GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: זה במקרה שיש פה הורים או כאלה, אני מבקשת לא לחשוף פרטים, אבל אם ייחשף פרט שתרצו להסתירו, בהחלט נוכל.
יפעת שאשא ביטון: עירית, בבקשה, איפה אנחנו נמצאים עם התוכנית המערכתית?
יפעת שאשא ביטון: אני מזכירה לכם שהיו שולחנות עגולים שנה שעברה במסגרת הוועדה שהקמנו יחד עם חבר הכנסת מרגי, שהוא עדיין שותף לכל המהלכים.
יפעת שאשא ביטון: אני מעדכנת אותו בכל דיון שמתקיים כאן, והוא נתן לנו את המנדט להמשיך לטפל במסגרת הוועדה לזכויות הילד.
יפעת שאשא ביטון: היינו אמורים להיות כבר אחרי התוצאה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עדין בדרך.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה?
<עירית ליבנה: אנחנו עדיין בדרך.
<עירית ליבנה: אנחנו מתקדמים.
<עירית ליבנה: באחרונה – קודם כל, תפישת העולם שלנו, ואני מציעה שנזכיר את זה – כשיש ילד, ואנחנו דורשים שינוי בסביבה, זה לא משנה באיזו מסגרת הוא נמצא – אם זה בצהרון, בגן או בבית ספר.
<עירית ליבנה: כשאנחנו משנים התנהגויות, או מנסים, אנחנו משנים בכול.
<עירית ליבנה: לכן ב-21 בנובמבר פורסם חוזר מנכ"ל בעקבות הישיבות שהיו פה.
<עירית ליבנה: גיבשנו יחד עמדה שאומרת שלא משנה מאיפה הילד – ברגע שיש פעילות חינוכית, שזה יכול להיות איזושהי, שינוי בסביבה צריך להיות, עדכון צריך להיות, אותה התנהלות צר להיות.
<עירית ליבנה: לכן חוזר המנכ"ל שעודכן ב-12 בנובמבר לקח את החוזר הקודם שעשינו, הוסיף עליו את המסגרת של הצהרון, כי הצהרון מתנהל בצורה קצת שונה מגן ומבית ספר, כשהצוות מתחלף והפיקוח מתחלף ויש התארגנויות שונות.
<עירית ליבנה: זה פורסם בחוזר מנכ"ל חדש.
<עירית ליבנה: העיקרון הוא שהשאיפה שלנו זה שלא תהיינה סייעות, ואין בצהרונים סייעות, וגם אנחנו הולכים לקראת לבטל את הסייעות לחלוטין תוך כדי ולא במקום שינוי בסביבה, כי אם הסביבה החינוכית, המסגרת הזו תהיה נקייה מהאלרגן כדרך חיים, יידעו מה לתת במקום מבחינה תזונתית, ואולי אחר כך חגית תציג איך עשתה את זה בראשון, ובמקביל כל המבוגרים המשמעותיים והלא משמעותיים שנמצאים שם, יידעו מה התופעה, מה הסימנים המפחידים שלה, מה עושים בחירום ויעשו את הפעולה, הרי שאז מיותר הנושא של סייעת, וההמצאה הישראלית הזאת, שלא- - -
יפעת שאשא ביטון: ההמצאה שהוכיחה שבמדינת ישראל כל מה שזמני הוא קבוע, כי זה בכלל קם כרעיון זמני.
<עירית ליבנה: נכון, אבל אנחנו בפירוש ביחד הולכים לשנות את זה, ואנחנו חושבים שמבחינה חינוכית וערכית ממש לא הפתרון.
<עירית ליבנה: שוב – השינוי של ההתנהגות, של התרבות, של האחריות, של הביחד, של שיתוף הפעולה, ההבנה, של התפקוד במקרים שכן נערכה חשיפה עם גיבוי של מד"א, שאמרנו שייתנו לנו גם כשנערכה חשיפה, הם ילוו עד שיגיע מישהו שיגבה את העזרה שנתנו כעובדי הוראה, בית המשפט קיבל את הבג"ץ, קיבל גם את עמדתנו זו שלנו, ואישר את חוזר המנכ"ל.
<עירית ליבנה: פה אנחנו יוצאים לדרך עם הטמעה שלו.
<עירית ליבנה: לקראת שנת הלימודים הבאה, ואנחנו מדברים על זמן הסתגלות והטמעה, אנחנו מתחילים מעכשיו כבר את השינוי הארגוני, שזה ממנהלי המחוזות, דרך הפיקוח הכולל, דרך עובדי ההוראה, בשיתוף ההורים – וזה חייב להיות בשיתוף.
<עירית ליבנה: אמרתי גם בפעם שעברה - הבעיה היא ההורים האחרים, שאומרים לי: את לא תגידי, ומתוקף איזה חוק הגננת אמרה לא להביא גבינה בכריך - באלו המילים.
<עירית ליבנה: יש לנו פה עשייה משותפת.
<עירית ליבנה: באמת, הקשיים הם ההורים האחרים; לא הילדים ולא ההורים לילדים האלה.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה, שמדובר בקהילה שלמה ולא רק בילד ולא רק בצוות.
<עירית ליבנה: אנחנו עושים את המרב, ואני קוראת פה, ויש פה הורים פה, לעשות את התהליך.
<עירית ליבנה: כשאנחנו כן נעזרים באנשי מקצוע, לומר: אנחנו מוציאים משהו מהתפריט - איך משלימים אותו מבחינה תזונתית, כי אנחנו לא רוצים שהילדים ייפגעו.
<עירית ליבנה: זה ברור לנו.
<עירית ליבנה: בסך הכול אני חושבת שאנחנו בתהליכים די מתקדמים, ואני אומרת שוב – אנחנו חושבים שהקטע של המלווה האישי לא ימשיך, אבל זה לא בבת אחת.
<עירית ליבנה: זה מותנה בנהלים, בהטמעה ובהתארגנות, וכשיש קשיים במקרים מסוימים, אנו מתערבים לעומק עם הצוות המקומי.
יפעת שאשא ביטון: יש לי מספר שאלות.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל, התייחסות קצרה.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של ההורים האחרים – נכון, זה חלק מהתרבות הבית ספרית של הגן או של הסביבה שצריך להשתנות.
יפעת שאשא ביטון: היום יש יותר ניסיונות לגייס ולרתום גם את ההורים האחרים.
יפעת שאשא ביטון: יש מודעות אגב גם של הילדים עצמם.
יפעת שאשא ביטון: זה כבר לא תופעה שהיא בודדת, אלא אנחנו מדברים על משהו שהופך להיות שכיח.
יפעת שאשא ביטון: כמעט בכל מוסד או בכל מקום גדול אנחנו פוגשים ילדים שהם אלרגיים.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שהשיח צריך להיות עם כלל קהילת בית הספר – לא רק עם הילד האלרגי והוריו והצוות שלו.
יפעת שאשא ביטון: מאוד אשמח לקבל לוחות זמנים ממש, ברגע שעוד חודש מתחילים לצאת לשטח – כמה בתי ספר מקבלים את החשיפה, אילו הכשרות והדרכות הם מקבלים, מה המשמעות של הטמעה, כלומר אני סומכת עליכם והכול נשמע מאוד נכון, אבל גם שנדע לגעת עם האצבע ולפרוט לפרטים.
יפעת שאשא ביטון: הדבר השני – לא שמעתי התייחסות לנושא של נאמני בריאות או איך שלא נקרא להם, אבל ברור לחלוטין שצריך להיות מישהו מצוות בית הספר, שאם וכאשר – נאמר שעשינו את המיטב במניעה, ובכל זאת הגיעה דבורה, עקצה, צריך אפיפן – מי יודע לטפל, לתת את המענה, מי יודע להרגיע את הרוחות כי יש לו הכלים והוא קיבל את ההכשרה, ואולי הוא גם מתוגמל עבור הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: בלי שיהיו לנו פונקציות כאלה, אנחנו עלולים למצוא את עצמנו בשטח לא ברור.
<עירית ליבנה: אני רוצה להוסיף.
<עירית ליבנה: ישבנו עם משרד הבריאות לגבי הנושא של הכשרה, הדרכה, מי יכול להדריך.
<עירית ליבנה: משרד הבריאות הגדיר עבורנו – וד"ר רובין תוכל לפרט – מה תוכני ההדרכה שצריכה להיות, ומי כן יכול לעשות את ההדרכה.
<עירית ליבנה: זה במסמך של משרד הבריאות.
<עירית ליבנה: עם זה נלך קדימה, ונראה.
יפעת שאשא ביטון: מתי זה עתיד להתחיל?
<עירית ליבנה: ניערך עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שניפגש פה עוד חודש.
<עירית ליבנה: אז נוציא הנחיות לשטח של ביצוע יותר, כפי שאת אומרת, באצמעות מנהלי המחוזות וכו'.
<עירית ליבנה: לגבי נאמני הבריאות, קודם כל, התפישה שלנו אומרת שכל הצוות וכל עובדי ההוראה יקבלו את ההכשרה, קודם כל.
<עירית ליבנה: זה כתוב.
<עירית ליבנה: אם אותה מורה או אותה גננת נמצאת, היא זו שצריכה, כי יש המזרק של הילד.
<עירית ליבנה: במקביל יש חקיקה להצבת מזרקי אפיפן מעבר למה שכתבנו פה, ומחר יידון פה- - -
יפעת שאשא ביטון: מחר זה יידון לקריאה ראשונה?
יפעת שאשא ביטון: ניסינו להבין את זה גם בדיון הקודם.
יפעת שאשא ביטון: כי לא כתוב איזה קריאה זו; פשוט כתוב: דיון.
<עירית ליבנה: בזה יש הצעת חוק.
<עירית ליבנה: קריאה ראשונה.
<עירית ליבנה: זה משהו שיהיה, ואז כל מי שיהיה רלוונטי, רגע לפני, צריך יהיה לדעת לאפיין את הסימנים – מה עושים – קודם כל – וזה כתוב פה - מגישים את העזרה, ואז מזעיקים את מד"א.
<עירית ליבנה: מד"א ערוכים לתת.
<עירית ליבנה: העליתי את הסוגיה של נאמני בריאות.
<עירית ליבנה: נכון לעכשיו התשובה היתה שבהסכמי השכר הנוכחיים אין סיכוי לכך.
יפעת שאשא ביטון: מתגמלים.
<עירית ליבנה: אותי את לא צריכה.
<עירית ליבנה: אני חושבת שזה ייתן מענה גם לסוכרתיים וגם לעוד דברים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים לתת מענה שהוא כולל.
<עירית ליבנה: אני העליתי.
<עירית ליבנה: זה עלה בדיון עם מנכ"ל משרד הבריאות שהתארח אצלנו לפני שבוע בדיון עם מנכ"ל משרד הבריאות.
<עירית ליבנה: העלינו את זה.
<עירית ליבנה: נאמר שלפי – זה משהו שחוזר אליך.
<עדי מן: אין כסף?
יפעת שאשא ביטון: לדעתי זה לא העניין של הכסף.
יפעת שאשא ביטון: זה עוד הרבה עניינים אחרים, שיהיו מוכנים להיות שם.
יפעת שאשא ביטון: זה ביטוחים וכאלה.
יפעת שאשא ביטון: אבל הכול פתיר.
יפעת שאשא ביטון: צריך שיהיה פה רצון טוב ללכת למהלך כזה, ולהבין שהנה אנחנו כאן נותנים מענה הוליסטי.
יפעת שאשא ביטון: אף על פי שזה לא מוריד מהחשיבות של להכשיר את כל הצוות, אבל עדיין צריכה להיות כתובת.
<עירית ליבנה: זה לא במקום.
<עירית ליבנה: ואת כל הצוות זה יהיה חובה – קודם כל באותם מוסדות שיש בהם ילדים אלרגיים, ולאט-לאט בכולם.
יפעת שאשא ביטון: שב-1 בספטמבר 2018, בעזרת השם, נגיע לשם.
<עירית ליבנה: לפחות במוסדות שבהם יש.
<עירית ליבנה: 2,000 ילדים היום במערכת מקבלים מלווה אישי, כלומר מגיל 3 עד סוף ב'.
יפעת שאשא ביטון: אבל כמה יש לנו בכל המערכת?
יפעת שאשא ביטון: סביב 11,000 ילדים אלרגיים; לא כולם נדרשים לסייעת.
<ליזה רובין: אין נתונים.
יפעת שאשא ביטון: הוצגו פה נתונים בוועדה של 11,000 ילדים אלרגיים על כל הגזרה.
<ליזה רובין: אומדן.
יצחק הרצוג: מה שמך?
<ליזה רובין: ד"ר ליזה רובין, משרד הבריאות.
<ליזה רובין: אני מנהלת את המחלקה לאם ולילד במשרד הבריאות.
<ליזה רובין: במחקרים אנחנו יודעים ששיעור הילדים שיש שם אלרגיה מסכנת חיים המתווך על-ידיIGE זה נע בין 0.5% ל-3% עד 5%.
<ליזה רובין: זה יוצא כ-11,000.
יצחק הרצוג: את כוללת במחלות האלה גם את בעיית העיכול?
<עירית ליבנה: גלוטן וצליאק - לא.
יצחק הרצוג: אבל זה אותו סוג של רגישות.
<עירית ליבנה: צליאק זה לא מסכן חיים.
<ליזה רובין: אנחנו בקושי מצליחים להתמודד עכשיו עם האלרגיות למזון.
<ליזה רובין: זה לא טוב לבריאות, אבל עצם העובדה שצריך מתן אפיפן תוך שניות ממועד החשיפה, זו הדרישה של מסכן חיים, להכיר.
יפעת שאשא ביטון: כרגע הן לא עושות.
יפעת שאשא ביטון: מי שעושות, זה סייעות, שמגיעות לזמן קצוב במשך היום.
יפעת שאשא ביטון: השאלה שמתבקשת היא מה קורה אחרי השעות שהן נמצאות – אם הילדים מפסיקים להיות אלרגיים, מה שאומר שאנחנו לא באמת נותנים מענה בתוך המערכת.
יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא שיהיה מענה שהוא לאורך כל שעות הלימודים, במשך כל ימות השבוע.
יצחק הרצוג: זה אלרגיה רק למזון.
יצחק הרצוג: מה עם אלרגיות אחרות?
יצחק הרצוג: מה עם אסטמה?
<עירית ליבנה: זה לא מסכן חיים מיידי.
יצחק הרצוג: היא יכולה לחנוק.
יפעת שאשא ביטון: אתן לך סקירה קצרה.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל, לגבי אלרגיות נוספות, דיברנו על דבורים ועל היבטים נוספים, שמצריכים אפיפן – אנחנו כוללים הכול פה בפנים.
יפעת שאשא ביטון: יש ילדים זקוקי השגחה בכלל, שעל רקע רפואי, כולל התייחסויות פולשניות – זה סיפור אחר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רגע מוציאים אותם מתוך הדיון הזה, כי הם צריכים לקבל טיפול ייחודי אחר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתמקדים פה רק בנושא של האלרגיות, משום שהילדים האלה עד היום מקבלים סייעת בהיקפים כאלה ואחרים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שזה לא המענה, ואנחנו רוצים להכניס לתוך המערכות מענה שהוא כולל ואמתי, ולהוציא את הסייעות.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו יותר מדי לבנים בתוך המערכת, שלא באמת נותנים את הפתרון, ואנחנו לא נמצאים במקום שאנחנו רוצים להיות בו.
יפעת שאשא ביטון: רוצה לומר כמה דברים?
יצחק הרצוג: נמשיך.
יפעת שאשא ביטון: עירית, אני מבינה שבדיון הבא, בעזרת השם, נדע כבר לוחות זמנים של איך זה הולך לקרות, מה התוכנית שהולכת להיות, ואיך אנחנו מתקדמים הלכה למעשה.
יפעת שאשא ביטון: אני כן אלחץ על הנושא של נאמני בריאות, גם אם זה יתחיל בנאמן ויגדל אחר כך לשניים או שלושה.
יפעת שאשא ביטון: אגב, גם מבחינת ההתפתחות של מורים, אני חושבת שיש לזה משהו שנותן יתרון.
<עירית ליבנה: הסתדרות המורים צריכה להיכנס.
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך ינהל אתה את השיח.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שהסיפור שם הוא העניין הביטוחי, כי יש חושבים איפה האחריות שלי, ואם אני לא נתתי את המענה או כן נתתי את המענה - הכול בסדר.
יפעת שאשא ביטון: צריך לתת מענה גם לשאלות האלה.
יפעת שאשא ביטון: צריך לקיים את השיח.
יפעת שאשא ביטון: לא נקיים שיח – לא נתקדם.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר ליזה רובין, רוצה להוסיף משהו על הסיפור של משרד החינוך?
<ליזה רובין: אנחנו בקשר שוטף לגבי ההנחיות והייעוצים המקצועיים, לגבי מה צריכים להיות התכנים של ההדרכה והסילבוס הדרוש.
<ליזה רובין: אנחנו עובדים עם מד"א לגבי פיתוח- - -
יפעת שאשא ביטון: מד"א יהיה גם כאן בתמונה?
<ליזה רובין: לומדה ישמש גם כן.
<ליזה רובין: יש לנו חומרים שהעלינו לאתר.
<ליזה רובין: נאמר לי שהאתר של משרד הבריאות נפל לפני יומיים.
יפעת שאשא ביטון: אחזור ואדגיש – אנחנו לא מסתפקים בהעברת לומדה.
<ליזה רובין: לומדה היא תוספת; עוד אחד מהנדבכים, ויש חומרים אחרים שזמינים לציבור, שזה גם תורם בכלל, ואנחנו נמצאים גם כן – משרד הבריאות, מה שאמרתי בישיבה הקודמת, יש שני ספקי מזון שיש להם היתר לייצור מזון נאות, שזה עבור מנות ייחודיות, שאפשר לתת.
<ליזה רובין: אנחנו נמצאים בתהליך שמתווך בין מתן מזון מלא בצהרונים לעומת הצרכים, להגביל אלרגנים מסוימים לילדים.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו רק מגבלה אחת – בוטנים ואגוזים – עדיין אין לנו ספק לזה.
<ליזה רובין: אנחנו מציעים שלא יהיה בכלל.
<ליזה רובין: יש כששה אלרגנים מאוד שכיחים, שמככבים ביניהם אגוזים ובוטנים.
<ליזה רובין: אגוזים ובוטנים לא צריך להיות בכלל.
<ליזה רובין: אנחנו חושבים שאפשר להגביל בבתי הספר בכלל את הנוכחות של הדברים האלה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אין אף ספק שמוכן להתחייב - לעומת האלרגנים האחרים, אנחנו רואים את זה גם על המוצרים – תמיד: עלול להכיל.
<עירית ליבנה: וכל זמן שאין ספק כזה, המדינה לא תספק מנת מזון, גם אם כתב אלרגולוג מסוים שהאו מאשר, משפטית, ברגע שיהיה ספק שיהיה לו ההיתר הזה משירות המזון, נספק.
<עירית ליבנה: לגבי אגוזים ובוטנים, אין.
<עירית ליבנה: למרות שנעשים - המדינה לא תספק למרות שההורים חותמים וכולם חותמים.
<עירית ליבנה: שירות המזון הוא הגורם שיאשר את זה.
יפעת שאשא ביטון: עמותת יהל, בבקשה.
<מאיה ניר אליעז: מאיה ניר אליעז.
<מאיה ניר אליעז: בסך הכול אנחנו מאוד מרוצים.
<מאיה ניר אליעז: אנחנו חושבים שנעשה פה תהליך שהוא נכון, עם ראייה לטווח ארוך.
<מאיה ניר אליעז: די מוטרדים מהנושא של נאמני בריאות.
<מאיה ניר אליעז: חושבים שזה הכרח המציאות.
<מאיה ניר אליעז: נכון מבחינתנו להכשיר צוות שלם.
<מאיה ניר אליעז: רוצים לשאול, איך מחדדים את הנושא הזה?
<מאיה ניר אליעז: כי אנחנו רואים מהשטח, כשאנחנו מגיעים להדרכות בהתנדבות – מתאמים צוות שלם, ובפועל בדרך כלל זה לא קורה; יושב צוות מאוד מצומצם, וזה אומר שברגע נתון בהפסקה לאו דווקא יהיה האדם שקיבל את ההכשרה.
<מאיה ניר אליעז: לתת את הדעת, איך אוכפים את זה בשטח, איזו בקרה תהיה על כך, שחוזר מנכ"ל נאכף במלואו.
<מאיה ניר אליעז: אנחנו חושבים שחוזר מנכ"ל הוא נכון, עונה על הצרכים, רק צריך לוודא שאכן הדברים נאכפים.
<מאיה ניר אליעז: וגם להאיר את הנושא של איך אנחנו מנגישים את חוזר מנכ"ל גם להורים של הילדים האלרגיים.
<מאיה ניר אליעז: בעצם, חוזר מנכ"ל מדבר על תחומי האחריות של ההורים, שזה נכון מבחינתנו.
<מאיה ניר אליעז: העניין הוא שלא כל הורה שבכלל מגיע למערכת, מודע לתחומי האחריות שלו – מה נדרש ממנו, מה הוא צריך לספק לפני תחילת שנת הלימודים, איפה הוא נמצא, הרבה לפני ההורים האחרים שאנחנו מדברים עליהם והילדים והסביבה אלא ההורה עצמו צריך לעשות חשיבה, איך- - -
<מיכל מנקס: כל הורה בעת רישום לבית הספר ממלא טופס הצהרת בריאות.
<מאיה ניר אליעז: לא זה.
<מאיה ניר אליעז: יש בתוך חוזר מנכ"ל – ואנחנו מעודדים את זה – תחומי אחריות של ההורים.
יפעת שאשא ביטון: מיכל העלתה פה נקודה חשובה.
יפעת שאשא ביטון: ההורים מגיעים, מצהירים שיש להם ילד אלרגי.
יפעת שאשא ביטון: אפשר לקיים נוהל, שהורי הילדים יקבלו את החוזר.
<מאיה ניר אליעז: לפני.
<מאיה ניר אליעז: חשוב לנו שתהיה הנגשת המידע הזה ותחומי האחריות לפני תחילת שנת הלימודים, כי מה שאת אומרת, קורה, אבל קורה אחרי שהחלה השנה.
<מיכל מנקס: יכול להיות גם בין קופות החולים למרכזים לבריאות הילדים.
<מיכל מנקס: זה משהו של סוג דע את זכויותיך או חובותיך כהורה.
<מאיה ניר אליעז: נכון.
<מאיה ניר אליעז: נקודה אחרת וחשובה – ולכן חגית יושבת פה, מעיריית ראשון לציון - היה לנו חשוב שתגיע כדי להשמיע שהדברים אפשריים.
<מאיה ניר אליעז: עם היערכות נכונה של רשות, עם היערכות נכונה של מסגרת אכן אפשר להנגיש את המקומות, את מוסדות החינוך לילדים האלרגיים ללא שמישהו בסביבה מרגיש שחסר לו משהו, עם כל המשמעות הרגשית והחברתית מעבר לברור מאליו, שזה השמירה על חייו של ילד מבחינת בריאות.
<מאיה ניר אליעז: הבאנו את חגית – צא ולמד.
<מאיה ניר אליעז: אנחנו חושבים שאפשר לעשות העתק הדבק ממה שקורה שם, וללמוד ולהנחיל את זה הלאה.
<מאיה ניר אליעז: תודה.
יפעת שאשא ביטון: חגית, גם קראתי את המסמך, אבל אני שומרת אותך קצת - שנצא מפה בתחושה אופטימית.
<חגית כהן: אם אפשר רק להגיב.
<חגית כהן: אסביר אחר כך, אבל אני יכולה לספר, שהשנה התחלתי ברחובות.
<חגית כהן: אני עובדת כבר שש שנים בראשון, והשנה התחלתי לעבוד בעיריית רחובות, שזה מראה על הצלחה מסוימת.
<חגית כהן: בשני גנים התקשרתי לגננות, ומסתבר שבכלל לא היה מזרק לגן, כי ההורים לא הביאו מזרק לגן.
<חגית כהן: הם לא מבינים את המשמעות של הדברים.
<חגית כהן: הם אמרו: יש סייעת.
<חגית כהן: רק אחרי שאני, בשיתוף פעולה עם המפקחות, אמרתי לגננת להודיע להם שהילד או הילדה יוכלו לשהות רק בנוכחות מבוגר בגן, למחרת התקבל מזרק.
<חגית כהן: בעצם הם נמצאים בסכנת חיים בלי אפשרות לטפל בהם.
יצחק הרצוג: אני לא מבין – הגננות לא מודעות בכלל?
יצחק הרצוג: נאמר שהסייעת לא נמצאת.
יצחק הרצוג: הגננת מעליה.
<חגית כהן: הן מודעות.
<חגית כהן: הגננת התחננה להורים.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת הרצוג, אומר לך משהו יותר גרוע מזה – הרבה פעמים כשאין סייעת – וזה גם חלק מהמאבק שלנו – הגננות פשוט אומרות להורים: אל תביאו את הילד.
יפעת שאשא ביטון: כלומר הן מבחינתן לא אחראיות למה שקורה.
יצחק הרצוג: מה עם הכשרת גננות בעניין הזה?
יצחק הרצוג: את עושה את זה טיפה בים.
יפעת שאשא ביטון: תכף נשמע את התוכנית.
יצחק הרצוג: יש מאות גנים בראשון לציון.
יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאנחנו כאן כל חודש, כל חודש, כל חודש, עד שאנחנו נביא את הפתרון, כי הרעיון הוא שכל המערכת תהיה מודעות, שכל המערכת תדע לטפל, שכל המערכת תקבל את ההכשרה, ואמרה יפה עירית – אנחנו לא מוותרים על אף איש צוות, ואני אומרת, שבנוסף לכל זה כן הייתי רוצה שיהיה מישהו ייחודי, לפחות בבתי הספר, כדי לתת מענים גם בצורה יותר רחבה לא רק לילדים האלרגיים אלא לדברים נוספים שעולים שם.
מסעוד גנאים: תודה, גברתי היושבת-ראש.
מסעוד גנאים: היום גם הייתי בדיון בוועדת חינוך על עניין המזון לתלמידים, בתי הספר, שזה גם חשוב.
מסעוד גנאים: הנושא מאוד חשוב, כי בסוף הילדים שלנו – נכון, אנחנו דואגים למסגרת שתיתן להם חינוך ולימוד ראשוני, אבל חייהם הם היקרים מכול, לפני החינוך ולפני כל דבר אחר.
מסעוד גנאים: לכן אני חושב שהעניין של חלוקת הברזל הזו של סמכויות או של תפקידים – זה לא התפקיד שלי, זה התפקיד שלך – בסוף הילדים משלמים את המחיר.
מסעוד גנאים: אני חושב שמעל כולם, צריכים כולם להיות תחת הגג שכולנו דואגים לחיי התלמיד – ההורים, גננת, עוזרת, סייעת, רשות מקומית, משרד הבריאות, כולם.
מסעוד גנאים: לצערי היינו עדים לכמה קורבנות בגלל רשלנות או בגלל שלא לקחו בחשבון שילד כזה הוא אלרגי לסוג מזון כזה או אחר.
מסעוד גנאים: אז אני מקווה שסוף-סוף נגיע לנוסחה או לסידור מסוים, שיוודא שכל אחד, לפחות בסוף, אם חלילה קרה – שיגיד: עשיתי הכול.
מסעוד גנאים: כל מה שאני צריך לעשות, עשיתי.
יפעת שאשא ביטון: מיכל, בקשה.
<מיכל מנקס: מיכל מנקס, סמנכ"ל חינוך וחברה, מרכז השלטון המקומי.
<מיכל מנקס: אני רוצה, מצד אחד, לברך ולהזכיר, שאנחנו דנים בנושא הזה, כי התקדמנו ויש צהרונים, ועכשיו פותרים בעיות נקודתיות, ואני מתנצלת שאני משביתה שמחות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוד לא שמחים.
<מיכל מנקס: כי פתאום היתה לי תחושה שהכול בסדר.
יצחק הרצוג: החמיאו למערכת על דברים שהא עשתה.
<מיכל מנקס: גם אני אחמיא, אבל אני רוצה לשקף את התמונה הרחבה.
<מיכל מנקס: אני בקשרי עבודה שוטפים והדוקים עם משרד החינוך ועם משרד הבריאות, עם ד"ר רובין ועם עירית, אבל אני מאוד לא מרוצה מהחוזר שיצא משום מה שאמר חבר הכנסת – משום החשש של ליפול בין הכיסאות.
<מיכל מנקס: אין פה הנחיה ברורה, מה חייב מנהל הצהרון לעשות, מה חייב הרכז הבית ספרי, מה חייב המדריך.
<מיכל מנקס: לא מספיק ברור, וזה ייפול בין הכיסאות – לא כלי חלילה מישהו רוצה- - -
יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאני מתעקשת על הנושא של נאמני בריאות או כתובת.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על המשמעות של הכתובת, שברור לנו לאן אנחנו פונים, אם וכאשר.
<מיכל מנקס: פה זה עמום, לצערנו, גם העניין הזה.
<מיכל מנקס: דבר שני, יש שני מושגים שנורא קל ויפה לכתוב אותם כחוזר או כנוהל מחייב, אבל עם כל הכבוד, לא בכל הרשויות יש תזונאית, ודאי לא דיאטנית.
<מיכל מנקס: נחמד לראות רשות עם יכולת כלכלית, כי אני בטוחה שרשות בלי יכולת כלכלית, ראש הרשות או מי מטעמו רוצה לא פחות שתהיה לו תזונאית שתלך לגנים וכו'.
<מיכל מנקס: אנחנו חייבים לייצג פה את כולם.
<מיכל מנקס: אין תזונאית ברשות המקומית, גם לא תהיה.
<מיכל מנקס: אין דיאטן.
<מיכל מנקס: לכן לכתוב את זה בחוזר המנכ"ל, זה לכאורה לעשות וי.
<מיכל מנקס: אני אמרתי.
יצחק הרצוג: אולי נדאג שיהיה.
<מיכל מנקס: אני אשמח, אבל חוזר מנכ"ל שעולה לאוויר, שפתוח להורים, ואני בטוחה שדווקא ההורים הללו קוראים את החוזרים הללו, יש פה משהו שמחטיא את האמת.
<מיכל מנקס: כי לו אני הורה, ואני קוראת: איזה יופי, יש לרשות דיאטנית, והיא בודקת – אני לא אומרת את האמת, בלשון עדינה.
<מיכל מנקס: אני חוששת מהדברים הללו.
<מיכל מנקס: ויש עוד דבר שהוא די קריטי.
<מיכל מנקס: נכון – אראה לך בכמה סעיפים- - -
<עירית ליבנה: אפשר להתייעץ עם דיאטנית.
<מיכל מנקס: אני יכולה להתייעץ גם עם ה-OECD על המון דברים.
<מיכל מנקס: זה לא רלוונטי.
<מיכל מנקס: יש בזה משהו להטעות.
<מיכל מנקס: עוד דבר.
<מיכל מנקס: ברור לכולם שאין דבר כזה לא לקבל ילד, בגלל שהוא אלרגי.
<מיכל מנקס: הרבה דברים כתובים על הנייר, אני בטוחה שהכוונות הן לא רק לכתוב את זה.
<מיכל מנקס: אנחנו ביקשנו כן לחייב ילד אלרגי, הורה לילד אלרגי, להציג מסמך של הרופא המטפל שכותב – אני מדברת כרגע על הצהרון, כי מה שיש בתיק הרפואי בבית הספר בבוקר, לא יוכל לעבור לעיני צוות הצהרון.
<מיכל מנקס: אז במסגרת אותה הנחיה ביקשנו - לא התניה, אבל שהרופא המטפל קובע שלמיכל מנקס יש אלרגיה מסכנת חיים לבוטנים, ואם היא נחשפת לבוטנים, יש לעשות כך וכך.
<מיכל מנקס: הרופא המטפל, כמו שמכשירים סייעת רפואית צמודה.
<מיכל מנקס: זה חייב שיהיה כתוב בחוזר מנכ"ל.
<מיכל מנקס: זה לא כתוב שם וחבל.
<מיכל מנקס: בנוסף, ניואנסים קטנים – אני לא חושבת שבחוזר על אורחות חיים צריך להיות כתוב משהו שקשור בכסף והתחשבנות והתקזזות, ודאי לא כשזה רק לכיוון אחד.
<מיכל מנקס: מותר להורה להביא את האוכל מהבית, ואז דואג משרד החינוך להודיע לנו שהכסף יקוזז בגין הארוחות שלו.
<מיכל מנקס: אנחנו לא קטנוניים, ובהפוך, עלות מנה אלרגית היא מאוד יקרה, ואני לא מכירה הרבה מקרים שפונים להורים ואומרים: שלמו לנו את הדלתא, ומדובר במאות אחוזים, בערים.
<מיכל מנקס: אז אני חושבת שמן ההגינות לא להיות נורא יפים ופוליטיקלי קוקרט רק כשזה נוח ואפשרי.
יפעת שאשא ביטון: את אומרת – תקזזו לנו את המנות של ילדים אלרגיים?
<מיכל מנקס: זה לא המקום שאני הייתי רוצה להיות קשורה בכסף או בהתקזזויות.
<מיכל מנקס: אורח חיים זה כל מה שדיברנו עד עכשיו ולא כסף על כסף.
<מיכל מנקס: דיברנו מספיק בהקשרים האחרים.
<מיכל מנקס: כרגע זה נראה לי נחמד שיהיה להורים – אם תביא את האוכל, יקזזו לך את הסכומים.
<מיכל מנקס: לא אהבתי את העניין ואת הערבוב הזה.
<מיכל מנקס: אני שבה ואומרת – התחלנו עם הצהרונים, הם פועלים מדהים, אנחנו רק בהתחלה.
<מיכל מנקס: האחריות בסופו של דבר היא של הרשות המקומית.
<מיכל מנקס: זה לא יעזור.
<מיכל מנקס: לכן הקפדה על הפיין טונינג היא מאוד חשובה.
יפעת שאשא ביטון: מיכל, רק אומר שמבחינת העיקרון, שכולם מקבלים הכשרה, וכולם אחראיים, כי אם קורה משהו – לא אומר- - - שזה מחייב את כולם שלא בחוק הכתוב, אבל אם אני רואה ילד במצוקה, אני צריכה שיהיו לי הכלים לתת לו, ואני צריכה לטפל בו ולא לחכות שהאחראי, או אם זה מנהל הצהרון לצורך העניין, יגיע וייתן לו את המענה.
יפעת שאשא ביטון: יחד עם זאת, אני כן מסכימה שבנוסף לכל ההכשרה ולכל המחויבות של כולם וכו', שוב – לא אחריות שאם חלילה קורה משהו לילד, הוא עומד למשפט, כי אני יודעת שגם שם יש היסטריה סביב הסיפור הזה, אבל שהיא תהיה גם כתובת, שאם אותו איש צוות או אשת צוות שפגשו רגע את המקרה, שאולי מרגישים חסרי אונים, שהם לא בטוחים עד הסוף מה לעשות - שיש הכתובת שמתייעצים אתה.
יפעת שאשא ביטון: זה בעיקר בבתי ספר, אני רואה את זה בצורה מאוד בולטת, כי אנחנו מדברים על היקפים שהם יותר גדולים ועל מקרים נוספים חוץ מאלרגיות.
<מיכל מנקס: משרד הבריאות מגדיל לעשות דברים יפים שהם לא אמרו, וחבל.
יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות פרס את הדברים גם בדיון הקודם, אז כנראה היא לא רצתה לחזור על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שהם שותפים מאוד משמעותיים.
יפעת שאשא ביטון: מגיע יישר כוח.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת הרצוג, בבקשה.
יצחק הרצוג: אני לא חבר קבוע בוועדה למרות שהנושא של הגיל הרך וילדים מעניין אוצי הרבה שנים, גם כמי שהיה שר רווחה.
יצחק הרצוג: אני הגעתי כי אני מודע לנושא הזה גם ברמות אישיות.
יצחק הרצוג: לפי מה שאני מקבל בסקירה קצרה, בהחלט יש שיפור, אבל יש עוד המון מה לשפר.
יצחק הרצוג: אני רוצה לברך ולהאיץ את העוסקים במלאכה.
יצחק הרצוג: יש הערה נכונה שנאמרה פה על רמות שונות שעלולות להתהוות כבעיות של אי-תיאום, כלומר אם אני מגלה שגננת לא עברה הכשרה מספיק, אומרת: הכול על האחריות של הסייעת – זה קצת מטריד אותי.
יצחק הרצוג: אני חושב שמי שאחראי על המתחם, חייב להיות מודע לכל הסיכונים ואיך להתמודד עם סיכון כמו כל סיכון אחר, כמו עזרה ראשונה.
יצחק הרצוג: לכן בעניין הזה אני חושב נחזור להמשיך הדיון.
יפעת שאשא ביטון: לכן אנחנו פה – כדי לשנות את המציאות העצובה.
יצחק הרצוג: אני מתנצל שיש לי דיון אצל יו"ר הכנסת, אבל היה לי חשוב להביע תמיכה ביוזמה שלך, גברתי היושבת-ראש.
יצחק הרצוג: עלי והצליחי.
יפעת שאשא ביטון: נעמה, בבקשה.
<נעמה קציר שמואלי: רציתי להתייחס למשהו שלא עלה כאן ונתקלנו בו.
<נעמה קציר שמואלי: אני לא יודעת אם זה תופעה או סתם באופן מקרי, אבל בחודש האחרון הגיעו אלינו יותר מפנייה אחת על סיפור של התנכלויות לילדים אלרגיים בבתי ספר, גם בהסעות לבתי ספר וגם בתוך שטח בית הספר.
<נעמה קציר שמואלי: היה לנו מקרה לפני שבועיים עם ילד אלרגי לבוטנים, שבהסעה מישהו דחף לו במבה לפה.
<נעמה קציר שמואלי: הילד בסדר, הוא היה צריך להזריק, פונה לבית החולים.
<נעמה קציר שמואלי: בית הספר טיפל בזה בצורה מאוד יפה – מנהל בית הספר לקח את זה כפרויקט, ועשה מערכת הסברה אחרי זה, שיעורי הסברה לכל בית הספר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים ללמוד מזה, שזה צריך להיות לפני ולא אחרי.
<נעמה קציר שמואלי: בדיוק.
<נעמה קציר שמואלי: כשאנחנו נמצאים בבתי ספר הרבה פעמים, ומדברים אתנו על הנושא של התנכלויות, אומרים לנו: זה לא בבית ספרנו, זה לא קורה אצלנו.
<עירית ליבנה: זו אלימות.
<עירית ליבנה: אומרים את זה על כל אלימות.
<נעמה קציר שמואלי: זה אלימות, אבל הרבה פעמים ילדים לא באמת מבינים את המשמעות של זה.
<נעמה קציר שמואלי: אומרים: אל תיתנו לו במבה או חלב – הם לא מבינים, וחלק מהעניין הזה, זה הצקה.
<נעמה קציר שמואלי: אני מבקשת לכן שכחלק מכל ההדרכות יעבור גם הנושא הזה של התנכלויות לילדים בתוך בתי הספר, וגם מה עושים אם קורה מקרה כזה.
יפעת שאשא ביטון: שוב - זה חלק מההתייחסות והכלים שניתנים, של כל קהילת בית הספר – של התלמידים, של ההורים.
יפעת שאשא ביטון: שגם ההורים יקבלו באהבה.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אני פוגשת יותר ויותר מקומות שההורים מקבלים באהבה.
יפעת שאשא ביטון: להפך, הם מוקסמים מזה שיש שיתוף של בית ספר ויש מודעות, אבל זה צריך להיות משהו שהולך ומתרחב, ולא נשאר רק נחלתם של כמה איים בודדים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על ההערה החשובה, נעמה.
<זאב גולדבלט: זאב גולדבלט, פורום ועדי ההורים הישוביים.
<זאב גולדבלט: קודם כל, פורום ועדי ההורים הישוביים מברך על פרסום חוזר מנכ"ל שפורסם החודש, שחידד למעשה את האחריות של המערכת כלפי הילדים האלרגיים בכל הקשור למצבים מסכני חיים ומניעתם במוסדות חינוך, וכן את החובה של הגשת עזרה ראשונה, כולל הזרקת האפיפן על-ידי הצוות, הזעקת מד"א ופינוי לבית חולים.
<זאב גולדבלט: לצערנו, כפי שעלה גם מנציגה מרחובות, יש לא מעט גנים ובתי ספר, שלא מקפידים ולא מיישמים את ההנחיות כלשונן.