריאות, התחלנו לחשוב על תכניות, ממש אנחנו צריכים את כל הגיבוי הזה.
<מורית בארי: זו אוכלוסייה קטנה, זה לא ישבור את המדינה, אבל זה עוול מאוד גדול.
<תמי ברנע: מה זה קטנה?
<תמי ברנע: מעון אחד יספיק, מעון של 30 מיטות?
<מורית בארי: כן.
יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות, אני אשמח לקבל התייחסות לסוגיה הזאת ובכלל אם אתם רואים אופק?
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שצריך למצוא פתרון ומענה לאוכלוסייה הזו, השאלה מה קורה במשרד.
יפעת שאשא ביטון: אחר כך נדבר על המעבר עם משרד הרווחה.
<אפרת סימנהויז: מבחינת נושא הרופאים.
<אפרת סימנהויז: הועלו פה כמה דברים.
<אפרת סימנהויז: חסרים רופאי שיקום בכלל, רופאי שיקום ילדים, אפשר לספור על פחות מכף יד אחת כמה יש בארץ.
<אפרת סימנהויז: מה שקוצר, כרגע קוצר זמן ההתמחות כהתמחות על, כהתמחות שנייה, למספר מקצועות, ביניהם רפואת ילדים.
<אפרת סימנהויז: המטרה היא שיגיעו יותר רופאי ילדים לעשות התמחות בשיקום, כי כרגע אם אנחנו מסתכלים בכלל על הפיזור הקיים אנחנו במחזור.
<אפרת סימנהויז: המטרה היא לפתוח יותר מיטות בפריפריה.
<אפרת סימנהויז: אנחנו בודקים, יש תכניות, יש רעיונות של חלוקות מיטות.
יפעת שאשא ביטון: יש תמרוץ?
יפעת שאשא ביטון: יש משהו שמעודד בכלל את ההתמחות?
<אפרת סימנהויז: היו תמריצים, התמריצים איפשהו הופסקו, כרגע זה עוד פעם נבדק מול האוצר, העניין של התמריצים.
יפעת שאשא ביטון: לא, יש תמריצים לרופאים, יש תמריצים למתמחים, לא בדיוק הגדירו.
<אפרת סימנהויז: התמריצים לא צבועים.
<אפרת סימנהויז: כלומר מנהל בית חולים יכול לחלק את זה איך שהוא רוצה.
<אפרת סימנהויז: אנחנו כרגע גם עונים לעוד בג"צ בנושא השיקום, כשאחד מהדברים שאנחנו בודקים כרגע מול האוצר אם אפשרי שזה יהיה תמריצים צבועים, כלומר למשוך אנשים להגיע להתמחות בשיקום.
<אפרת סימנהויז: אנחנו בודקים נושא של הגגה, כלומר רופאים יגיעו מבית חולים על, שיש שם מחלקות שיקומיות, וייתנו תמיכה כרגע למחלקות שקיימות, יכשירו צוותים, נעשות הכשרות של צוותים, אבל כל הפתרונות האלה זה מעין פלסטרים.
<אפרת סימנהויז: עד שהסטודנטים לרפואה לא יבינו שגם שיקום זה תחום מעניין שאפשר לעשות בו הרבה.
יפעת שאשא ביטון: או רפואת ילדים, נתחיל ברפואת ילדים ומשם - - -
<אפרת סימנהויז: אין לנו אפשרות להיכנס לתוך הפקולטות לרפואה, יש להם כל כך זמן מועט, להכניס את נושא השיקום שצריך להיות חלק מהבסיס של הרפואה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל רפואת ילדים בכלל נעדרת כרגע בתחום ברפואה, זאת אומרת הם לא בוחרים את המסלול הזה והשאלה אם לא צריך לתמרץ שם, לא את המתמחים, אלא לעודד.
יפעת שאשא ביטון: כמו שעושים במערכת החינוך, שנותנים מלגות מיוחדות למי שבא ללמוד אנגלית, לצורך העניין, בתקופות שהייתה מצוקה ומשלמים לו מלגת קיום.
יפעת שאשא ביטון: אפשר לבנות סל תמריצים.
<אפרת סימנהויז: כרגע אני יכולה להגיד שיש דיונים עם האוצר על הנושא, אני לא יודעת איפה זה עומד.
יפעת שאשא ביטון: יש לכם תכנית לאומית?
יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים מה להביא לאוצר חוץ מלבקש כסף?
<אפרת סימנהויז: כן.
<אפרת סימנהויז: אנחנו כרגע סיימנו מיפוי בכלל.
<אפרת סימנהויז: אני אעצור רגע את נושא שיקום הילדים, אני אדבר על השיקום בכלל, כי מבחינתנו שיקום הילדים הוא חלק אינטגרלי ממה שאנחנו עושים.
<אפרת סימנהויז: סיימנו מיפוי מאוד גדול של מה יש מבחינת מיטות שיקום, מרכזי שיקום יום, צוותים רפואיים, רופאי שיקום.
<אפרת סימנהויז: כרגע מדובר שבחמש השנים הקרובות מעל 25% מרופאי השיקום יוצאים לפנסיה, איפה אנחנו ממלאים את החסר.
<אפרת סימנהויז: אין פתיחת פנקסי התמחות, לא כהתמחות ראשונה ולא כהתמחות על באותו יחס.
<אפרת סימנהויז: אם אנחנו רוצים לפתוח מיטות של שיקום, מי בעצם ייתן שם את הטיפול הרפואי.
<אפרת סימנהויז: צוותים רפואיים אפשר להכשיר, יש יותר בנמצא פיזיותרפיסטים, מרפאים בעיסוק, קלינאי תקשורת, אבל צריך למשוך אותם, איך למשוך אותם לבוא לעבוד דווקא בשיקום אם נגיד לדוגמה קלינאית תקשורת מתוגמלת יותר בשוק הפרטי מאשר במגזר הציבורי.
<אפרת סימנהויז: או גם פיזיותרפיסט או מרפא בעיסוק שעובד במגזר הציבורי יתוגמל פחות מאשר במגזר הפרטי או בחלק מקופות החולים.
<אפרת סימנהויז: נבדקות עכשיו כל האופציות האלה.
<אפרת סימנהויז: מבחינת נושא של כיסא גלגלים ממונע, מכונת הנשמה ניידת.
<אפרת סימנהויז: זה לא נושא שמוכר לי, רשמתי, אני אברר ואז אני אוכל לתת תשובה שהיא מהימנה בבסיסה.
יפעת שאשא ביטון: לא, בכלל לשים בגריאטריה אנשים צעירים זה נראה לי אכזרי קצת.
<אפרת סימנהויז: יש מחלקה סיעודית אחת של צעירים, בתל אביב, אבל היא מאוד מלאה ותמיד תורי המתנה.
<אפרת סימנהויז: וגם הצעירים שם, זה צעירים יחסית לגריאטריה, זה לא צעירים.
<דורית זילברשטיין: איזה בית חולים את מדברת?
<אפרת סימנהויז: מחלקה סיעודית בקרית שלום בתל אביב.
<דורית זילברשטיין: אבל זה לא למונשמים.
<אפרת סימנהויז: לא, אבל זה הדבר היחיד שיש צעירים והצעירים שם זה בני 40-50, כלומר גם - - -
יפעת שאשא ביטון: זה לא הגיל שאנחנו מדברים עליו.
<דורית זילברשטיין: אבל גם לא מונשמים.
<אפרת סימנהויז: לא, אני אומרת שזה לא הגיל בכלל שמדברים לשקול את זה כאופציה של הפניה.
<אפרת סימנהויז: צריך באמת לבדוק את הנושא של מעון של 30 מיטות, מה אפשר לעשות.
<אפרת סימנהויז: אני אציף את זה ביום ראשון, יש לנו ישיבה גדולה בכלל על נושא השיקום שלנו, של צוות העבודה המשרדי, רב תחומי, נעלה את זה שם לדיון, נראה, נתחיל ללמוד גם את הנושא הזה.
<אפרת סימנהויז: מבחינת פתרונות לילדים, יש בארץ שלנו, כידוע, שלושה מרכזים מתמחים, שזה פה באלי"ן, זה בשיבא ובלווינשטיין.
<אפרת סימנהויז: הדילמה שאנחנו כל הזמן מתנדנדים זה האם לפתוח עוד מחלקות, שיהיו הרבה יותר מיטות, אולי במחלקות פחות מתמחות, או להשאיר שלושה מרכזי-על ולפתוח יותר שיקומיות עם צוות שיעבור הכשרה במה שנקרא מרכזי העל.
<אפרת סימנהויז: מתוכננות מיטות ילדים, מתוכנן שיקום ילדים בסורוקה, וצוות בסורוקה, הבנתי, הודרך על ידי הצוות באלי"ן.
<אפרת סימנהויז: מה שהיה סב-יום, שיושב שם ליד המועצה האזורית של יזרעאל, שזה מכון שיקום יום של הכללית.
<אפרת סימנהויז: צוות שלהם הודרך על ידי צוות של לווינשטיין ומקבלים שם ילדים וילדים מכל הקופות, אבל זה מענה מאוד מאוד נקודתי.
<אפרת סימנהויז: אנחנו בודקים בעוד כמה בתי חולים, יש לנו סיור, מונה ראש אגף שיקום חדש בספטמבר, עד סוף ינואר אנחנו מכסים את כל בתי החולים השיקומיים והלא שיקומיים שאנחנו חושבים כאופציה שאולי אפשר שם לפתוח שיקום יום, שילדים באת אולי יעברו את הטיפול הראשוני במרכז העל ואז המשך הטיפול יהיה ליד הבית, או בטווח יחסית סביר מהבית.
יפעת שאשא ביטון: ואיפה אתם מתכוונים לעשות את זה, שוב במרכז?
<אפרת סימנהויז: לא, לא, לא, אנחנו בודקים בפריפריה, לגמרי.
<אפרת סימנהויז: המטרה היא פריפריה.
<אפרת סימנהויז: אנחנו בודקים נכונות של בתי חולים להכשרת צוותים, תשתיות.
<אפרת סימנהויז: אם אני היום יכולה - - -
יפעת שאשא ביטון: בית חולים פוריה, מרכז השיקום שם, ש - - -
<אפרת סימנהויז: אנחנו עובדים עם צוות של בית חולים פוריה צמוד כדי לבנות להם את מערך הילדים שלהם, גם בתכנון של המחלקה, גם בהכשרה של הצוות, אבל הם מאוד מודאגים - - -
יפעת שאשא ביטון: בדיוק, השאלה שמרחפת שם זה מאיפה הם יגייסו צוות מקצועי שיהיה שם.
יפעת שאשא ביטון: אז יהיו מיטות ויהיו ילדים ויהיה מבנה, אבל מי יטפל?
<אפרת סימנהויז: בוא נגיד שמקצועות בריאות אפשר יהיה לגייס.
<אפרת סימנהויז: זה מבחינתי משהו שיהיה אפשרי ואפשר יהיה לגייס לפני ולהכשיר, הבעיה הכי גדולה שאנחנו רואים כרגע זה רופאים.
<אפרת סימנהויז: אנחנו בודקים מול האוצר כרגע, וזה באמת בכפוף להחלטה של אוצר, את הנושא של התקנים של המיטות שייפתחו.
<אפרת סימנהויז: עומדות להיפתח מיטות בסורוקה, מיטות ילדים, בפוריה, בעוד כמה מקומות הולכות להיפתח מיטות כי יש מיטות - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל כמו שאמרנו, אז יהיו מיטות, בואו נצא מנקודת הנחה שמאשרים מיטות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כרגע רוצים לראות אם אפשרי להקדים את התקנים של הרופאים, כלומר שכרגע נקבל רופאים שהם מתמחים, שהם ייעודיים לאותם בתי חולים, שהם יגיעו לעשות את ההתמחות במרכז כבר עכשיו ואז, כשהמקומות ייפתחו, יהיו לנו כבר רופאים, נתחיל לייצר לפני כן.
יפעת שאשא ביטון: זה נושא שהוא בבירור ראש מינהל רפואה ואגף הכספים שלנו עובד מול האוצר על הנושא הזה כי זה אחד מהפתרונות שהועלו, שבעוד שלוש או ארבע שנים, כשנפתחות מחלקות, יהיה לפחות בסיס של רופאי שיקום.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מנסים לראות איך באמת אפשר למשוך רופאים עם התמחויות נוספות להתמחות שנייה של שנתיים וחצי.
יפעת שאשא ביטון: יש עוד ועדה שבודקת את כל רפואת הקהילה, איך אפשר רופאים מהקהילה שיעשו התמחות גם בשיקום במקביל לעבודתם בקהילה.
יפעת שאשא ביטון: נעשית כרגע המון המון עבודה, אנחנו תלויי תקציב, מה שהאוצר יכול לאשר זה מה שאנחנו ניתן.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שהתשובות יינתנו ויינתנו באמת בזמן כי אם ייפתחו עוד מיטות שיקום בלי רופאים זה - - -
יפעת שאשא ביטון: זה חסר ערך.
יפעת שאשא ביטון: אני חוזרת חזרה לשאלה הראשונה, שממנה התחלנו, יכול להיות שענית ואני פספסתי בתוך כל זה, אבל ניסיתי לעקוב.
יפעת שאשא ביטון: מעון לגילאי 21 ומעלה זה חלק מהתכנית?
יפעת שאשא ביטון: לא ציינת פה, דיברת בעיקר - - -
<אפרת סימנהויז: אני אמרתי שאני אעלה את זה בישיבה.
<אפרת סימנהויז: הוקם צוות - - -
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת כרגע זה לא חלק מהתכניות, אבל זה משהו שאת תעלי אותו.
<אפרת סימנהויז: בוא נגיד, זו לא בעיה שאנחנו הכרנו אצלנו באגף השיקום, כי אגף השיקום הוא אגף חדש.
<אפרת סימנהויז: העבודה נעשתה מול האגף לגריאטריה - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, את תיקחי את זה לבדיקה ואני אבקש, כוועדה, תוך חודש, חודש וחצי, לקבל סטטוס, לדעת אם זה עלה על השולחן ומה ההתכוונות לגבי הנושא הזה.
<אפרת סימנהויז: אוקיי.
<נחום עידו: אני יכול לדבר בנושא הזה קצת.
<נחום עידו: אני לא בדיוק מכיר את כל הנושא, אני ממשרד הרווחה, אבל במשך השנים האחרונות אנחנו מדברים יחד עם משרד הבריאות על איזה שהיא מסגרת שתיתן מענה לאנשים סיעודיים צעירים, קראנו לזה, זה אפילו הגיע לבג"צ, אני לא הייתי מעורב, אבל אני יודע שזה קיים.
<נחום עידו: אפילו כבר היה מכרז ואנחנו פותחים את זה, אני לא בטוח שזה ייתן מענה למונשמים.
<קריאה: לא, זה בטוח לא.
<נחום עידו: בדיוק.
<נחום עידו: המענה למונשמים באמת צריך לעשות פה איזה שהיא מסגרת שתהיה משותפת למשרד הבריאות ולנו כי יש איזה שהוא גבול לכמה משרד הרווחה יכול לקחת על עצמו אחריות מבחינה בריאותית.
<נחום עידו: היום יש לנו - - -
יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע, רק כדי שאני אדע שהבנתי.
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר שכבר היה שיח וכבר יש תקשורת עם משרד הרווחה לגבי מעון שהוא לא מונשמים.
<נחום עידו: נכון, היה שיח לגבי - - -
יפעת שאשא ביטון: אז למה שלא יהיה שיח גם לגבי זה?
<נחום עידו: לא, לגבי הלא מונשמים אנחנו לקחנו על עצמנו פחות או יותר ואנחנו עושים את זה.
<נחום עידו: לגבי המונשמים, מאחר שהאחריות פה היא מאוד מאוד כבדה מבחינה רפואית, אנחנו לא יכולים לקחת על עצמנו את כל האחריות כמשרד הרווחה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, זה חייב להיות משותף.
<נחום עידו: וזה חייב להיות משותף.
<נחום עידו: בסוגריים אני יכול להגיד שיש לנו הרבה מאוד מסגרות, דיור בעיקר לאנשים עם מוגבלות התפתחותית שהם באחריות של משרד הרווחה, על כל מה שכרוך בזה, כולל הנושא הבריאותי, כולל סיעודיים מורכבים במעונות שלנו עם רופאים ועם מימון של משרד הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: באיזה גילאים?
<נחום עידו: מגיל אפס.
<נחום עידו: יש לנו מוסד כמו - - -
יפעת שאשא ביטון: אז מה מבחין אותם מהילדים שמונשמים?
יפעת שאשא ביטון: זה ההבדל היחיד שהם לא מונשמים, גם הסיעודיים המורכבים?
<נחום עידו: שני הבדלים, ההבדל הנוסף הוא שהם אנשים שהוגדרו כאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית, וזה הבדל נוסף, ואז הם נמצאים אצלנו.
<נחום עידו: יש לנו מרפאות עם כל מה שכרוך בזה בתוך המעונות שלנו, אבל בנושא של מונשמים, ושושי היא האחות האחראית אצלנו בנושא הזה, אנחנו פחות מתעסקים בזה כי יש לנו פחות יכולת לסייע בנושא של המונשמים.
<נחום עידו: לכן צריך לפתור את זה באיזה שהיא - - - אבל באמת במשך הרבה מאוד שנים אנחנו מדברים עם משרד הבריאות על כל מיני מסגרות שצריכות להיות משותפות לשנינו.
<נחום עידו: לא תמיד מצליחים בזה, אבל אנחנו נראה, אולי עכשיו עם היצירה של גוף חדש אצלנו במשרד, של מינהל מוגבלויות, ויש שיתופי פעולה עם משרד הבריאות בהרבה מאוד תחומים, אולי נגיע למסגרת משותפת, אולי גם בתחום הזה של מונשמים, כשהצד הבריאותי מצד אחד הוא מאוד מאוד חשוב, הוא הצד המרכזי, זאת אומרת בלעדיו אי אפשר, כשאנחנו נותנים את כל הצד השיקומי האחר, החברתי, הרגשי, וכל מה שכרוך בזה כי זה התפקיד שלנו.
יפעת שאשא ביטון: ועל פניו כבר יש פלטפורמה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אם אתם מדברים על כך שיש כבר מעונות ויש מעונות אפילו לאנשים שהם סיעודיים מורכבים.
<שושי אספלר: יש מחלקות לסיעודיים מורכבים עם פיקוח משותף שלנו עם משרד הבריאות.
יפעת שאשא ביטון: כאילו קשה לי להבין למה לאוכלוסייה הזו - - -
<מורית בארי: אני אגיד לך למה.
<מורית בארי: במקום הכי פשוט, חרדה.
<מורית בארי: יש חרדה גדולה במסגרות מהמילה הנשמה, יש פחד כמעט קמאי, בתפיסה העולמית שלנו מישהו שהוא מונשם צריך לשכב בטיפול נמרץ והוא חולה קשה.
<מורית בארי: אבל כל מי ש - - - אנחנו נסתובב כאן עוד מעט עוד פעם ואתם תראו שהנשמה זה בסך הכול שיש עוד משהו טכני, הריאות לא עובדות.
<מורית בארי: זה נכון, זה דורש השגחה, זה דורש תשומת לב, זה דורש היערכות - - -
<שושי אספלר: זה דורש תשומות, תשומות של משרד הרווחה במתכונת העכשווית אין.
<מורית בארי: חד משמעית, את צודקת לגמרי, גם בשביל לתת להם איכות חיים.
<מורית בארי: אבל תחשבו, הרי משפחה בלי שום השכלה מגדלת ילד מונשם בבית והרופא הוא רופא שקופת החולים מספקת לפי הצורך להגיע.
<מורית בארי: הרי היה תיאורטית יכול להיות אותו דבר, מוסד של משרד הרווחה שמקבל שירות מהקופות וכשיש בעיה עם מישהו הקופה שולחת את רופא המשפחה לבית לתת את המענה שם.
<שושי אספלר: אנחנו ניסינו, זה לא עבד.
יפעת שאשא ביטון: זה לא עבד כי?
<נחום עידו: יש לנו קושי לקחת אחריות.
<נחום עידו: אני אומר את הצד שלי, היא האחות, אבל אני אומר את זה מהצד שלי, כאחד שהיה אחראי על הדיור.
<נחום עידו: הרבה מאוד פעמים הצד שלנו מסרב לקחת אחריות גם בצד - - - זאת אומרת אומרים אוקיי, כשהוא בבית זו אחריות של המשפחה, שהיא תעשה מה שהיא רוצה, אבל כשהוא באחריות שלנו, בשעות שלנו, גם כשלמשל יש לנו מעון יום שיקומי וכו', אנחנו צריכים להיות בטוחים שמא, אם יקרה משהו, והילדים האלה, יכול לקרות, הסיכוי שיקרה משהו לילד מהסוג הזה הוא לא כמו הילדים הרגילים, אין מה לעשות - - -
<מורית בארי: בהחלט קיים, יש סיכון משמעותי.
<נחום עידו: סיכון משמעותי.
<מורית בארי: יש, לגמרי.
<נחום עידו: וקשה לנו לקחת אחריות על זה.
<נחום עידו: קשה לנו מאוד מאוד לקחת אחריות על זה כי אנחנו פוחדים מתביעות אחר כך ומכל מיני דברים כאלה.
<נחום עידו: ואני יכול להגיד עוד דבר אחד, בסופו של דבר גם למעונות שלנו, מבחינת אנשי המקצוע, אנחנו לא נותנים את השכר ואת הדברים הראויים כדי שיגיעו מספיק אנשי מקצוע טובים שאני יכול להיות, סליחה, כמו שאומרים בקלישאה הזאת רגוע בלילה שלא יקרה ואם יקרה משהו הם יידעו איך ל - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אפשר להבין.
<נחום עידו: אז מאוד קשה לנו לקחת על עצמנו באמת, כמשרד הרווחה, את האחריות על הנושא הזה.
<נחום עידו: לקחנו על עצמנו המון אחריות, אני אומר את זה בצורה מאוד מאוד ברורה, יש לנו אלפי אנשים סיעודיים בתוך מעונות שלנו כשכל האחריות היא עלינו, כל האחריות, ממש, ואנחנו לוקחים את זה על עצמנו, עם משאבים מאוד מצומצמים.
<שושי אספלר: זה לא תקינה של מחלקה בבית חולים וזה גם לא תקינה של מחלקה פה.
<שושי אספלר: זה רחוק מאוד מלהיות ואנחנו לא ישנים טוב בלילה.
<נחום עידו: על 40, 50, 60 סיעודיים יש אחות אחת בלילה, למשל.
<נחום עידו: זה מה שיש.
<נחום עידו: זה לא זה.
<דורית זילברשטיין: אני רוצה להוסיף עוד משהו.
<דורית זילברשטיין: אנחנו אומרים מעונות, יש מעונות יום שיקומיים, אנחנו משתמשים באותם מינוחים לכל מיני דברים, אבל לגבי מוסדות, אני חושבת שמשרד הבריאות מתנה ברופא, וזו אחת הבעיות שלנו, שיהיה רופא 24 שעות וזה תוקע את המערכת.
<דורית זילברשטיין: יכול להיות שעל"ה היה מוכן לקחת מונשמים, יכול להיות - - -
יפעת שאשא ביטון: ויש צורך אמיתי לרופא?
<נחום עידו: אצלנו אין רופא.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אפשר גם בלי.
<דורית זילברשטיין: יכול להיות שעל"ה היה עוזר לנו, היה מוכן לקחת מונשמים, אבל אם הדרישה היא רופא, אז זה כבר בלתי אפשרי.
<שושי אספלר: צריך נגישות לרופא שיוכל להגיע בטווח של קריאה.
<שושי אספלר: זה מה שצריך.
<שושי אספלר: עכשיו גם אמבולנס עם רופא זה נגישות בטווח של קריאה, אם בונים את המערכת נכון.
יפעת שאשא ביטון: אז לא הכרחי שיהיה רופא בתוך המקום 24/7.
<שושי אספלר: שוב, זה היה יכול להיות נפלא אם היה לנו את כוח האדם שמספק את זה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אם זה כרגע מחסום ומחסום שאפשר להתגבר עליו - - -
<שושי אספלר: אפשר היה להחליט שזה פרמדיק שיכול להיות במסגרת כזו ולתת את המענה הראשוני, בהחלט אפשר היה למצוא, כל מיני חסמים, אחות שהיא כבר אחות מומחית שהתמחתה בטיפול נמרץ.
<שושי אספלר: אפשר היה למצוא פתרונות, אבל צריך באמת טיפה לחשוב מחוץ לקופסה ו - - -
<אירנה מנליס: ואז על"ה, יכול להיות שהוא היה לוקח חלק מהאוכלוסייה הזאת.
<נחום עידו: אנחנו מוכנים לזה, אבל בתנאי שבאמת משרד הבריאות ייתן לנו את הגיבוי זה.
<נחום עידו: זאת אומרת אם משרד הבריאות ייתן לי גיבוי לפתוח מעון בלי רופא בצורה כזאת - - -
יפעת שאשא ביטון: אפרת, יש אפשרות להגמיש את הדרישה הזו?
<אפרת סימנהויז: אני לא יודעת.
יפעת שאשא ביטון: אז תוכלי לבדוק, בבקשה?
<אורלי שביט-מימרן: אני רוצה להעלות, ברשותך, את הנושא - - -
יפעת שאשא ביטון: הנושא של האומנה?
<אורלי שביט-מימרן: עוד שנייה.
<אורלי שביט-מימרן: על המעבר בין שלבי החינוך של עד 21 לגיל 21.
<אורלי שביט-מימרן: אתם העליתם את הנושא, שזה במיעוט של תקנים או במיעוט של משאבים וזה מאוד מאוד - - -
<נחום עידו: לא דיברנו על זה.
<אורלי שביט-מימרן: את העלית, את אמרת 'אנחנו מפעילים את המעונות שלנו - - -
<נחום עידו: לא דיברנו על המעונות.
<שושי אספלר: אני העליתי את זה בהקשר לסיעודי מיטבי.
<אורלי שביט-מימרן: את המעונות במיעוט של משאבים.
<אורלי שביט-מימרן: המעבר הזה, המעבר בין השלב שהילד נמצא בגיל חינוך מיוחד, עד גיל 21 החוצה, הוא מעבר טראומטי למשפחות ולילדים.
<אורלי שביט-מימרן: אני חייבת לספר, אני הייתי לפני שבוע בישיבת תל"א, תכנית לימודים אישית של תלמידה בת 18 בבית ספר אילנות, כחלק מהסיבוב שלי כמפקחת.
<אורלי שביט-מימרן: רצו לבנות איתה את התכנית לשלוש השנים הקרובות, הנושא היחיד, ושאלו אותה 'על מה את רוצה לדבר?
<אורלי שביט-מימרן: מה המטרות שלך?', 'מה אני רוצה לדבר?
<אורלי שביט-מימרן: על גיל 21, מה יהיה איתי?' היא ילדה שמתקשרת עם תת"ח, היא לא מתקשרת רגיל, אבל היא מתקשרת קצת עם סימנים, כל מיני, אבל השאלה היחידה שהטרידה אותה זה מה יהיה איתה בגיל 21, איך היא תעזוב את בית ספר אילנות אחרי שהיא גדלה בו מגיל 6, שזה הבית שלה, ומה יקרה איתה, ושהיא יודעת כי כבר לקחו אותה לראות מה הולך להיות איתה ושזה נורא ואיום.
<אורלי שביט-מימרן: ואז היא העלתה ואמרה, 'אני יכולה להיות גם בת שירות?'.
<אורלי שביט-מימרן: עכשיו, מה שאנחנו עושים הרבה פעמים זה משאירים אותם במסגרות עוד שנתיים כבני שירות ואז הם מקבלים משימות וכו' וכו', מושכים עוד קצת, מה שנקרא, שנתיים שירות לאומי הם עושים.
<אורלי שביט-מימרן: אבל הפער הוא תהומי, איך אמרתם?
<אורלי שביט-מימרן: בור, זה בדיוק ככה.
<אורלי שביט-מימרן: ואני חושבת שאם אנחנו כבר יושבים כאן, המנהלים מאוד מוטרדים, כי הפניות של ההורים הן כואבות ואני גם שומעת של ילדים היום, שהופכים להיות אנשים מודעים, מודעים לזכויותיהם, כי המערכת עשתה עבודה טובה, הם לא כאלה שמודרים, הם יודעים לעמוד על זכויותיהם ולשאול שאלות ואני חושבת שאנחנו חייבים לעבוד ביחד כדי ליצור איזה שהוא סטנדרט מוסכם.
יפעת שאשא ביטון: רצף בטיפול.
<אורלי שביט-מימרן: אנחנו שנים - - - אני פניתי למנהל המחוז שלנו ואמרתי לו, 'בוא, אם אתה יכול לפנות לשר הרווחה ונשב ביחד ונבנה איזה שהוא סטנדרט המשכי', לא יכול להיות - - -
<שושי אספלר: לשבת לא רק משרד החינוך עם משרד הרווחה, אלא להוסיף את האוצר, כי זה המפתח.
<אורלי שביט-מימרן: האוצר זה תמיד נכון, האוצר הוא נכון בכל מקום.
<אורלי שביט-מימרן: זה תמיד נכון, אבל אני חושבת שקודם כל צריכה להיות כאן איזה שהיא מדיניות מאוד - - -
<נחום עידו: המדיניות היא מאוד מאוד ברורה בעניין הזה.
<אורלי שביט-מימרן: אבל אין תקצוב כנראה ולכן יש ירידה מאוד גדולה כנראה ברמת השירות.
<נחום עידו: זה לא נכון, אני לא מסכים עם זה.
יפעת שאשא ביטון: מדברים איתך כאן על זה שאין מסגרת.
<נחום עידו: לא, אלה שני דברים שונים.
<אורלי שביט-מימרן: יש כאלה שאין להם מסגרות ואלה שיש מסגרות, אבל - - -
<נחום עידו: קודם דיברנו על דיור, על פנימייה, בעצם שיהיה דיור.
יפעת שאשא ביטון: לא, רגע, אנחנו לא מדברים על בכלל מענה שיהיה להם בקהילה, מורית, בגיל 21?
<מורית בארי: אנחנו מדברים על מענים ברמות שונות לילדים עם צרכים שונים.
יפעת שאשא ביטון: שכרגע אין.
<מורית בארי: יש מסגרות שיש, אבל הן תמיד תמיד תמיד ירידה יחסית לעטיפה המופלאה של מסגרות החינוך המיוחד, שהן באמת עושות עבודה מאוד מיוחדת.
<מורית בארי: עכשיו, מעבר הוא תמיד חמור ותמיד קשה לעבור ממסגרת אחת למסגרת שנייה.
<מורית בארי: מה שמחכה מסביב זה אופציות הרבה יותר מוגבלות בתנאים פחות טובים, וזה לא מפתיע.
<נחום עידו: מה שיש לנו, יש לנו הרבה מאוד מסגרות, אנחנו מבדילים בין מסגרות שהן מה שנקרא דיור חוץ ביתי, וזה מה שדיברתם קודם על מעון שבו הם יגורו, לבין המסגרות שמטפלות, הבן אדם גר באיזה שהוא מקום, זה יכול להיות בבית הוריו, כי את מדברת על ילדים בני 21, אז הוא גדל בבית הוריו, הוא ממשיך לגור בבית הוריו, ובשעות הבוקר אנחנו צריכים, כמשרד הרווחה, כאחריות שלנו, לתת לו איזה שהיא מסגרת ואנחנו מפתחים כל הזמן את המסגרות שייתנו מענה לאנשים הכי קשים שישנם.
יפעת שאשא ביטון: כולל מונשמים?
<נחום עידו: לא, מונשמים לא.
יפעת שאשא ביטון: אז זהו, על זה אני דיברתי מקודם.
<מורית בארי: גם אנחנו מדברים על מונשמים.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני דיברתי על מונשמים מקודם שהם בעצם החוליה החלשה בכל הסיפור הזה שאין להם מענה.
<אורלי שביט-מימרן: וצריך לדעת מה המספר שלהם כדי לדעת להתארגן, כמה אנשים, אני חושבת שכאן צריך מיפוי ארצי - - -
<תמי ברנע: היא אמרה שמעון אחד ייתן את ה - - -
<נחום עידו: לא מדובר פה על הרבה.
<מורית בארי: בהתחלה לא מדובר על הרבה כאלה ש - - -
<שושי אספלר: אבל אם זה שירות קהילה, את לא יכולה לדבר על מעון אחד, מעון זה מגורים, שירותי קהילה את צריכה ביזור.
<אורלי שביט-מימרן: אבל אין שום סיבה שמסגרת של מרכז יום שמופעל על ידי אחת מהעמותות, 'צעד קדימה', 'עידן', לא יודעת מה, לא יקבל גם את האנשים האלה שהם - - - על המסגרות שלהם.
יפעת שאשא ביטון: על זה אני דיברתי, מבחינתי זה היה מוקד השיח מקודם.
<נחום עידו: בסדר, אוקיי.
<נחום עידו: מבחינתנו קודם כל יש לנו מרכזי יום בכל רחבי הארץ שבאמת מטפלים באנשים מסוגים שונים, עם מוגבלויות שונות, מרכזי יום עם הרבה מאוד תשומות כוח אדם, דרך אגב, הרבה מאוד תשומות כספיות, כך שבן אדם מגיל 21 ומעלה הוא באחריות שלנו והוא מקבל את השירות, כל אחד, מי שיכול לצאת לתעסוקה באיזה שהוא מקום, תעסוקה מוגנת, תעסוקה נתמכת, תעסוקה בשוק החופשי, אנחנו נכשיר אותו לזה והוא יעבוד בשוק החופשי.
<נחום עידו: אנחנו פיתחנו כל מיני מסגרות של התנדבויות ואחרות שאנחנו מנסים לפעול לטובת אנשים עם מוגבלויות כדי שהם ישתלבו בחברה כמה שניתן.