GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<חיים דב הלפרין: אחד, אנחנו לא יודעים על שום בעיה מהותית של צהרון שלא נפתח בגלל הדבר הזה, כי הצהרונים של החינוך המיוחד מתוקצבים באופן שונה, אמרתי את זה קודם, דרמטית הרבה יותר גבוה מאשר צהרון רגיל.
<חיים דב הלפרין: אחד.
<ענבל אביב - דגן: יופי.
<חיים דב הלפרין: שניים, גם כמות הילדים שם היא בהגדרה יותר קטנה, זה לא אותה מסגרת.
<אחז אגם: אבל היא העלתה בדיוק את הבעיה.
<אחז אגם: הבעיה היא שבעבר היה קצת יותר בשר למפעילים להגיד וואלה, לא איכפת לי - - -
<תמי ברנע: תציג את השם שלך בבקשה.
<אחז אגם: אחז אגם, יושב ראש פורום הגנים בוועד הורי תל אביב.
<אחז אגם: בעבר היה להם יותר בשר לשחק ולתת יותר ולתת כאלה שצריכים באמת.
<אחז אגם: היא דיברה על שלוש סוגיות שלגבי כולן יכול להיות שאנחנו נגיד עכשיו למה אחרים סבסדו אותם, אבל בפועל היו הורים ששילמו והמחירים שהיו קצת יותר גבוהים אפשרו לעשות דברים יותר לטובת האחרים.
<אחז אגם: הנחות לחד הוריות, פתיחת יותר גנים לחינוך המיוחד, תנאים יותר טובים.
<אחז אגם: יותר אנשי צוות.
<אחז אגם: עוד שנייה אני גם אדבר על העניין שהאוכל הוא לא סוגיה חדשה, אבל הוא הוחמר מאד בגלל התכנית.
יפעת שאשא ביטון: למה, כי בתכנית כתוב להם להביא בלי תולעת, זה לא נכנס לצהרון?
<אחז אגם: לא, לא.
<אחז אגם: לא.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני מנסה להבין פשוט איפה הקשר?
<אחז אגם: אז אני אסביר.
יפעת שאשא ביטון: חוץ מזה שזה הפך להיות תירוץ.
יפעת שאשא ביטון: ובסדר.
יפעת שאשא ביטון: או זה שהרשות לא הזמינה מספיק מנות.
יפעת שאשא ביטון: בתחילת השנה בכלל התמודדתי עם הסוגיה – לא הזמינו מספיק מנות.
יפעת שאשא ביטון: מי לא הזמין?
יפעת שאשא ביטון: חיים הלפרין לא הזמין?
יפעת שאשא ביטון: מי אמור להזמין את זה?
יפעת שאשא ביטון: כשל ניהולי.
יפעת שאשא ביטון: אתם ערבבתם בין כשל ניהולי מקצועי לבין מה שמוגדר בתכנית.
<אחז אגם: מה שאת אומרת זה נכון, אבל.
<קריאה: בחלקו.
<אחז אגם: אבל כאשר למפעיל או אם זה הרשות וכדומה, יש יכולת לתמרן כי יש לו קצת יותר כסף ואז הוא יכול להביא 10 - - -
יפעת שאשא ביטון: ואז הוא מזמין בדיוק מנות?
<אחז אגם: לא, ואז הוא מביא עשר מנות אקסטרה, כי לא אכפת לו, כי זה לא פוגע.
יפעת שאשא ביטון: אקסטרה למי?
<אחז אגם: למה שצריך.
<קריאה: לא יודעת.
<קריאה: נשארים רעבים.
יפעת שאשא ביטון: מה זה "למה שצריך"?
יפעת שאשא ביטון: אם יש לי 30 ילדים אני צריכה 30 מנות ואז יש מנה לכל ילד.
<אחז אגם: לא בהכרח.
<אחז אגם: כי יש ילדים לפעמים שנשארים רעבים אז מביאים להם קצת יותר ודואגים שיהיה להם.
יפעת שאשא ביטון: לא, רגע, רגע, שנייה.
יפעת שאשא ביטון: אלה שתי סוגיות שונות.
יפעת שאשא ביטון: להגיד אנחנו מביאים אקסטרה כי יש ילדים שנשארים רעבים ואנחנו נותנים להם מנה שנייה, זה סיפור אחד, שאפשר להתווכח עליו כרגע.
יפעת שאשא ביטון: אבל לא להזמין מראש את מספר המנות שתהיה מנה לכל ילד, זה כבר סיפור אחר.
<אחז אגם: יפעת, אני רציתי להגיד - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אז אל תגיד לי "לא", כי אני רוצה להבין איפה הבעיה.
יפעת שאשא ביטון: בזה שאין מנות אקסטרה לתת שתי מנות לכל ילד או בזה שלא הספיקו מספיק מנות כדי שתהיה מנה אחת לכל ילד?
<אחז אגם: אני לא נכנסתי לסוגיה - - -
<ענת הוכנר: אם לא הזמינו מנות זה לא בסדר.
<אחז אגם: רגע, זה לא רלבנטי.
<ענת הוכנר: אבל יש גם בעיה.
יפעת שאשא ביטון: אז תיכף אנחנו נדבר.
<ענת הוכנר: זה כמו שאת אומרת, יש שלושה חוגים, על הנייר חוגים.
<ענת הוכנר: בפועל לא טובים.
<ענת הוכנר: אז מה עושים?
יפעת שאשא ביטון: תיכף נבדוק, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: תיכף אנחנו נטפל.
<אחז אגם: אבל אני פחות - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם לא הייתם בפתיחה, חבל.
<ענת הוכנר: אני יודעת, סליחה.
<ענת הוכנר: אנחנו שעתיים וחצי בדרך מתל אביב.
<אחז אגם: אני פחות נכנסתי לעניין של כמות המנות, כי אני מסכים איתך שכמות המנות זה כשל תכנוני.
<ענת הוכנר: כשל ניהולי.
<אחז אגם: אבל אם את אומרת מה העניין של האוכל, אם בעבר המפעיל, בגלל שהיה לו קצת יותר כסף היה יכול להזמין מנות באיכות יותר טובה והיה יכול לשלם יותר על מנות, כרגע אין לו וזה - - -
יפעת שאשא ביטון: המפעילים שלכם יכולים להביא לנו את התמחור של כמה הם שילמו למנה בעבר אל מול כמה הם משלמים היום?
<אחז אגם: בטח.
<אחז אגם: אלף אני שמח שאמרת מקודם שמפעילים אצלנו הראו לך שהם שילמו יותר, אבל יותר מזה.
יפעת שאשא ביטון: ולסייעת אחת.
יפעת שאשא ביטון: מה זה, ארבעה שקלים או משהו כזה?
יפעת שאשא ביטון: זה לא כולם.
<אחז אגם: אבל אני מוכן - - -
יפעת שאשא ביטון: ברוב המקומות זה לא קורה.
יפעת שאשא ביטון: זה קרה הפוך לא בארבעה שקלים, בעשרות שקלים למטה וצריך להגיד את זה.
<אחז אגם: לא, אבל לא אצלנו.
יפעת שאשא ביטון: גם בתל אביב.
<אחז אגם: לא בתל אביב.
<אחז אגם: אבל אני אומר לך כזה דבר, את אמרת קודם וזה משהו אני מוכן לקבל ואפילו לקחת.
<אחז אגם: אם הרשות תראה איך היא הכניסה יד לכיס, כי היא אומרת שהיא הכניסה יד לכיס ואני מניח שהרשות שלי, כך לפחות היא טוענת, לא תרצה להמשיך להכניס יד לכיס וזה יפגעו בנו כהורים.
<אחז אגם: אנחנו נבקש מהם שיציגו לכם בדיוק למה היא הכניסה לזה ואם אפשר יהיה לשנות את הדברים האלה תהיה בעיה.
<אחז אגם: אני אומר שוב, היכולת לגבות קצת יותר כסף אפשרה לקחת אנשים יותר טובים, באיכות יותר טובה.
<אחז אגם: אתם אמרתם בעצמכם שיש קושי להביא כוח אדם ולכן אם בעבר היה אפשר לקחת גננת טובה מראשון לציון כדי שתבוא, היום בגלל התמחור היא לא תבוא.
<אחז אגם: אלף היא תשאר בראשון לציון, ו-ב', בשביל שעתיים ב-50 או ב-60 שקלים היא תבוא?
<אחז אגם: לא יקרה.
יפעת שאשא ביטון: אבל לפני כן היא באה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא בשביל 60, זה בשביל 62 שקלים.
<אחז אגם: כי לפני כן שילמו לה 90 שקלים.
יפעת שאשא ביטון: חברה, באף מקום, באף מקום, גם לא אצלכם לא שילמו 90 שקלים בצהרון.
<אחז אגם: אני אראה לך גם מקומות ששילמו 90 שקלים.
יפעת שאשא ביטון: אז תביא לי לראות מקומות ששילמו 90 שקלים.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להחליט שאני משלמת עכשיו לאיזו שהיא סייעת או גננת 100 שקלים.
<חיים דב הלפרין: לא, לשעה או לשלוש, רק שנבין.
<אחז אגם: לא, אני לא אומר לכם שזה בכל מקום, אבל זה קרה.
יפעת שאשא ביטון: תקשיבו חברים, אני לא מדברת על המקומות המאד מאד מאד מאד מאד ואם בפרוטוקול אפשר פשוט להכפיל את זה ולכתוב עוד הרבה מאד נקודתיים.
יפעת שאשא ביטון: אם שומעות אותן הסייעות עכשיו ברחבי הארץ שאתה מדבר על 90 שקלים וגם על ה-64 שקלים שהן קיבלו, או שהן יחשבו שאנחנו מנותקים כאן.
יפעת שאשא ביטון: גם ככה חושבים שהמקום הזה מנותק.
יפעת שאשא ביטון: או שהן תחשבנה שהן פשוט לא שומעות טוב.
<אחז אגם: אבל זה חוזר לנקודה הראשונה שגם אנחנו התרענו לפני כניסת התכנית.
<אחז אגם: התכנית הזאת היא מצוינת, אבל היא לא מתאימה באופן שווה לכל המקומות בכל הארץ.
<אחז אגם: ואם את מוכנה להגיד היום תשמע, יכול להיות שהמקום שלכם הוא מאד ספציפי ומאד קיצוני והדברים שם מתנהלים קצת אחרת, אז היה מקום גם לתמחר את זה בצורה אחרת, שהיא מתאימה למצב הסוציו אקונומי.
<ענת הוכנר: היא מבוקרת על ידיכם.
<אחז אגם: כי בהרבה מקומות אחרים כמעט בכל דבר עושים את זה, אפילו ברמת הסבסוד לגנים.
<אחז אגם: אני שמח שאמרת בתחילה שאשכול 8 הולך להיכנס ואני מאד מקווה שהגנים של - - -
יפעת שאשא ביטון: למבחן ההכנסה.
<אחז אגם: כן, שהגנים בתל אביב יוכלו להיכנס, אבל כמו שהיה אפשר להחריג את זה, היה אפשר גם להחריג הפוך.
<חיים דב הלפרין: לא, היא לא אמרה את זה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני אמרתי שאנחנו - - -
<חיים דב הלפרין: אמרת שמבחן ההכנסה.
<חיים דב הלפרין: הוא חושב שניצנים יכנסו לאשכול 8.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני אמרתי, הדגשתי, מבחן הכנסה.
<חיים דב הלפרין: אבל הוא חשב - - -
<אחז אגם: לא, לא, חיים, אני מבין את הסיטואציה.
יפעת שאשא ביטון: רגע, הוא מקליט.
יפעת שאשא ביטון: מה שהוא לא הבין טוב הוא יוכל אחר כך לחזור ולשמוע.
<אחז אגם: הבנתי מצוין.
<אחז אגם: אבל מה שאני אומר זה שגם היה מקום להתחשב במקומות שבהם העלויות יותר גבוהות, האיכות הרבה יותר גבוהה.
<אחז אגם: בתל אביב האיכות נפגעה.
<אחז אגם: לא משנה מה תגידו או תעשו אלף זה, בתל אביב - - -
יפעת שאשא ביטון: אגב, זה לא מה שראש העיר שלכם אומר.
יפעת שאשא ביטון: אתם בקשר איתו?
<ענת הוכנר: אנחנו בקשר איתו וזה לא מה שהוא אומר.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע לומר משהו לגבי תל אביב.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל אני אומרת מה שאמרתי בתחילת הדיון - כל מה שיש לכם נתונים אחרים, תביאו.
יפעת שאשא ביטון: תביאו.
יפעת שאשא ביטון: לא – היינו, סבסדנו, עשינו ועכשיו בואי תנחשי כמה ולפי תחושת הבטן שלנו אנחנו נשנה את המחיר כי הם שילמו יותר או הכניסו יד לכיס.
<אחז אגם: יפעת, מרימים את הכפפה.
יפעת שאשא ביטון: רגע, ואני אמרתי לכם את זה גם כשאני באתי – את היית בדיון שבאתי אליכם לתל אביב, נכון?
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה גם אז.
<קריאה: כשבאת אלינו לתל אביב אני הייתי.
יפעת שאשא ביטון: תקשיבי, הזיכרון שלי.
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה גם אז - תביאו.
יפעת שאשא ביטון: ואמרתי את זה גם כאן לויצ"ו.
יפעת שאשא ביטון: יש קושי – תביאו.
יפעת שאשא ביטון: שנבין מה הקושי, שנבין איפה הפער, שנדע מה צריך לשנות ואיך צריך לשנות, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: נעבוד.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת לעבוד עם מספרים.
יפעת שאשא ביטון: אני אשת אקדמיה, מה לעשות, לא אדבר בכללי, אני יודעת לדבר פר נתונים.
<ענת הוכנר: את המספרים הבאנו.
יפעת שאשא ביטון: לגבי תל אביב, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: ואתם יכולים לשאול שם את החברה ואתם גם יודעים את זה.
יפעת שאשא ביטון: ישבו אצלי.
יפעת שאשא ביטון: לא ביוני.
יפעת שאשא ביטון: הרבה הרבה קודם.
יפעת שאשא ביטון: ישבו איתי.
יפעת שאשא ביטון: אמרו תקשיבי, יהיה לנו קשה כי אנחנו היום מסבסדים בכמה מיליונים שאנחנו מכניסים מהצהרונים, פעילויות בדרום העיר, שהיא עיר קשה והם צריכים לסבסד וזה בסדר.
יפעת שאשא ביטון: שחלילה לא יישמע ממני שלא צריך לדאוג למקומות האלה, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: מממנים את הפעילויות שם ויום לימודים ארוך שהם מפעילים בעצמם או מתוך מדיניות שלהם והם מממנים את זה ופעילויות בחינוך הבלתי פורמאלי בכלל בעיר ועוד נתנו לי שורה שלמה של דברים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, כמו שבמתנ"סים, האמירה שלהם הייתה שאני פוגעת בקשישים.
יפעת שאשא ביטון: איך פגעתי בקשישים אם אני מדברת על הצהרונים?
יפעת שאשא ביטון: אה, כי הצהרונים מממנים את כל הפעילויות של הגיל השלישי, שזה בסדר וחשוב.
יפעת שאשא ביטון: חס וחלילה אין לי, להיפך, אני רוצה שאנחנו נתמוך בקשישים, אבל השאלה שעולה מכאן היא האם ההורים צריכים לממן בתשלום הצהרון גם את כל הפעילויות האחרות שהעירייה מממנת, במקום שבאמת אם היא רוצה תכניס את היד לכיס.
יפעת שאשא ביטון: אז נכון, הם מכניסים היום את היד לכיס לא כדי לממן את הצהרון של הבן או הבת שלך, אלא כדי לממן את כל הדברים האחרים שבעבר היה להם כסף מתשלומי הצהרונים.
יפעת שאשא ביטון: אז צריך גם לדייק את הדברים האלה.
<ענת הוכנר: אבל צריך לדייק אותם.
<ענת הוכנר: זה לא - - -
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך גם לדבר אחר כך.
יפעת שאשא ביטון: ואני רק רוצה להזכיר לכולם שהמחאה, ואמרתי את זה גם אז, המחאה על סיפור הצהרונים לא צמחה בקריית שמונה, שם יש יום לימודים ארוך.
יפעת שאשא ביטון: גם לא במקומות אחרים בדרום.
<אחז אגם: גם לא בתל אביב.
יפעת שאשא ביטון: רגע, היא צמחה בתל אביב.
<אחז אגם: היא לא צמחה בתל אביב.
יפעת שאשא ביטון: היא צמחה בתל אביב.
יפעת שאשא ביטון: היא צמחה בתל אביב, חברים, אתם - - -
<ירון לוי: את האמת אני חלק ממובילי המחאה וזה בבת ים, לא תל אביב.
<אחז אגם: ירון הוא לא תל אביבי.
יפעת שאשא ביטון: תל אביב רבתי.
<אחז אגם: אה, אוקיי.
<קריאה: הולך להיות איחוד, אז איפה שהוא - - -
יפעת שאשא ביטון: זה צמח במרכז.
יפעת שאשא ביטון: זה צמח בתל אביב, כן, גם בתל אביב.
<ענת הוכנר: זה צמח בתל אביב ויש לו סיבה והוא היה צריך לצמוח משם, כי זה חלק מהתפקיד של עיר גדולה ומובילה שעמדה בבעיה.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, הכל בסדר.
<קריאה: מה התפקיד שלך?
<ענת הוכנר: אני יושבת ראש ועד ההורים של תל אביב-יפו.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, רגע, אני אתן לכם לדבר, אני רק רק רוצה לסגור את הסוגיות - - -
<ענת הוכנר: אבל יש פה נתונים לא נכונים על העיר.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו ניתן לך דבר אחר כך.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אני חושבת שגם את היית אצלי במשרד, כשהייתה מנהלת מחלקת חינוך - - -
<ענת הוכנר: ברור.
<ענת הוכנר: יחד עם המנהלת.
יפעת שאשא ביטון: ודיברנו.
יפעת שאשא ביטון: אתם נתתם לי.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מכירה את תל אביב בנתונים שלה, מעבר למה שאני קיבלתי מכם.
<ענת הוכנר: נכון.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו מה שאני מנסה להגיד בסופו של דבר - - -
<ענת הוכנר: ואת אמרת לנו שבסוף המחיר לא יזוז.
<ענת הוכנר: זו הייתה האמירה לאורך כל התהליך, גם בדיונים ובכל מקום.
יפעת שאשא ביטון: בשום מקום לא אמרתי המחיר לא יזוז.
יפעת שאשא ביטון: אני כן אמרתי ואגב, אתם כן הייתם שותפים לשינוי שאני הצגתי כאן.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם אתם נכנסתם לפני או אחרי שאני דיברתי על זה.
יפעת שאשא ביטון: לשינוי שאנחנו אמרנו בתוך ה-935 שקלים, אנחנו ניתן לכם את האפשרות לשחק איך אתם משלמים, או מה קורה עם החוגים.
<ענת הוכנר: אבל לא יותר מ-935 שקלים.
יפעת שאשא ביטון: אבל את ה-935 שקלים אנחנו לא נפרוץ.
<ענת הוכנר: אז זה כן נכון מה שאני אומרת.
<רות לוי: אני יכולה להביא משהו נוסף לשולחן?
יפעת שאשא ביטון: בוודאי, עוד הרבה דברים נוספים.
יפעת שאשא ביטון: בקיצור, הסיפור הזה, המחאה הזו וכל הנושא של הסבסודים שהיו, נכון, פגענו.
יפעת שאשא ביטון: אני לרגע לא מסתירה את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני גם לא מתכוונת להתנצל על זה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהורים ואני אמשיך להגיד את זה כל עוד אני כאן, הורים צריכים לשלם עבור מה שהם מקבלים, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: לשלם על הצהרון - - -
<ענת הוכנר: אתם לא מרשים.
<רות לוי: סליחה, מה עם לשלם עבור מה שהם רוצים?
<רות לוי: אני רוצה לדעת מה קורה אם - - -
<ענת הוכנר: לא, אבל אתם לא מרשים לשלם.
יפעת שאשא ביטון: את רוצה את רשות הדיבור?
<רות לוי: מאד.
יפעת שאשא ביטון: אז את תחכי.
יפעת שאשא ביטון: כי אם את תדברי עכשיו את פשוט תפסידי את רשות הדיבור, חבל.
יפעת שאשא ביטון: לא יכול להיות שהם ישלמו על צהרון - וזה מוכח, כי אם בתשלום של הצהרון אני משלמת עוד כמה דברים בדרך, אז זה מוכח שאני משלמת יותר ממה שאני צריכה עבור מה שאני צריכה.
יפעת שאשא ביטון: זה הקו שהנחה אותנו ובעובדה בשטח.
יפעת שאשא ביטון: מי שטוען אחרת שיציג את הנתונים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, יושבת כאן מריה ממרכז המחקר והמידע של הכנסת.
יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים שהדיון הזה היה צריך להיות בתחילת שנה?
יפעת שאשא ביטון: אני אמרת הדיון הראשון שאני עושה כשאני באה לכנסת כבר בתחילת המושב, זה הצהרונים.
יפעת שאשא ביטון: כדי שאנחנו נתחיל כבר לעבוד, לא נחכה.
יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים איזה קושי היה לנו לאסוף?
יפעת שאשא ביטון: עד היום אגב, גם לא קיבלנו את כל הנתונים.
יפעת שאשא ביטון: איזה קושי היה לנו לאסוף חוץ מסיסמאות, לאסוף נתונים מהרשויות.
יפעת שאשא ביטון: הם לא מוכנים לחשוף.
יפעת שאשא ביטון: אז שתבינו שכל מי שעכשיו מנסה לשכנע אותנו במשהו, תביאו.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה ואני אומרת לכם, הנה, תכתבו בפרוטוקול.
יפעת שאשא ביטון: אם אני אגלה שיש מקומות מסוימים שבאמת באופן סביר היו שם דברים שמציגים את השינוי שלנו גם מבחינת פריצת המחיר, וואלה, הנה, אני מתחייבת, אני נלחמת בשבילכם.
יפעת שאשא ביטון: תביאו, אני רוצה לראות בעיניים.
<אחז אגם: יפעת, רציתי רק לסיים ולומר, ממש משפט אחרון, שגם הסוגיה ואני יודע שישבנו על הנושא הזה מנובמבר שנה שעברה, אבל בסופו של דבר החוק - - -
יפעת שאשא ביטון: אתה יכול להגיד את זה עוד פעם, שאם בפרוטוקול לא כתבו?
<אחז אגם: אבל החוק בסופו של דבר כן נכנס רק ביולי והסיטואציה שבה החוק נכנס ובצורה מהירה ובצורה חפוזה, יצא מצב שהיא שאלה פה ובצדק למה 16:30, כי לא הייתה ברירה.
<אחז אגם: כי לא היינו מתחילים שנה אם זה לא היה 16:30.
<אחז אגם: ולכן היה פה מקום לחשוב - - -
יפעת שאשא ביטון: יעשו עליכם שרירים ואתם פשוט - - -
<אחז אגם: יכול להיות.
יפעת שאשא ביטון: עשו עליכם שרירים והתקפלתם.
יפעת שאשא ביטון: אם מתנ"ס אומר אין לי הרשמה לילדים ויש הרשמת המתנה של 60 ילדים, אצלי ביד, במייל, והוא לא רושם ופתאום ב-31 באוגוסט הם אומרים טוב, אנחנו כן נפתח, אחרי שכל ההורים כבר נתנו להם להתבשל, כדי שיפעילו לחץ על כל העולם שאולי אנחנו נחריג אותם.
יפעת שאשא ביטון: אז חברה, עשו עליכם שרירים.
יפעת שאשא ביטון: ניצלו את ההורים ואתה יודע מה?
יפעת שאשא ביטון: בזכות ההתעקשות שלנו אנחנו לא הובלנו לשבירה של המהלך הזה, כי אנחנו ידענו שמשחקים בכם.
<אחז אגם: אבל התחלנו את השנה - - -
<ענת הוכנר: זה לא ממש פייר.
<ענת הוכנר: אתם מעמידים אותנו שם.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, סליחה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מעמידים אתכם.
יפעת שאשא ביטון: אין מה לעשות, כמו כל רפורמה גדולה צריך להבין - - -
<אחז אגם: יפעת, אבל התחלנו את השנה עם 20 גנים תלת גילאים שזה מבחינתי אחד מהדברים הכי חמורים שיש, בגלל שלא הייתה כמות.
<אחז אגם: היום יש הרבה מאד הורים שלא יכולים כבר להיכנס.
<אחז אגם: בתל אביב יש גם סיטואציה שבה יש גנים קטנים, קטנים שהם פחות מ-20, שבהם המפעיל אומר – ובצדק – אם ב-22 עשיתם לי את הברייקניג, אני לא לוקח גן של 17.
<אחז אגם: אני לא לוקח גן של 16.
<אחז אגם: ומה קורה?
<אחז אגם: ההורים נדפקים.
<אחז אגם: שאז זה בסדר שלצורך המובן הכללי עשינו שירות.
<אחז אגם: אבל בפועל התעלמנו ממקומות שבהם, ושוב אני חוזר לאותה סיטואציה שבה היה אפשר לסבסד דברים כאלה על ידי התשלום היותר והאפשרי.
יפעת שאשא ביטון: ואתה חושב שכל ההורים בתל אביב היו מוכנים לשלם יותר כדי לסבסד את הגחמה של המפעיל?
יפעת שאשא ביטון: אני שואלת אותך עכשיו באמת: אתה חושב שכל ההורים איתך בעניין הזה?
<ענת הוכנר: לא, אבל הם היו מוכנים בשביל האיכות של הצהרון.
יפעת שאשא ביטון: שנייה רגע, האיכות של הצהרון לא נפגעת ב-935 שקלים.
<קריאה: אצלנו כן.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז תיכף אנחנו ניתן לכם את האפשרות לדבר.
יפעת שאשא ביטון: אחז, בוא נסגור את הסיפור של תל אביב.
יפעת שאשא ביטון: שאלתי אותך שאלה.
יפעת שאשא ביטון: קח אותה הביתה, תשאל גם את האנשים שצופים בך, אם כל ההורים בתל אביב מוכנים לשלם על איזו שהיא גחמה של מפעיל כי הוא החליט לעשות שריר ולהגיד אוקיי, רגע, זאת המציאות.
<אחז אגם: כל ההורים בתל אביב היו שמחים לחזור ל-17 ילדים בגן.
<רות לוי: אני רוצה להציג סוגיה.
<קריאה: יש פה רשימה שנרשמו.
יפעת שאשא ביטון: חברה, אתם תדברו.
יפעת שאשא ביטון: אתם רוצים לנהל את הדיון?
יפעת שאשא ביטון: אז רגע.
<רות לוי: שלום, קוראים לי רותי לוי.
<רות לוי: אני ראש חטיבת החינוך בהסתדרות ואני מייצגת את הסייעות.
<רות לוי: תכנית ניצנים נעשתה איך שהוא בלי שידענו ומאחורינו ואז מרכז השלטון המקומי בא והציג בפנינו תכנית.
<רות לוי: ומה שקורה הוא שהסייעות מאד נפגעות.
<רות לוי: הן נאלצות - וגם הייתה לנו שיחה מאד ארוכה עם מרכז השלטון המקומי - נאלצות במקומות מסוימים לעבוד עד שעה חמש.
<רות לוי: ואני פונה כעת להורים.
<רות לוי: אם סייעת - - -
יפעת שאשא ביטון: בלי תוספת?
<רות לוי: תוספת של שעות נוספות, אבל אם הורה מרשה שסייעת תעבוד משבע וחצי בבוקר עד חמש אחרי הצהריים, ההורים קשה להם לעבוד עם הילד שלהם.
<רות לוי: הגננת הולכת בסביבות שתיים.
<רות לוי: אין לכם כוח אדם של גננות.
<רות לוי: הסייעות נאלצות לעשות את זה.
<רות לוי: הן מתרסקות, הן ממוטטות.
<רות לוי: העבודה היא מאד קשה, ולא משנה כמה תשלמו להן.
<רות לוי: זה לא הגיוני.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה במקומות שיש יוח"א ומיל"ת?
יפעת שאשא ביטון: הן גם עובדות ככה.
<רות לוי: ביוח"א עד שלוש וחצי.
<חיים דב הלפרין: עד שלוש וחצי ארבע.
<חיים דב הלפרין: בגנים זה ארבע.
יפעת שאשא ביטון: אז זה עוד שעה.
<רות לוי: זה לא אנושי.
<רות לוי: אי אפשר.
<רות לוי: זה בלתי אפשרי.
<רות לוי: ויש ילדים קטנים בני שלוש וארבע, שכל היום צריכים להחליף להם טיטולים.
<רות לוי: זה אי אפשר פיזית.
<סמי עטר: זה מה שאמרתי, צריך למצוא סייעות מחליפות.
<רות לוי: אז צריך למצוא פתרון שיקל על הסייעות, שיוריד את השעות.
<רות לוי: אני הגשתי הצעת חוק לחבר הכנסת מרגי.
<רות לוי: זה עוד אצלו, אני לא יודעת למה זה לא זז.
<רות לוי: הן צריכות לעבוד פחות ואז יש שני סשנים של סייעות, כאלה שתעבודנה בבוקר וכאלה שתעבודנה - - -
יפעת שאשא ביטון: הסייעות בכלל הן של השלטון המקומי.
יפעת שאשא ביטון: אם את רוצה לפתוח את זה, זה לא הדיון פה, אבל בהחלט - - -
<רות לוי: זה גם הדיון פה.
יפעת שאשא ביטון: מה שאני הולכת להגיד הוא לא הדיון פה, אבל הוא כן לדיון במקום אחר ואני בקשר עם מרגי בסיפור הזה.
<רות לוי: אז תעזרי לנו.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור שאנחנו הולכים לטפל בו הוא בעצם הנושא של ההכשרה ושל הייעוד של הסייעות, שבאמת יהיה מכוון חינוך, כי היום אנחנו יודעים, הם מופעלים על ידי השלטון המקומי.
יפעת שאשא ביטון: היום את מזכירה בבית ספר, מחר את סייעת, מחרתיים את עושה בכלל משהו אחר ברשות.
יפעת שאשא ביטון: שום אוריינטציה של חינוך.
יפעת שאשא ביטון: לא זה מה שאנחנו רוצים בתוך גני הילדים.
יפעת שאשא ביטון: הדבר השני, בכלל לפי חוקי התקשיר אתם מחויבים עד שעה מסוימת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שבגלל שמערכת החינוך עובדת עם חופשים וכאלה, אז אתם לא תמיד נכללים בתוך הפול הזה.
יפעת שאשא ביטון: זה משהו שנוצר בהיסטוריה, ועכשיו כשבאים לתקן אותו אז אומרים פוגעים לנו בזכויות העבודה.
<רות לוי: אבל פוגעים.
יפעת שאשא ביטון: כל הסיפור הזה – אנחנו נתווכח עליו – שייך לדיון אחר.
יפעת שאשא ביטון: לגבי הנושא של הצהרונים, מה שהעלית נרשם.
<חיים דב הלפרין: אני פותח סוגריים – בית ספר של הקיץ.
<חיים דב הלפרין: סוגר סוגריים.
יפעת שאשא ביטון: גם את בית הספר של הקיץ אתה רוצה להביא לפה?
<קריאה: לא, לא, מה זה קשור בית ספר של הקיץ?
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו נעשה עכשיו סדר.
יפעת שאשא ביטון: את, אחר כך את.
יפעת שאשא ביטון: מירי נחמיאס ואחר כך את.
<מירי נחמיאס: מירי נחמיאס מהתנועה הרפורמית.
<מירי נחמיאס: קודם כל גם אני מאד מברכת על הדיון כבר עכשיו, כי הורים נרשמים לקראת ינואר ואנחנו מייצגים שורה של 30 גנים מוכרים שאינם רשמיים.
<מירי נחמיאס: אנחנו רוצים לדעת מה קורה שנה הבאה, כיוון שבעצם מה שהחוק הזה עושה שנה הבאה, הוא משווה את המעמד של גנים רשמיים עם גנים מוכרים שאינם רשמיים.
<מירי נחמיאס: הרי בבוקר אנחנו כבר לא יכולים לגבות את מה שגבינו ועד עכשיו זה הושת על הצהרון ואני לא מדברת על סכומי עתק.
<מירי נחמיאס: אני מדברת על סכומים שמאפשרים מזון יותר טוב, על צוות יותר גדול.
יפעת שאשא ביטון: מה זה מזון יותר טוב?
יפעת שאשא ביטון: כמה שילמתם למנה?
<מירי נחמיאס: שנייה.
<מירי נחמיאס: אוכל, אני מדברת - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, לא רגע, לא רגע.
יפעת שאשא ביטון: תפסיקו לדבר איתי בסיסמאות.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לראות את הדברים.
<מירי נחמיאס: אני לא רוצה לדבר על המזון.
יפעת שאשא ביטון: את העלית את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתגידי לי כמה שילמתם אז וכמה אתם משלמים היום.
<מירי נחמיאס: שנייה, שנייה.
<מירי נחמיאס: רגע, אני אשמח להשלים את המשפט.
<מירי נחמיאס: אותי כאמא, אני אומרת לך, פחות מעניין המזון.
<מירי נחמיאס: מעניין אותי צוות - - -
יפעת שאשא ביטון: אותי מאד מעניין.
<מירי נחמיאס: לא, שנייה.
<מירי נחמיאס: צוות על מספר ילדים.
<מירי נחמיאס: וההורים שלנו, שבוחרים לשלוח למוכר שאינו רשמי ומכיוון שמוכנים להכניס את היד לכיס ולשלם עוד 500 שקלים בחודש כדי שיהיו עוד שתי סייעות עד ארבע וחצי ושיהיה צוות יותר גדול.
<מירי נחמיאס: ועכשיו אני רוצה להבין, זאת אומרת צריך להבין שהחוק הזה בעצם השווה את המעמד של המוכר שאינו רשמי לרשמי, שאנחנו לא מקבלים מבנים, אנחנו לא מקבלים שיפוצי קיץ ואנחנו מממנים סייעת וגננת.
<מירי נחמיאס: אנחנו לא מקבלים את זה לא מהרשות המקומית ולא ממשרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה לענות לה, או שאני אענה לה?
יפעת שאשא ביטון: תענה לה, שזה יהיה - - -
<חיים דב הלפרין: קודם כל כיוון שהיית מעורבת בהחרגה שלהם גם השנה - - -
<מירי נחמיאס: לא, אבל אני באמת פונה בשאלה.
<מירי נחמיאס: אני לא באה לתקוף.
<מירי נחמיאס: אנחנו רוצים - - -
יפעת שאשא ביטון: ההחרגה היא לשנה בלבד וכי היה לחץ פוליטי.
יפעת שאשא ביטון: נכנסנו לפוליטיקות כי לא הייתה לנו ברירה, שהיו שם.
<מירי נחמיאס: אבל מה אנחנו אמורים לעשות בשנה הבאה?
יפעת שאשא ביטון: אתם מקבלים סבסוד מהמדינה?
<מירי נחמיאס: לא.
יפעת שאשא ביטון: לא, בכלל?
יפעת שאשא ביטון: את לא מקבלת סבסוד מהמדינה?
<מירי נחמיאס: הם מקבלים 600 שקלים - - -
יפעת שאשא ביטון: שאלתי אם אתם מקבלים סבסוד מהמדינה.
<מירי נחמיאס: אנחנו מקבלים 600 - - -
יפעת שאשא ביטון: נכון שאתם ממנתם דרך הבוקר כביכול, או לקחתם איזו שהיא עסקת חבילה, כל אחד לפי מה שבא לו - - -
<מירי נחמיאס: נכון, נכון.
יפעת שאשא ביטון: כולכם שילמתם גם פחות או יותר אותו דבר, אבל כל אחד במוכר שאינו רשמי גבה כמה שהוא רוצה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אין איזה שהוא כלל אצבע.
יפעת שאשא ביטון: בקיצור, הגיע הזמן להסדיר גם את הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: יש לכם שנה.
יפעת שאשא ביטון: במקום לשבת פה להתווכח איתי - - -
<מירי נחמיאס: לא, בבקשה, אני לא מתווכחת.
יפעת שאשא ביטון: יש לכם שנה להתארגן לשנה הבאה.
<מירי נחמיאס: אז אנחנו שואלים מה אנחנו אמורים לעשות, כי בעצם המדינה - - -
יפעת שאשא ביטון: להתאים את עצמכם בבקשה.
<מירי נחמיאס: לא, סליחה רגע.
<מירי נחמיאס: אני רק אשלים את מה שרציתי לומר.
<מירי נחמיאס: אין מספיק גנים לכל הילדים, נכון?
<מירי נחמיאס: אז יש מוכר שאינו רשמי.
<מירי נחמיאס: עכשיו הוצאתם את השטיח מתחת לרגליים שלנו.
<מירי נחמיאס: איך?
<מירי נחמיאס: אתם לא מממנים לא סייעת, לא גננת, דבר שבכל גן עירייה מקבלים.
<מירי נחמיאס: התשלום של ההורים הוא על סייעת וגננת.
<מירי נחמיאס: אנחנו לא מקבלים את זה מהמדינה.
<קריאה: ומבנה.
<מירי נחמיאס: מבנה, שאנחנו לא מקבלים הקצאה מהעירייה.
<חיים דב הלפרין: מיכל פה מהלשכה המשפטית - - -
<יעקב אמציה דויטש: בצהרון המדינה לא מממנת את הסייעת.
<יעקב אמציה דויטש: זה מתוך התשלום שההורים משלמים.
<יעקב אמציה דויטש: יש אולי סבסוד ואת זה אתם תקבלו לפי היישוב שלכם.
<יעקב אמציה דויטש: צריך להגיד משהו ש - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שזה - - -
<חיים דב הלפרין: הצו שהשר יחתום עליו השנה ואם יהיה צורך - - - לשנה הבאה, לקראת הסגירה שלו אנחנו נשב לשימוע יחד עם המוכרים שאינם רשמיים ונראה איך אפשר להסדיר ומה אפשר להסדיר ומה נכון להסדיר ומה לא נכון להסדיר.
<מיכל חורין: יהיה שוני בתעריף בין הגנים המוכרים שאינם רשמיים לבין הגנים הרשמיים בעצם.
<קריאה: דיון משפטי - - -
<חיים דב הלפרין: אמרתי שהם יוזמו לשימוע.
<מיכל חורין: כן, הם יוזמנו.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני מבקשת ובאמת אני אומרת וטוב שאתם אומרים את זה כדי שעכשיו אני אדע להיות איתכם בקשר יותר צפוף.
יפעת שאשא ביטון: שלא תהיה פריצות של הסיפור הזה כמו שעשינו בגנים הפרטיים.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מוכנה שיהיו עסקים כלכליים.
<מירי נחמיאס: מה זה הגנים הפרטיים?
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת עם משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: את רוצה, תדברי - - -
<מירי נחמיאס: אני שואלת שאלה – מה זה הגנים הפרטיים?
<מירי נחמיאס: זה לא מובן לי.
יפעת שאשא ביטון: גן פרטי זה מי שפתח את זה על קרקע פרטית, בבית שלו ואינו מקבל שקל מהמדינה.
<מירי נחמיאס: אבל איזה גנים מעל גיל 3?
<מירי נחמיאס: איזה גנים יש כאלה?
<מירי נחמיאס: אנחנו גם, זאת אומרת - - -
<מיכל חורין: קודם כל התנאים בתקנות יחולו על כל הצהרונים באופן גורף, אז זה התנאים.
<מיכל חורין: מבחינת התעריפים יהיה ביטוי להבדל בין הצהרונים שפועלים בתוך המבנים של המוסדות המוכרים שאינם רשמיים.
<מיכל חורין: אבל שוב, זה יהיה פערים ש - - -
יפעת שאשא ביטון: כשהם קטנים.
יפעת שאשא ביטון: נכון, וזה מה שאני אומרת.
<מיכל חורין: לא תהיה שם - - - ופריצה של - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה וזה בסדר.
יפעת שאשא ביטון: מותר להם להרוויח ואנחנו - - -
<מירי נחמיאס: סליחה, לא, זה לא נכון - - -
יפעת שאשא ביטון: את נכנסת לי בדברים.
<מירי נחמיאס: אבל אני רוצה רגע לחדד את הסוגיה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו הבנו אותה.
יפעת שאשא ביטון: תאמיני לי, אנחנו שם דיברנו עליה כמה חודשים.
<מירי נחמיאס: לא, לא.