GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: לראות איפה אנחנו מבחינת הסטאטוס ביחס למה שיקרה או קורה בחקיקה שבאירופה, שמובילה בעצם צרפת ומה משרד המשפטים שוקל כן או לא להכניס גם לתוך המדיניות במדינת ישראל, לאור החקיקה שמתקיימת שם.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת על דברים כלליים, אני מדברת רק לגבי החקיקה החדשה.
<מיכל אברהם: זהו, אני רק רוצה להגיד שזה תהליך מאד ארוך.
<מיכל אברהם: אנחנו נמצאים בשלבים מאד מקדמיים וראשוניים, כמו שאמרתי, שאנחנו בוחנים באופן כללי את הרגולציה, אז אני לא חושבת שאנחנו נוכל בשלב הזה לעדכן שאנחנו חושבים שצריך להכניס את X ולא את Y, כי זה - - -
יפעת שאשא ביטון: אין לכם עמדה משרדית כרגע?
<מיכל אברהם: שוב, אנחנו מגבשים אותה, את יודעת, גם בשים לב למשאבים ולעובדה שמדובר בהסדר מאד רחב ומאד כוללני.
<מיכל אברהם: אנחנו בעצם - - -
יפעת שאשא ביטון: עוד שלושה חודשים לשלוח מכתב, לשאול אם התגבשה עמדה זה נראה סביר?
<מיכל אברהם: שוב, אני פשוט לא בטוחה שעד אז תהיה לנו תשובה, אנחנו רוצים להכניס את העניין הזה ולבנות את זה, כי זה משהו שאנחנו עובדים גם בשיתוף עם הרבה מאד גורמים מסביב, אז אני - - -
יפעת שאשא ביטון: אז פשוט בדיון הבא.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נקבע דיון שבו אנחנו ננסה לבחון מקרוב את תהליך ההתקדמות, גם בהיבט המשפטי מבחינת מדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: אבל עם אמירה אחת ברורה אני חושבת, אנחנו יוצאים מכאן, שלגבי האכיפה של גיל ההרשמה, זה משהו שהוא מאד מאד קשה ומורכב, בספק אם הוא בכלל ישים וחשוב שזה ייכתב גם בסיכום הוועדה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם, גם לכם ואני מקווה שנראה אתכם גם בדיון הבא.
יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, ראשית, אני מאוד שמחה להיות כאן סוף סוף, ניסינו כמה פעמים לתאם את זה וכל פעם זה נפל בגלל משהו אחר.
יפעת שאשא ביטון: החשיבות בנושא של שיקום בכלל ושל שיקום ילדים בפרט היה בדיון בוועדה, שם פגשתי את מורית.
יפעת שאשא ביטון: המצוקה הגדולה שיש במדינת ישראל בנושא של שיקום ילדים, שבאה לידי ביטוי בעיקר באזורי הפריפריה, דיברנו בזמנו על הנושא של ילדים בצפון, אין להם בכלל מרכז שיקום ילדים אשפוזי, היום אנחנו יודעים שכבר יש מרכז יום.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הבשורה הטובה היא שתוך כדי תהליך בשלוש השנים האחרונות מוקם מרכז שיקום יום, אבל זה לא נותן לנו עדיין את המענה שאותו אנחנו מבקשים.
יפעת שאשא ביטון: כראיה לכך אנשים מקרית שמונה בתקופה הזו של שלוש השנים הגיעו עד לכאן כדי לקבל את הטיפול שנדרש וצריך לקחת בחשבון שזה לא רק העניין של הילד שמקבל את השיקום, זה כל המשפחה בעצם נמצאת בתוך הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: ההתניידות ממקומות מאוד רחוקים לכאן, כשגם בבית יש הרבה פעמים ילדים נוספים, זו קונסטלציה שצריך להיערך אליה ואין שום סיבה שלא ניתן את המענה הזה באזורים השונים בארץ.
יפעת שאשא ביטון: אלא שהבנו שבתוך כל המורכבות הזו יש גם את העניין של הכשרת כוח אדם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שיש מצוקה גם בנושא של כוח אדם שיקומי, בעיקר כשאנחנו מדברים על שיקום ילדים וגם זו סוגיה שצריך להתייחס אליה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כאן כדי ללמוד על אלי"ן ומאלי"ן לנסות להקיש ולהבין גם לגבי המסגרות האחרות שאנחנו שואפים אליהן ולנסות לחשוב ביחד אילו פתרונות מקצועיים אנחנו יכולים לתת.
יפעת שאשא ביטון: האם תכנית לאומית להכשרה של משקמי ילדים במשרד הבריאות, יצא לי ככה לדבר על זה עם השר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן מדברים על החוסרים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אומר באמירת סוגריים, בכלל הנושא של רפואת ילדים הוא לוקה בחסר.
<קריאה: רפואת שיניים.
יפעת שאשא ביטון: אני הלכתי מהכלל וככל שאנחנו נכנסים פנימה אנחנו רואים שזו לא המצוקה היחידה, אלא יש מצוקות נוספות.
יפעת שאשא ביטון: ואולי באמת הגיע הזמן לעשות איזה שהיא תכנית לאומית שיש לה איזה שהוא אופק ולפחות לעתיד להיערך כדי שיהיו לנו המשאבים האנושיים האלה.
יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, מורית, הבמה שלך.
<מורית בארי: אני אגיד כמה מילות רקע על אלי"ן ואני גם מאוד אשמח אם אנחנו נוכל להקדיש, אולי בסוף, עוד זמן לראות פיזית את המקום, כי אני חושבת שאין כמו מראה עיניים ובשביל זה הטרחתם את עצמכם לפה.
יפעת שאשא ביטון: בוודאי, זה הכי חשוב.
<מורית בארי: אז בית חולים אלי"ן הוא בעצם מוסד שקיים כבר מעל 80 שנה, הוא התחיל בזמנו כקליניקה במרכז ירושלים ובשנות ה-70 עבר למקום הזה.
<מורית בארי: אנחנו עמותה, אנחנו לא שייכים, לא לממשלה, לא לקופת חולים, אין לנו אבא ואין לנו אמא, אנחנו יתומים ומאושרים.
<מורית בארי: למה אני אומרת מאושרים?
<מורית בארי: כי בזכות זה יכולנו להיות גמישים מספיק כדי לרוץ עם ההתקדמות של הרפואה והשיקום ולהפוך להיות באמת אחד המקומות שבמעט צניעות, אבל הרבה סיפוק, אני יכולה להגיד שהוא אחד המקומות המובילים בעולם בשיקום ילדים.
<מורית בארי: שיקום ילדים באופן עקרוני זה מונח גרוע.
<מורית בארי: כי כשאתה מדבר על שיקום אתה מדבר על להחזיר למצב שהיה קודם.
<מורית בארי: יש פה משהו שנהרס, משהו שנפגע, ואתה עכשיו מחזיר אותו אחורה.
<מורית בארי: כשאתה מדבר על ילד בן שנה, שנתיים, ארבע, ואתה מטפל בילד שנפגע או שנולד פגוע, אין כאן מצב של עבודה להחזיר אותו אחורה, יש עבודה של כל הזמן קדימה.
<מורית בארי: יש עבודה של לדעת מה הילד היה אמור לעשות כדי להיות בגיל מסוים ולבנות את הדרכים, או אל"ף, לעצור את התהליך שפגע בו, אם זו מחלה, ככל שאפשר לעצור אותה, לטפל בחוסרים שנוצרו, לדעת להחזיר אלמנטים שיותר חלשים ולפצות על דברים שלא יחזרו עוד יותר, זה תוך כדי זה שהילד חייב להמשיך לעבוד על ההתפתחות שלו.
<מורית בארי: אנחנו יכולים לטפל בילד, אבל אם לא נדאג שהוא יתפתח כילדים אחרים בני גילו הוא בסופו של דבר יישאר מאחור ויישאר תלוי בחברה לסייע לו כשיהיה אדם מבוגר.
<מורית בארי: המטרה שלנו בכל רגע ורגע, גם כשאנחנו רואים פה ילד בן שנתיים פה במסדרון, זה לראות אותו כאדם מבוגר תורם לחברה, שותף בחיים החברתיים, כל אחד כפי יכולתו.
<מורית בארי: עכשיו, לא כל אחד חייב להגיע להיות רופא, חבר כנסת או כל תחום אחר שיש לו כביכול הילה, אבל כל אחד יכול להיות חלק מהמארג החברתי ומהמרקם כפי יכולתו ולכל אחד יש זכות קיום בפני עצמו.
<מורית בארי: המטרה שלנו זה לעזור לילדים האלה לממש את הפוטנציאל.
<מורית בארי: מה עוצר אותם מלממש את הפוטנציאל?
<מורית בארי: קודם כל תקראו לזה הגורל, המקרה שהביא אותם למקום שהם נמצאים בו, ברוך ה' הרפואה המודרנית הולכת ומשתפרת.
<מורית בארי: אנחנו כל הזמן מוצאים פתרונות חדשים.
<מורית בארי: אז ילדים שהיו הולכים לעולמם בגיל צעיר בעבר היום שורדים, ממחלקות טיפול נמרץ יוצאים יותר ויותר ילדים בחיים, אבל לדברים האלה יש מחיר, יש לנו הרבה יותר ילדים שסוחבים שנים מאוד ארוכות מחלות כרוניות ובעיות קשות.
<מורית בארי: אותו דבר שקורה עם האוכלוסייה המבוגרת, אבל כשאתה מדבר על אדם בן 70 אתה מדבר על עוד חמש שנים של התמודדות, כשאתה מדבר על ילד קטן אתה מדבר קדימה על 50, 60, 70 שנה של התמודדות ואנחנו יכולים להחליט, על ידי הקצאת המשאבים וכוח האדם, האם יהיה מדובר ב-50, 60 שנה של תלות ועלות כלכלית ומגבלה בתפקוד היומיומי, או אם מדובר באנשים שיוכלו לחיות את החיים מלאים עם משמעות.
<מורית בארי: אתם תראו כאן כשתסתובבו בבית החולים אנשים שלכאורה הם התגלמות מה שהעולם הכללי חושב עליו כאומללות.
<מורית בארי: אנשים שנראים כמצומקים, שלדי אדם, מעוותים בגוף, בכיסא גלגלים, תראיינו את האנשים האלה ותבררו אצלם איך איכות החיים שהם נותנים לעצמם, ויש סקלות של איכות חיים, ורק השבוע עוד פעם הסגן שלי, אליעזר בארי, ניגש לאחד החבר'ה שמונשמים כבר 30 שנה, איש בן 50, 30 שנה הוא מונשם, ושאל אותו לפי הדרגות של הסקלה מה איכות החיים שהוא נותן לעצמו הוא אמר 6 מתוך 7.
<מורית בארי: הוא אומר לו 'מה לדעתך איכות החיים שאתה נותן לי?' הוא הסתכל עליו ואמר 5, 'למה אתה נותן לי איכות חיים פחות טובה משלך?
<מורית בארי: ' הוא אומר לו, 'יש לך המון דאגות, יש לך אחריות על בית חולים שלם פה.
<מורית בארי: אני, כל מה שאני צריך, מאכילים אותי ורוחצים אותי ודואגים לי ואני רק צריך להביא משמעות ליום יום שלי, אז מצבי הרבה יותר טוב משלך'.
<מורית בארי: האדם הזה, כשהוא יגיע לבית חולים כללי הדבר הראשון שיתייחסו אליו בכניסה זה בתור 'מה הדבר הזה מציק לנו כאן בעיניים?
<מורית בארי: יש לנו אנשים בריאים לטפל בהם שזה יותר חשוב', כי לצערי הרב, ברגע שאדם סובל מנכות גופנית ההתייחסות אליו במערכת הבריאות שלי, ואני אומרת את זה כרופאה, היא לא באותה רמה.
<מורית בארי: אנשים עם צרכים מיוחדים נתקלים ביחס לא טוב, אבל גם יש להם סיכוי פי ארבעה לסבול מטעויות ברפואה ולהסתבך בבתי החולים, כי אין אליהם יחס ראוי וחלק מהעבודה שלנו הוא לא רק לטפל בילדים עצמם ובבעיות שלהם, להכין את המשפחה להבין שיש כאן ילד - - - אם הייתם מגיעים לפני כמה דקות, היה כאן י"פ, אני לא אגיד את שמו המלא, כי זה חיסיון, ילד שנראה כולו מעוות ומגיל שנה שאני מכירה אותו, הוא היום בן 15, אני אומרת 'הילד הזה יש לו ניצוץ של חוכמה בעיניים'.
<מורית בארי: הגולגולת שלו עקומה, כל הידיים שלו עקומות, הוא נושם דרך פתח בצוואר, שמוציא מכאן ריר, קטסטרופה, הילד הזה, שנמצא בבית הספר שלנו פה, ידע לעשות תרגילים ברמה של כיתה ה', 30 כפול 15 ואיש לא היה מאמין שזה לא ילד עם פיגור עמוק.
<קריאה: כולל ההורים.
<מורית בארי: כולל ההורים שלו.
<מורית בארי: ואנחנו יודעים שהילדים האלה, יש להם פוטנציאל, כי המוח של הילדים הוא אלסטי, יש אזורים במוח שרוכשים יכולות שאין לאחרים, יש להם הזדמנויות, הם לא רואים את עצמם כאומללים וכמוכי גורל, הם רואים את עצמם ככל האדם.
<מורית בארי: אם אנחנו נצליח לקחת את הילדים האלה ולגדל אותם כפי הראוי, הם יוכלו להיות חלק מאיתנו.
<מורית בארי: עכשיו, יש הרבה מאוד ילדים שנפגעים במהלך חייהם, לא נולדו עם הדבר הזה, ואז המשפחה צריכה להתמודד לא רק עם מצבו החדש של הילד, אלא גם עם האובדן של החלומות שלה לגבי הילד כמו שהוא היה צריך להיות.
<מורית בארי: ואתם, אם תלכו לבית החולים הזה ותציצו על - - - אני יכולה להגיד לכם מי הילד שהגיע לכאן לפני שבועיים ומי כבר נמצא כאן קצת יותר.
<מורית בארי: כי ילד לפני שבועיים, אני חושבת על ילד מסוים אחד במחלקה, כרגע הוא מונשם למעלה, עדיין מסביב למיטה הילדים תולים את התמונות של הילד הבריא, הנה הוא מטפס על הצוקים, הנה הוא רץ עם החברים, הנה זה, כאילו הם מנסים להגיד לכולנו 'זה שבמיטה, זה לא הילד שלי, הילד שלי זה הילד בתמונות'.
<מורית בארי: ולוקח זמן שהם יבינו שהילד במיטה זה הילד שלהם והמציאות שלהם השתנתה.
<מורית בארי: וכמה שאנחנו נעשה יותר טוב, סביר מאוד שהיא לא תחזור לעולם להיות המציאות שהייתה קודם, ובכל זאת אנחנו יודעים שיש לנו יכולת אדירה להסתגל ולהשתנות ולגדול.
<מורית בארי: אני כאן כבר 20 שנה, יש כבר כמה חבר'ה שגדלו פה, שהיו מאושפזים פה, דורית עוד יותר ממני כאן.
<דורית זילברשטיין: אני כבר חיתנתי.
<מורית בארי: אז אנחנו יודעים שגם במצבים הכי קשים החבר'ה עצמם יכולים כל פעם מחדש להפתיע אותנו ולגדול להיות דברים מדהימים.
<מורית בארי: אבל מה שכן, אנחנו טובים כל הזמן בלשפר את החיים של הילדים, החיים של המשפחות נשארים מאוד מאוד קשים.
<מורית בארי: לגדל ילד עם צרכים מיוחדים זה כל הזמן להיות במלחמה עם הסביבה על הזכויות שלך, על הדברים הכי טובים לילד, אם זה בתוך המשפחה, אחוז הגירושין הגבוה שיש למשפחות שיש להם ילדים עם צרכים מיוחדים, הפגיעה הכלכלית הקשה בתנאי החיים כשיש לך גם הוצאות ואתה גם צריך להשגיח יותר על הילד, אובדן היכולות גם לאחים.
<מורית בארי: יש לזה השפעה חברתית מאוד גדולה.
<מורית בארי: כמה שאנחנו נשקיע בגיל יותר צעיר בילדים האלה ונצמצם, על כל ילד אם אנחנו נצמצם 10% מהמוגבלות שלו, זה לא רק לעשות טוב ברמה הערכית, אנחנו נחסוך כל כך הרבה כסף למדינה ולחברה ולהתייחסות, שזו השקעה הכי בטוחה שמדינה יכולה לעשות.
<מורית בארי: אבל זו השקעה לטווח מאוד ארוך, זה לא רבעון, זה לא קדנציה, זה השקעה של 15 ו-20 שנה קדימה.
<מורית בארי: לכן גם האנשים שעובדים פה בבית החולים הם 20 שנה, 17 שנה, 30 שנה, אנשים שיכולים לראות לטווח ארוך.
<מורית בארי: כשאנחנו נלך ונסתובב כאן במסדרונות תראו אנשים שיודעים לקבל את הסיפוק מהצעד הכי קטן, מההתקדמות הקטנה של הילד.
<מורית בארי: הם לא מסתכלים ואומרים 'אבל הוא לא יהיה כמו תמיד, אז זה לא שווה', אלא כל התקדמות שאפשר לעשות בעבודה עם הילד שווה את המאמץ.
<מורית בארי: ההתגייסות הזאת היא התגייסות ערכית שהיא מעל ומעבר למשכורת שלהם או לתנאי העבודה שלהם או משהו כזה.
<מורית בארי: יש משהו באנשים שעובדים במקום עם ילדים כאלה שהוא מאוד מיוחד ולכן זו זכות מאוד מאוד גדולה לעבוד במקום כזה.
<מורית בארי: אחת הדילמות הגדולות שלי, כשאני באה ואומרת, אוקיי, אנחנו צריכים עוד אלי"ן כזה בצפון ועוד אלי"ן כזה בדרום זה איך אתה משכפל את הדרייב הזה, את המקום הזה שאתה אומר כל ילד הוא עולם ומלואו.
<מורית בארי: אז אתה מגייס לזה את המשפחה ואז אתה רואה איך אנשים שמים בצד את כל ההבדלים הבין תרבותיים שלהם ונכנסים למקום הזה, גם המשפחות החרדיות שבאות מהמקומות הכי סגורים, והמשפחות המוסלמיות שבאות ממקומות שעד עכשיו הם ראו את הישראלים רק בתור אויב ואתה רואה משפחות ניו אייג'יות שהם נגד חיסונים ונגד כל דבר שקשור במערכת הבריאות, ואיך כולם פה ביחד מצליחים ליצור ביחד איזה שהיא הוויה שכולה מרוכזת סביב הטיפול בילד.
<מורית בארי: אז לנו זה מאוד קל, כי אנחנו פה מתחת.
<מורית בארי: באמת מה שאנחנו צריכים מכם זה את העזרה בלהוציא את זה, כי הילדים יוצאים החוצה ובחוץ העולם קר מאוד, זה עולם אחר לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: מורית, אני רוצה לשאול שאלה, ככה בהמשך לכל מה שהצגת, בעיקר בהקשר של המשפחה, את אמרת 'אנחנו נותנים הכול לילד', אבל יש פה משפחה שמתמודדת, גם עם הקבלה בכלל של המציאות החדשה וכל ההתמודדות.
יפעת שאשא ביטון: המשפחות מקבלות פה גם מעטפת רגשית או משהו שיסייע להם להסתגל למציאות החדשה, לקבל את הילד החדש שלהם?
<מורית בארי: התפיסה שלנו זה המשפחה היא לב השיקום כי בלעדיה אין שיקום ולכן העבודה עם המשפחה היא מאוד צמודה לעבודה עם הילד.
<מורית בארי: קודם כל המשפחה חייבת להיות נוכחת, חייבת עד רמה כזו שלעתים כשאין משפחה אנחנו אפילו לא נקבל ילד לטיפול.
<מורית בארי: זה מאוד קשה להגיד, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת כשאין משפחה?
יפעת שאשא ביטון: כאילו כשה
יפעת שאשא ביטון: משפחה לא משתפת פעולה או שאם יש ילד שאין?
<מורית בארי: ילד שהמשפחה שלו מראש, נגיד ילד שבדרך להוציא אותו מהבית, אנחנו נגיד 'תמצאו לו משפחה ונעבוד עם המשפחה החדשה', כי לטפל בילד, ילד הוא אף פעם לא לבד, ילד חייב את המעטפה, שזה פותח לי פתח - - - ואחד הדברים שאני רוצה לקרוא, והצוות כאן ממשרד הרווחה יודע שזה אחד הדברים שאני מנסה לקדם מולם, יש לנו ילדים שזקוקים לאומנה וכיום אין אפשרות לשים להם אומנה בגלל שיש להם בעיות רפואיות ולא הגענו להסכמה להוציא ילדים לאומנה שיש להם בעיות רפואיות מורכבות.
<מורית בארי: הילדים האלה נמצאים בבתי חולים ומוסדות בגלל היעדר אומנה, שזה לא מוצדק.
<מורית בארי: אנחנו מדברים - - -
<תמי ברנע: אין הסכמה או אין משפחות שמוכנות?
<נחום עידו: אין משפחות שמוכנות, גם.
<מורית בארי: לא נכון שאין משפחות שמוכנות, אין מוכנות להכין את המשפחות האלה.
<מורית בארי: למצוא את המשפחות ולהכין אותם, אנחנו מוכנים לעזור ולסייע, אבל מראש כל הניסיונות שלנו נעצרו בלהקים ועדה בין משרדית - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל על סמך מה את אומרת שיש משפחות?
<מורית בארי: כי באים אלינו אנשים שמוכנים לעזור.
<מורית בארי: כבר הייתה לנו משפחה ש - - -
יפעת שאשא ביטון: לעזור או לקחת לאומנה?
<מורית בארי: לקחת כמשפחת אומנה.
<מורית בארי: הייתה לנו כאן מישהי שדרך חיבוק ראשון התחברה לילד שהיה כאן והיא נלחמה כדי להוציא את הילד הביתה והוא הילד היחיד שיצא הביתה.
<מורית בארי: אנחנו אומרים תנו לנו את ההזדמנות לגשת לעוד משפחות, תנו לנו את ההזדמנות להציג להם את הילדים האלה, להכשיר אותם, כי כל משפחה יכולה ללמוד לטפל בילדים האלה.
<מורית בארי: אנחנו משחררים את הילדים האלה לכל רחבי העולם ויש לנו ילדים שנתקעים בגלל שאין אפשרות להוציא אותם לאומנה.
<מורית בארי: אנחנו מבקשים את העזרה כדי להוציא את הילדים.
<מורית בארי: לכל ילד מגיע בית, כל ילד.
<מורית בארי: אז אם לא נמצא את המשפחה - - -
יפעת שאשא ביטון: אז דה פקטו יש פה ילדים שאין להם משפחות.
<מורית בארי: יש לנו כאן מערך שנקרא בית חם, שזה 9 ילדים שלא הצלחנו לשחרר אותם הביתה.
<מורית בארי: הם מה שאנחנו קוראים ילדים תלויי טכנולוגיה, זאת אומרת ילדים שאם אחד המכשירים שמחוברים אליהם יפסיק או יתקלקל הם ימצאו את עצמם בבית חולים תוך כמה שעות.
<מורית בארי: אלה ילדים תלויי טכנולוגיה.
<מורית בארי: הילדים האלה, חלקם, יכולים לצאת לאומנה, אין סיבה שהם יהיו בבית חולים.
<מורית בארי: הם לא באמת צריכים רופא שיחזיק להם את היד מסביב לשעון, אבל בגלל שאין להם משפחה, אם הם לא היו תלויי טכנולוגיה הם היו הולכים או לאומנה רגילה, או לפנימייה, אבל בגלל זה הם גדלים בבית החולים.
<מורית בארי: בעיניי זה לא מוצדק שתינוק קטן מגיל שנתיים-שלוש, יגזרו עליו לגדול בבית חולים.
<מורית בארי: זה לא נכון ולא ראוי בגלל שאנחנו מכשירים משפחות, כל הזמן.
<מורית בארי: אז זו נקודה אחת שאני רוצה.
<מורית בארי: לגבי המעטפת שאנחנו נותנים למשפחות שכן נמצאות כאן, התהליכים הם תהליכים ארוכים, אולי דורית יכולה לדבר עליהם קצת בתור ראש ענף עבודה סוציאלית אצלנו.
<דורית זילברשטיין: איך אנחנו אומרים?
<דורית זילברשטיין: כל משפחה שעוברת תהליך הכשרה יש עובד סוציאלי שמלווה אותם.
<דורית זילברשטיין: אנחנו לוקחים אותם את הסיבוב הקשה שהם עוברים, מלווים אותם.
<דורית זילברשטיין: עלה לאחרונה הנושא של האחים ודווקא במערכת החינוך הנושא נפגש איתנו, שרוצים עכשיו גם במערכת החינוך לעשות איזה שהיא תכנית שגם אחים יזכו להתייחסות, מפני שלא כל האחים מגיעים לכאן ולא כל האחים כאן.
<דורית זילברשטיין: זה ממש עכשיו, אנחנו יחד עם מערכת החינוך מנסים לעשות איזה תכנית, גם לגבי האחים.
יפעת שאשא ביטון: מה קווי היסוד של התכנית, מה המהות שלה?
<דורית זילברשטיין: אנחנו רק בהתחלה.
<דורית זילברשטיין: שכל ילד שיש לו אח, אחות, שעברו איזה שהיא טראומה ועברו איזה מחלה קשה, מישהו בבית הספר גם ישים עליו עין ויתייחס אליו, או היועצת תיגש אליו.
<דורית זילברשטיין: ישימו עליו עין יותר מילד אחר, המורה תדע מה לעשות איתו.
<דורית זילברשטיין: זה עוד לא מתפתח, התכנית, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוד לא שם.
<דורית זילברשטיין: אבל זו הנקודה, שכל הזמן חושבים איך כן, איך להגיע, איך לעשות, איך לעזור.
<מורית בארי: אנחנו מתייחסים לכל ילד שנכנס לכאן כילד וכמשפחה שעברה טראומה ויש לנו כמה מעגלים של מודלים שמטפלים במשפחה ובילד שנכנסים מיד לפעולה.
<מורית בארי: אחת זה שאנחנו מיישמים מודל שפותח בארצות הברית שנקרא child life, שמסתכלים כל הזמן על חוויית המטופל וכל ילד איך הוא רואה את האשפוז שלו ומה שעובר עליו מתוך עיני הילד, תוך התייעצות עם הילד.
<מורית בארי: הנושא השני שאנחנו מטפלים בילדים זה במודל שנקרא Child Parent Psychotherapy, CPP, שזה אומר שכל ילד כזה והורה מלווה רגשית על ידי צוות הפסיכולוגים שלנו, בנוסף לעובדים הסוציאליים, שיש תכנית ספציפית רגשית לילד ושהטיפולים בו מונגשים בתיווך של מה שאנחנו קוראים מעודדי מוטיבציה.
<מורית בארי: חלק מהטיפולים הם בעזרת ליצנים, בעזרת בעלי חיים, בעזרת אמנות, בעזרת מוזיקה, כל דבר שיכול לאפשר לילד להתחבר, שהוא לא יעבור כאן טיפולים שהם חסרי משמעות מבחינתו.
<מורית בארי: גם הצוות זקוק לתמיכה וגם הצוות מקבל סיוע במקומות האלה.
יפעת שאשא ביטון: ואם אני חוזרת חזרה למשרד החינוך, איפה אנחנו עומדים בהתגבשות של תכנית כזו?
<אירנה מנליס: זה בעצם יצא מ - - -
<דורית זילברשטיין: זה ממש עכשיו.
<אירנה מנליס: מענף העובדות הסוציאליות, מהיועצת החינוכית שלנו, שבמקביל יש לה תפקיד במשרד החינוך, שהיא יכולה לגבש איזה תכנית ולבצע.
<אירנה מנליס: הגשתם ממש תכנית, היא אמרה לי - - -
<דורית זילברשטיין: ישבנו על תכנית, התחלנו.
<דורית זילברשטיין: זו התחלה.
<אירנה מנליס: זו תכנית שאפשר להמשיך איתה.
<אירנה מנליס: יש בעיה נוספת, אם אפשר, שזה שילוב של ילדים מונשמים, מורכבים ביותר, בבתי ספר רגילים.
<אירנה מנליס: אני לא רואה פה נגישות מהמגזר הערבי, אבל יש לנו הצלחות.
<אירנה מנליס: אנחנו כן מצליחים לשלב ילדים כאלה בחינוך רגיל.
<אירנה מנליס: לפני שנתיים היו שלושה ילדים ועכשיו אנחנו מבשלים משהו לשנה הבאה, אבל במגזר הערבי זה בכלל מאוד מאוד קשה.
יפעת שאשא ביטון: את מדברת רק על ילדים מונשמים?
יפעת שאשא ביטון: כי ילדים כמו שראינו הרי לא כל כך ריאלי לשלב אותם בחינוך רגיל.
<מורית בארי: לא, אנחנו בדיוק מדברים על הילדים האלה שראית.
<אירנה מנליס: בדיוק על אלה.
<אירנה מנליס: ילד שיושב בכיסא גלגלים, מונשם, לא זז והוא קוגניטיבית תקין.
יפעת שאשא ביטון: איך קראו לילדה שאמרתי לך 'היא מדברת'.
<תמי ברנע: בלי שמות, יפעת.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, נכון, שכחתי שאנחנו עם פרוטוקול.
<מורית בארי: לא, שמות פרטיים אנחנו יכולים להגיד.
<מורית בארי: זו הייתה ר' שם.
<מורית בארי: זו ילדה שתלך לבית ספר - - -
יפעת שאשא ביטון: זהו, אז היא למשל, את יכולה לראות שיש פוטנציאל שילוב שם, כי היא מתקשרת, היא חיונית, ואני יודעת שגם האחרים שראינו אותם כביכול בתת תפקוד מוחלט, יש להם בקוגניציה שלהם והם מבינים מה קורה, אבל מבחינת היכולת שלהם לתקשר עם הסביבה, שם - - -
<מורית בארי: את לא ראית אותם בשיעור ספורט, את לא ראית אותם בשיעור רגיל.
<מורית בארי: חלקם מתקשרים עם מחשב, המחשב מדבר בשבילם, יש מערכות מיקוד מבט שמשרד הבריאות היום נותן, יש לילדים האלה אפשרות להיות חלק מהסביבה.
<מורית בארי: לפני שנתיים הוצאנו מכאן - - - עד עכשיו כל הילדים שהוצאנו לחינוך רגיל זה היה באמת למסגרות ייעודיות, כולל ילדים ערביים שפשוט נאלצנו לשלב אותם במסגרות דוברות עברית כי במסגרות הערביות היה - - -
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש טכנולוגיה שיכולה לאפשר את השילוב גם של אלה שעל פניו נראים לא מתקשרים באופן עצמאי.
<מורית בארי: הנקודה היא כזאת, שאיך שילד נראה זה לא מה שצריך לקבוע, מה שצריך לקבוע זה היכולת שלו להשתלבות ולהתייחסות חברתית בכיתה.
<מורית בארי: הילדה ששילבנו בבית ספר אגרון לפני שנתיים זו ילדה שלא הצלחנו לשחרר הביתה, ילדה שלא הייתה צריכה לגור כאן אבל גרה כאן כי המשפחה שלה לא יכולה, כשיש ימי הולדת בכיתה, הם באים לעשות את ימי ההולדת פה כי הבתים לא נגישים והם לא מוכנים לוותר על לינה, שתהיה חלק מיום ההולדת.
<מורית בארי: הם פשוט ילדים מקסימים.
<מורית בארי: וכשבאנו להסביר למשפחות שהולכת להיות ילדה מונשמת, בכיסא גלגלים, היא מדברת והיא חמודה מאוד, אז קם אחד האבות של הילדים ואמר 'אתם רואים כאן שיש לי את הסימן, שגם אני הייתי פעם מונשם?
<מורית בארי: אני הייתי פצוע צה"ל והייתי מונשם והילדה הזאת תהיה בכיתה עם הילדים שלנו' והם פשוט פתחו את הלב ואת המקום.
<אירנה מנליס: התהליך היה מאוד קשה.
<אירנה מנליס: זה פשוט להגיד נהדר שהגענו לזה, אבל התהליך שיקבלו, שיסכימו ההורים, הצוות, זה היה מאוד קשה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע לחזור חזרה לנקודה הקודמת של האחים.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך להמציא את הגלגל, זאת אומרת זה צריך להיות על אותו מכניזם שבו לצורך העניין טיפלנו בנושא של אובדנות.
יפעת שאשא ביטון: ילדים שחוו אובדן בבית, הגענו מהנושא של אחים שכולים לבכלל אובדן, כי היום אנחנו יודעים שהרבה מאבדים מישהו מהמשפחה על רקע של מחלות קשות והבנו שגם טיפול באח חולה זה אובדן, אובדן עבור הילד, שלא לדבר על אחים שטיפסו על הרים לפני כמה חודשים והם הם צריכים את כל הסיוע הזה.
יפעת שאשא ביטון: לכן זה צריך להישען, בעיניי, על אותה פלטפורמה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא שצריך עכשיו להכשיר את כולם למשהו חדש, אלא צריך לבנות את זה מהיסודות שקיימים, פשוט להיות ערניים במערכת, רגישים יותר נכון במערכת למצוקות ולמציאות החדשה הזו.
<אורלי שביט-מימרן: אני רוצה להתייחס לזה.
<אורלי שביט-מימרן: אני קודם כל לגמרי מסכימה, הרי מסגרות ההמשך של אלי"ן הן או מסגרות רגילות, כמו שדיברנו, ואז זה תפירות מאוד מאוד ייחודיות של כל ילד ותהליך שצריך לעשות בצורה מאוד מאוד מדויקת, או למסגרות החינוך המיוחד, שגם בהן יש איזה שהוא רצף מבחינה קוגניטיבית וכו'.
<אורלי שביט-מימרן: הייתי רוצה להוסיף נקודה, למעשה החסר במטפלים בלקויות מורכבות זה לא רק עניין של אלי"ן, זה גם עניין של מערכת החינוך המיוחד.
<אורלי שביט-מימרן: זה לא שיש חסר במטפלים, המטפלים מעדיפים, בגלל שאין איזה שהיא הטבה לזה שאתה מגיע ואתה עובד עם ילד עם לקויות מורכבות ואתה נדרש לעתים לעבודה פיזית מאוד קשה ולעבודה מאוד מאוד לא פשוטה, גם כשהם נקלטים אצלם בבתי הספר, עד מהרה, אלא אם כן יש ארגון מאוד מאוד חזק עם איזה שהיא החזקה מאוד אקלימית, אז לרוב המטפלים מחפשים ללכת ללקויות הקלות.
<אורלי שביט-מימרן: ובגלל שיש בכלל מחסור במטפלים ובמרפאים בעיסוק, בקלינאים, בפיזיותרפיסטית, אז מהר מאוד הם יילכו ללקויות הקלות ויחפשו לעבוד שם, כי המשכורת היא אותה משכורת.
<אורלי שביט-מימרן: אנחנו הרבה מדברים על זה, גם באגף לחינוך מיוחד, על המחשבה הזאת של השוני או איזה שהיא - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה מה שאת אומרת וזה חשוב מאוד שצריך להתייחס אליו, ובאמת כנקודה נוספת, אבל זה לא במקום מה שאמרתי קודם לגבי האחים, כי האחים פה - - -
<אורלי שביט-מימרן: בהחלט, אני מעלה כמה נקודות.
<אורלי שביט-מימרן: את הנקודה הזו של המטפלים.
<אורלי שביט-מימרן: נושא נוסף שנמצא הרבה על שולחננו זה מעבר מבתי הספר בגיל 21.
<אורלי שביט-מימרן: כמעט כל ילד שנמצא בבית ספר, בית ספר אילנות, בתי ספר ללקויות מורכבות, וצריך לצאת עכשיו למערכת של רווחה, ההורים מבקשים עוד שנה והרבה פעמים מתחננים לעוד שנה.
<אורלי שביט-מימרן: המעבר ממערכת החינוך למערכת - - -
יפעת שאשא ביטון: של הרווחה.
<אורלי שביט-מימרן: יש בה איזה שהוא שוני מאוד מאוד גדול, יש כנראה איזה שהיא רגרסיה שההורים חווים במענה החינוכי הטיפולי שניתן וזה נושא שהוא מאוד מאוד מאוד מטריד את מנהלי המסגרות, מאוד מטריד המעבר הזה ואם אנחנו כבר בגיל כזה צריך - - -
יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם הילדים המשולבים?
יפעת שאשא ביטון: הם נשארים בעצם עד גיל 18.
<אורלי שביט-מימרן: הילדים המשולבים לרוב בגיל 18 עוברים לבתי ספר ללקויות מורכבות כדי הרבה פעמים לסיים בגרויות ולהיות עוד שלוש שנים בתוך המערכת, לעתים חלקם עוברים עוד קודם.
<אורלי שביט-מימרן: למשל השנה בבית ספר אילנות פתחנו פתאום כיתה חדשה בגיל 13-14, ילדים שהיו עד אז בשילוב והחליטו שהם רוצים לעבור מסגרת ובית ספר אילנות עובד כמובן המון בשילוב.
<אורלי שביט-מימרן: לגבי כל הנושא של עבודה עם אחים, זה גם נושא מאוד מאוד שאנחנו חושבים עליו הרבה.
<אורלי שביט-מימרן: אני שומעת שבאלי"ן זה חדש, אבל בגדול יש קבוצות אחים, יש קבוצות סבים וסבתות, נושא של להיות סבא וסבתא לילד שבעצם ההורים, הילדים שלך, עוברים איזה שהוא קושי, זה עניין מאוד מאוד גדול.
<אורלי שביט-מימרן: למשל בגן השיקומי, באילנות, יש קבוצות של סבים וסבתות שבאים באופן קבוע לתהליך מאוד משמעותי.
<אורלי שביט-מימרן: כן, בהחלט אני רואה בזה משהו שהוא לא יהיה חדש לנו לגעת בו.
<דורית זילברשטיין: אני רוצה להגיד משהו.
<דורית זילברשטיין: אצלנו ילדים מגיעים, יש לנו כמה מערכות, אירנה מייצגת מערכת של ילדים שמגיעים לכאן כל יום מירושלים ומהסביבה.
<דורית זילברשטיין: אנחנו ארציים, יש לנו ילדים מכל הארץ ואחים מכל הארץ ואז בגלל זה אנחנו הולכים בדיוק על הפלטפורמה שקיימת.
<דורית זילברשטיין: זו בדיוק הכוונה, להכניס את זה במסודר זה לא יהיה משהו, אבל זה מה שהיועצת אמרה וזה מה שיקרה.
<דורית זילברשטיין: אני מדברת על הילדים שלא כאן, על הסבים שלא כאן, שבאים מכל הארץ ושם - - -
<אורלי שביט-מימרן: גם הסבים בגן השיקומי באילנות מגיעים מכל הארץ, כי הם באים פעם בחודשיים, הם מגיעים מכל הארץ כי הסבים - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על ליווי של ילד שנמצא במערכת, שפתאום מתפרץ כי הכול מצטבר שם ועלולים לתרגם את זה בצורה לא נכונה ולמתג אותו בצורה לא נכונה, אין ספק ש - - -
<אורלי שביט-מימרן: חברים, עיקר הטיפול שלנו בילדים הוא בתוך מערכת החינוך הרגילה, ילדים עם צרכים מיוחדים במערכת החינוך הרגילה הוא עיקר העשייה בחינוך, רוב הילדים לא נמצאים במערכות המיוחדות ומטופלים כל כך טוב.
<אורלי שביט-מימרן: לכן יש את כל המערך של תכניות השילוב ושל המתי"א שמלווים את התהליכים האלה.