GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ראומה שלזינגר: זה מכעיס, זה מרתיח, אין לנו זמן לחכות, מדובר בילדים, בבני נוער, בצעירים ובצעירות.
<ראומה שלזינגר: השולחנות העגולים זה צעד מבורך אבל אכיפה, אכיפה.
<ראומה שלזינגר: יש את הכלים, וזה צריך לקרות.
<ראומה שלזינגר: זה צריך היה לקרות, זה צריך לקרות כל הזמן, כל יום, כל סופשבוע וכל לילה.
<ראומה שלזינגר: אני רוצה לעשות רגע "זום אאוט" אחורה לחוק ההפללה, מה כן חוק הפללת לקוחות זנות, איסור צריכת זנות וחוקי ההפללה השונים שעל השולחן.
<ראומה שלזינגר: כשאנחנו מדברים על קושי בבניית כתבי אישום ובהוכחה אז אחד מהכלים שהצעת החוק אמורה בעצם לאפשר זה ברגע שאיסור צריכת זנות חל על כולם – גם על קטין אבל גם על אישה צעירה בת 21 או 22 – אז יהיה הרבה יותר קל לאכוף, ואין ספק שחוק איסור צריכת זנות הוא מסתכל על העתיד, הוא מסתכל על דור הצעירים, גם על הדור של הילדים ובני הנוער שילמדו וידעו שצריכת זנות היא לא לגיטימית ותימנע הכניסה שלהם, אבל באמת אלה שכבר עכשיו נמצאים בתוך המעגל הזה, יהיה אמור להיות יותר קל להגיע לכתבי האישום ולהגיע אליהם.
<ראומה שלזינגר: וזה לא משנה אם עכשיו כיום מפורסמים, יש כל מיני קודים האם היא קטינה – היא אומרת שהיא מעל גיל 18, זה בדיוק אומר שהיא מתחת לגיל 18 אם היא צריכה להגיד את זה; ואם המודעה מפורסמת עם תרמיל גב קטן או יש לזה כל מיני קודים אחרים, אנחנו יודעים בדיוק במה מדובר.
<ראומה שלזינגר: אני מקווה מאוד שבדיון הבא שאנחנו נהיה בו תהיה השאלה איך הולך לעבוד החינוך וההסברה בעקבות הפללת הלקוח, איך זה הולך להיות.
<ראומה שלזינגר: אין ספק שזה הולך להיות חלק חשוב בהצעת החוק.
<ראומה שלזינגר: חוק איסור צריכת זנות יהיה חייב לכלול הסברה במערכת החינוך והחוק עצמו יש לו אפקט מחנך אבל גם יהיו חייבים להיות משאבים מוקצים לחינוך ולהסברה.
<ראומה שלזינגר: יושבת לידי נטלי לוין, מנהלת מכון "תודעה" ששמה הוזכר קודם.
<נטלי לוין: אני רוצה להצטרף ממש במשפט מאוד קצר.
<נטלי לוין: אנחנו יושבות פה ומדברות.
<נטלי לוין: הצרכנים של מחר, של עוד חמש שנים, של עוד עשר שנים, אלה שצורכים מין מבגירות ואלה שצורכים מין מקטינות, אתם יודעים איפה הם יושבים היום?
<נטלי לוין: בבתי-ספר.
<נטלי לוין: הסיבה שאנחנו נמצאות בכל כך מעט בתי-ספר זה כי הדלת בפנינו סגורה.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי את זה קודם.
<נטלי לוין: זה נתון לשיקול דעת של מורה ושל מנהל, ולצערנו היה שולחן עגול ומאז התנתקו יחסינו, אז יש את האפשרות, יש את היכולת, אבל בינתיים דור העתיד, אף אחד לא מדבר אתו.
<נטלי לוין: זה מאוד מאוד חשוב לטפל בצד של מי שנמצאות במעגל, אבל מה עם הצרכנים?
<נטלי לוין: הם אלה שמגלגלים את הגלגלים.
<נטלי לוין: הם יושבים עכשיו בכיתות, אף אחד לא אומר להם כלום.
<נטלי לוין: הייתה לי שיחה עם יועצת שסיפרה לי שהיה מקרה כזה שניגשו אליה תלמידים ואמרו לה – היה לנו בית ריק בסופשבוע והזמנו נערת ליווי, שם יפה כזה.
<נטלי לוין: היא אמרה לי, נורא נורא התלבטתי מה לעשות ובסוף לא ידעתי מה לעשות עם זה ולא עשיתי עם זה כלום.
<נטלי לוין: נקודה למחשבה.
<נטלי לוין: תודה.
יפעת שאשא ביטון: צעקנו את זה קודם.
יפעת שאשא ביטון: רחלי הכהן, המועצה לשלום הילד, בבקשה.
<רחלי הכהן: אני אגיד במשפט אחד כי אני באמת לא רוצה לחזור על דברים שנאמרו, אבל רק לציין שכל מה שקורה בתוך מערכת החינוך, רק לאחרונה ממש פורסם נתון ש-80% מהקטינות בזנות עדיין לומדות בתוך בית-הספר ולכן ללא ספק מערכת החינוך צריכה לקחת אחריות.
<איריס מנדה בן יעקב: נשמח לקבל את המחקר הזה.
<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו לא יודעים מאיפה הנתונים ויש לנו כל מיני שאלות לגבי המחקר.
יפעת שאשא ביטון: אני על המועצה לשלום הילד סומכת.
<איריס מנדה בן יעקב: אני גם סומכת עליהם.
<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו חברים טובים אבל אני אשמח גם לראות את המחקר, זה קצת תמוה בעיני.
<רחלי הכהן: בסדר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע עדות ואחר כך אנחנו ניתן לדנה.
יפעת שאשא ביטון: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה שיימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לזולתו.
<ש': זנות קטינים היא ההרגל להיכנס למכולת שהמוכר יגיד לך שאת יכולה לקחת הכול.
<ש': זה שאת לוקחת סופגנייה ושהוא מחייך וצוחק עם החבר שלו שאת שמנמנה כזאת ומה את מוכנה לעשות הרי בשביל אוכל.
<ש': ואז הוא נצמד אלייך מאחורה ונוגע בך.
<ש': זנות קטינים זה שאת מוכרת את הגוף שלך כדי שלא יספרו עלייך דברים בבית-ספר.
<ש': זנות קטינים וגילוי עריות זה שאבא שלך לא מרוצה מזה שאת נמשכת לנשים וחושב שאם תהיי עם גברים אז הנטייה המינית שלך תשתנה.
<ש': זנות קטינים זה לא לעשות בגרות בהיסטוריה כי היית עסוקה.
<ש': זה שתשבי אצל הצוות החינוכי בבית-ספר ותספרי להם על מה שקורה בחיים שלך.
<ש': זנות קטינים זה שהם יקראו לעובדת סוציאלית שתגיד לך שאם את לא מסכימה בגיל 15 לצאת למקלט לנשים מוכות, אז תסתמי את האף שלך עד גיל 18.
<ש': זנות קטינים זה לספור את הימים עד אז.
<ש': זנות קטינים זה לשבת מול השוטר שיסביר לך שיש לך הרי הורים מקסימים ושאת הרי ברת מזל כי מי היה רוצה לאמץ ילדה.
<ש': זה הרי שלא רצית לגדול עם אימא נרקומנית.
<ש': זנות קטינים זה לשבת אצל רב הבית-ספר שלך ולהגיד לו, ואז הוא יגיד לך שזה לא צורה לדבר ככה על הורים.
<ש': זה מדריכים בתנועת הנוער שלך שיגידו לך, אבל זה לא כיבוד אב ואם.
<ש': זנות קטינים זה להיקרע מבפנים, להבין שאת לא שווה כלום.
<ש': שאת רק חור.
<ש': שזה הדבר היחיד שאת יודעת לעשות.
<ש': שלפחות יש משהו אחד שאת טובה בו.
<ש': זנות קטינים זה הרגע הזה שאת מפקפקת בעצמך אם זה באמת קורה לך.
<ש': זנות קטינים זה היום הולדת 18 שלך, זה להסתכל על עצמך במראה ולהבין שהחיים שלך לא משתנים.
<ש': שגיל זה רק שנים.
<ש': זה אומר שאת ילדה שמפחדת מעצמה.
<ש': זנות קטינים זה הרצון למות, שאת מנסה לעשות "הסדר" של בנות ויוצאת בלילות ובימים כי אבא שלך אמר שזה מה שאת צריכה.
<ש': זנות קטינים זה הפעם הראשונה הזאת שאת יוצאת לבד ומרגישה חלולה כי את עושה את זה לעצמך.
<ש': זנות קטינים זה שאת מש"קית הוראה ופיקוד בחוות השומר ואת מרגישה שאת משקרת למערכת ולעצמך.
<ש': זה מערכת שלא מסוגלת להכיל אותך כי את דיסוציאטיבית, כי את ילדה טובה שלא שותה אלכוהול ולא עושה סמים אבל מוכרת את הנשמה שלה.
<ש': זנות קטינים זה שהצבא יחליט שהוא לא יכול לקחת עלייך אחריות כי שתית אקונומיקה רק כי רצית לנקות את עצמך מבפנים, שתמצאי את עצמך לבד.
<ש': זה לקבל את התואר חיילת בודדה לא טהורה ביום שאת משתחררת מהצבא.
<ש': זנות קטינים זה לבחור ללמוד פסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטה הפתוחה כי חסרה לך הבגרות הזאת בהיסטוריה.
<ש': אחרי כמה שנים הסתכלתי לתוך עצמי והבנתי במה הייתי עסוקה אז כשהחברות שלי לכיתה עשו בגרות בהיסטוריה.
<ש': תקומי ותתלבשי מהר.
<ש': מה?
<ש': שמעת כבר, תקומי.
<ש': אני לא רוצה, מה אתה רוצה ממני.
<ש': מחכים לך.
<ש': אני לא רוצה.
<ש': נמאס לי, אני לא באה.
<ש': זה לא יקרה יותר, אתה שומע?
<ש': בואי תשמעי את הבת שלך, עוד פעם השקרים האלה שהיא מכניסה לעצמה לראש.
<ש': זה לא קורה, את מבינה?
<ש': זה כן קורה, אני ראיתי את זה, אבל את משוגעת, אנחנו נאשפז אותך באברבנאל.
<ש': אף אחד ממילא לא מאמין לך.
<ש': היא שוכבת שם ובוכה.
<ש': אבל יש לי היום בגרות בהיסטוריה.
<ש': זה לא משנה, את כישלון, תמיד היית, אנחנו לא יכולים להיות גאים בך בכלום.
<ש': תנו לי ללכת.
<ש': למה באווירה לא טובה?
<ש': למה את תמיד עושה בלגאן ומשתוללת?
<ש': לא נמאס לך שאפילו השכנים כבר מכירים אותך?
<ש': אז שיזמינו משטרה.
<ש': הסגנית חושבת שאת משוגעת.
<ש': אין לי כבר פנים ללכת ברחוב.
<ש': הוא מפיל אותה לרצפה וגורר אותה בגופיה.
<ש': מגיעים לדלת, הוא פותח ונועל אותה בחוץ.
<ש': היא בלי נעליים, עם גופיה, שיער פרוע, כולה מושפלת ומתחננת שיפתח.
<ש': היא לא רוצה שאף שכן יצא ויראה אותה ככה.
<ש': אנחנו הרי משפחה טובה כזאת, מאוד עשירים, יש לנו מלא כסף.
<ש': תיכנסי ותתלבשי ונלך.
<ש': אנחנו נוסעים ברכב.
<ש': עוצרים ברחוב ארלוזורוב ליד פיצה "האט".
<ש': דלת מברזל במרתף, מצלצלים בפעמון וזה נפתח.
<ש': מישהו שם לי משהו על הפנים ואני לא רואה כלום.
<ש': צורחת ואז מגיעה מכה.
<ש': זוחלת על הרצפה, מימין יש חדר ראשון עם מגבות מסריחות, ובשני יושבים אנשים.
<ש': אני שומעת את הרעש.
<ש': בת כמה את?
<ש': "אי", אני צורחת.
<ש': שאלו אותך שאלה, זונה.
<ש': היא שותקת.
<ש': היא נזכרת בדמות ב-ג'י איי ג'יין שהיא כל כך מעריצה.
<ש': קח אותה לחדר.
<ש': בחדר הכול שחור ויש אור כזה אדום.
<ש': אזקו אותה והיכו אותה והיא שתקה.
<ש': כואב לך, זונה?
<ש': תסתכלי עלי כשאני מדבר אלייך.
<ש': מסתכלת ומסובבת את הראש.
<ש': ככה, זונה?
<ש': והוא ממשיך להכות.
<ש': למה, נו, תתנהגי יפה.
<ש': היא שותקת, נאלמת, הגוף שלה חזק, אף אחד לא יכול עליו, שום דבר לא כואב לה.
<ש': היא טייסת והיא נפלה בשבי, היא לא תמסור מידע לאויב.
<ש': הם לא מדברים בשפה שלה, הם מארץ אחרת.
<ש': אנשים נכנסים, הרבה אנשים.
<ש': היא רואה מעורפל.
<ש': יש קצת אור בחוץ.
<ש': אחד גמר לה בפה ועוד אחד על החזה, אחד חדר אליה ואחד מאחור, והיא כבר לא זוכרת כמה וכמה היו שם.
יפעת שאשא ביטון: בוא נימנע מהתיאורים האלה, ברשותך.
<ש': אני מצטער.
<ש': והוא נכנס.
<ש': עוד לא למדת לקח, אה?
<ש': תעני לי כשאני מדבר אלייך.
<ש': אני מסמנת "לא" בראש.
<ש': בואי תלמדי את הילדה לקח.
<ש': אני יושבת על המיטה, ידיים אזוקות מאחור.
<ש': פעם שמו לך מחטים בפטמות?
<ש': מסמנת לשלילה.
<ש': מקווה שזה לא יכאב לי.
<ש': היא שמה אלכוהול מסביב ומחטאה.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שזה סיפור חיים שמתגלגל וכתוב בצורה של סיפור.
יפעת שאשא ביטון: אם יש משהו שאתה רוצה לספר ככה כסיכום או כמעטפת לחוויה שלך אז אנחנו נשמע, אבל אני ברשותך לא אוכל לתת לך להמשיך להקריא את זה עד הסוף, מה גם שאני לא יודעת מה הסוף, איפה הוא, ואנחנו במסגרת של דיון.
יפעת שאשא ביטון: לשיקולך, אם אתה רוצה לומר משהו מהמקום הפנימי אישי שלך.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שגם זה מהמקום הפנימי אישי שלך אבל משהו בעל-פה, לא מהכתוב.
<ש': זנות קטינים זה היום 13 שנים אחרי.
<ש': אני בוגר ואני נשוי ואני מתנדב עם נוער בקהילה, אבל הצלקות ההן לא נותנות לך לתפקד ביומיום, והסיוטים בלילה באים אליך בלילה ומזכירים שלא תוכל להשתחרר ממי שאתה.
<ש': זנות קטינים היא החובות להוצאה לפועל היום.
<ש': זה חוסר היכולת להוציא צ'קים ולשכור דירה.
<ש': זנות קטינים היא לנצח להסתכל על עצמך במראה.
<ש': זנות קטינים זה לחיות בידיעה שאתה בחושך לבד.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ברשותך לשאול, אני בכוונה לא קוראת לך בשמך.
<ש': אין בעיה.
<ש': בשמחה.
יפעת שאשא ביטון: אתה שמעת פה את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אם היית יכול לשתף אותנו איפה פספסו אותך בדרך, איפה אתה מרגיש שאם מישהו היה רואה אותך, יכל להציל אותך, אם בכלל.
יפעת שאשא ביטון: אולי אנחנו פה יושבים וחושבים שאפשר להציל מישהו אבל אנחנו לא באמת יודעים.
<ש': לא יודע, היינו משפחה די נורמטיבית.
<ש': גדלתי במשפחה דתית לאומית, ההורים שלי הורים מאמצים, הורים טובים, בית-ספר לא רע.
<ש': המדריכים שלי בבני עקיבא – מוטי יוגב יושב פה, היה אז המזכ"ל שלנו – לא ראו.
<ש': יועצת בית-ספר, גם השוטר.
יפעת שאשא ביטון: איך הגעת לשם?
<ש': בפעם הראשונה, אבא שלי, הוא חשב שככה אני אשתנה.
<ש': וככה התגלגלתי.
<ש': והפעם הראשונה שאתה עושה את זה לעצמך, אני חושב שזו הפעם הראשונה שהכי כואבת, יותר מכולן, כי זה בעצם להבין שזה כבר לא רק תלוי באנשים, זה גם בחירה שלך, הבחירה הזאת שאתה עושה מהמקום המאוד - - -
יפעת שאשא ביטון: ניסית לצאת מזה?
יפעת שאשא ביטון: באיזה גיל זה התחיל?
יפעת שאשא ביטון: סליחה, אם יש שאלה שאני שואלת יותר מדי, אז תגיד.
<ש': לא, זה בסדר.
<ש': זה התחיל בסביבות גיל 16 ונגמר בגיל 21.
<ש': אתה הופך להיות דיסוציאטיבי, אתה מנותק מהכול.
<ש': אתה אפילו לא יודע שחלק מזה קורה לך, זה כל כך בנורמה שלך.
<ש': וגם כשאתה מנסה לצאת מזה אז אתה חושב – איך אני בכלל מתחיל את החיים, מאיזה נקודה?
<ש': בדיוק באיזו נקודה?
<ש': איזה חיים מחכים לי בחוץ?
<ש': אני אבוא להיעזר בביטוח לאומי, אז אני אתחיל לספר את זה?
<ש': אז איך הפקידה תראה אותי?
<ש': מי האנשים שיסתכלו עלי?
יפעת שאשא ביטון: ניסית לפנות למישהו בתקופה הזאת?
יפעת שאשא ביטון: בעיקר בשנים שבהן היית תלמיד.
<ש': יועצת בית-ספר הפנתה אותי.
יפעת שאשא ביטון: פנית?
<ש': כן.
<ש': מורים בכיתה.
מרדכי יוגב: נחשפת בפניה?
<ש': היא הפנתה אותנו לשירותים של עובדת סוציאלית מהעירייה, אחרי זה גם פגשתי את המשטרה.
יפעת שאשא ביטון: מה זה היא הפנתה אותנו?
יפעת שאשא ביטון: בכוונה אמרת רבים?
יפעת שאשא ביטון: אותך ואת מי?
<ש': היא הפנתה אותי ואת ההורים לשבת בשיחה משותפת עם העובדת הסוציאלית.
יפעת שאשא ביטון: כשבע
יפעת שאשא ביטון: צם מי שהביא אותך ראשון לסיפור הזה זה האבא.
<ש': זה קצת שיחה כזאת - ואז היא שולחת אותך לישון ביחד איתם באותו בית, בוודאי שזה הסתיים במכות או בזה - - -
יפעת שאשא ביטון: שגילית.
<ש': זה מעגליות.
יפעת שאשא ביטון: האבא בעצם לקח אותך ממקום שאתה תהיה עם בנים או עם בנות.
<ש': עם בנים.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שהסיפור היה לנסות לשנות.
<ש': נולדתי אינטרסקס, אז גדלתי בתור בת.
<ש': זה השתנה מאוחר יותר.
יפעת שאשא ביטון: ואז הרעיון היה בעצם אולי דרך הכוח והזעזוע לשנות לך את המקום שהיית בו.
יפעת שאשא ביטון: פה יש סיפור עוד יותר מורכב, כשההורים בכלל משדלים לזנות, ואני תוהה מה קורה עם ההורים האלה היום, שהם בטח שמחים וטובי-לב וכל אחד במקומו הוא.
יפעת שאשא ביטון: וסליחה שעצרתי אותך.
<ש': זה בסדר.
יפעת שאשא ביטון: אבל השיחה שניהלנו עכשיו הייתה לי מאוד חשובה כדי להבין מאחורי הכאב הגדול הזה שהקראת, מה באמת היה שם.
יפעת שאשא ביטון: אפשר להחזיר את השידור.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שמה שאני לוקחת מהסיפור הזה – שאני כולי מצומררת ממנו – זה איפה אנחנו, באמת איפה אנחנו?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כאילו עובדים לפי הספר, עושים את כל מה שצריך, יועצת בית-ספר והיא מפנה לרווחה, והרווחה זה מה שצריך.
יפעת שאשא ביטון: בסוף היא מושיבה אותו בכלל עם האבא, כשהאבא הוא המקור של כל הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: ואיפה אנחנו בתוך התהליך יודעים יותר טוב או יותר נכון מה לעשות, וזאת שאלה.
יפעת שאשא ביטון: לא בטוח שיש לנו תשובות פה עכשיו לדבר הזה, אבל זאת שאלה שאנחנו צריכים לשאול את עצמנו באומץ: איפה אנחנו יכולים לעשות את הדברים יותר טוב מאשר אנחנו עושים אותם היום?
יפעת שאשא ביטון: כי על פניו הכול פה היה לפי הכללים אבל אנחנו רחוקים מאוד מלהשיג את מה שהיינו רוצים להשיג שם.
יפעת שאשא ביטון: דנה, ואחר כך חבר הכנסת מוטי יוגב.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, דנה.
<דנה רוטשילד: תודה.
<דנה רוטשילד: עורכת-הדין דנה רוטשילד מהקליניקה לזכויות ילדים ונוער באוניברסיטה העברית.
<דנה רוטשילד: הקליניקה שלנו נותנת סיוע וייצוג משפטי לנוער בסיכון, בעיקר בקצה הרצף.
<דנה רוטשילד: העיסוק שלנו הוא לא ישיר אומנם בזנות קטינים אבל מן הסתם, מעצם העיסוק באוכלוסייה הזאת עולים ככה כל מיני מקרים בהבנות שרציתי גם להעלות כאן כדי שאולי הנושא יוצף.
<דנה רוטשילד: מדובר כאן הרבה על עבודה של משרד החינוך ומשרד הרווחה וכו'.
<דנה רוטשילד: אני נתקלתי במקרים של אוכלוסייה של קטינים שאינם אזרחים או תושבים לא יהודים, שאני לא רואה שיש להם מענה.
<דנה רוטשילד: אני יודעת לפחות על מקרה אחד בירושלים של קטינה שהייתה בזנות, פלסטינית, שמשרד הרווחה סירב להפעיל את חוק הנוער ולסייע לה בגלל נוהל שיש של משרד הרווחה בנושא הזה של קטינים פלסטינים.
<דנה רוטשילד: יש קטינים שאין להם מעמד, גם אם הם לא פלסטינים למשל, הדבר הזה יוצר קשיים.
<דנה רוטשילד: אין מענה בהקשר הזה באופן כללי ולכן אנחנו לעתים לוקחים על עצמנו מקרים כאלה.
<דנה רוטשילד: קטינה אחת למשל שניסינו לסייע לה, ההבנה שלה הייתה שאין מענה כל כך הרבה זמן ממשרד הפנים, אולי הדרך בשבילה זה בגיל 18 למצוא מישהו שיוכל לסייע לה לצאת מהמקום הזה, להתחתן וכו'.
<דנה רוטשילד: אני חושבת שבהקשר של אוכלוסייה בקצה הרצף שמטופלת על-ידי משרד הרווחה, הזנות מתגברת הרבה פעמים במקרים שדווקא נופלים בין הכיסאות.
<דנה רוטשילד: אנחנו רואים למשל את המקומות האלה בעיקר במקרים שבהם קטינים בורחים מהמסגרת, ממשיכים לברוח, והמענה הרבה פעמים בחוץ הוא מענה כזה שיש מישהו שנותן קורת גג תמורת כל מיני דברים או דואג לך תמורת כל מיני דברים, וכמו שזה נראה היום המערכת לא מצליחה להתמודד עם הסוגיות האלה.
<דנה רוטשילד: סוגיה נוספת היא של קטינים שמתבגרים ומגיעים לגיל 18, ואני מאוד מתחברת למה שנאמר פה.
<דנה רוטשילד: יש צורך הישרדותי.
<דנה רוטשילד: אתה צריך מקום להיות בו, וכשההיצע הוא כל כך נמוך וכל מסגרת שיש דורשת ראיונות וחודשים של רשימות המתנה, אתה מוצא את הפתרון בדרך הישרדותית אחרת, את מוצאת בדרך כלל, בעזרת ככה כל מיני אנשים שדואגים תמורת דברים מסוימים ולכן יש גם קשיים לאורך הדרך.
יפעת שאשא ביטון: יש גם בנים וגם בנות.
<דנה רוטשילד: כן, אני יודעת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו היינו בבית, ונכנסים, את רואה גברים ונשים, כאילו זה כל סביבה חברתית נורמלית, לצורך העניין.
יפעת שאשא ביטון: זה לא שאת נכנסת ואת רואה רק נשים, וזה גם חלק מהתפיסות.
<דנה רוטשילד: זה ברור לי ואני מכירה.
<דנה רוטשילד: הקליניקה שלנו מסייעת רבות לנערות ולכן אלה המקרים שאנחנו נתקלים בהם.
<דנה רוטשילד: אני חושבת שיש כשלים לאורך הדרך שאפשר גם לחשוב איך לפתור אותם כדי לסייע לאוכלוסייה הזאת שהרבה פעמים מגיעה למקומות האלה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, דנה.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר בהקשר הזה של המענים שניתנים.
יפעת שאשא ביטון: אחת הלקונות שצריך לפתור אותה, אנחנו הרי גם מנסים למנוע את הזנות אבל אני כן רוצה להעלות את זה כי אני חושבת שבכל דיון חשוב להציף את זה.
יפעת שאשא ביטון: במסגרת הסיור שהיינו, יש בית שנותן מענה בעצם לבני ובנות הנוער האלה, אבל יש בעיה.
יפעת שאשא ביטון: אם הם מגיעים באמצע הלילה, לצורך העניין, או מבקשים את המחסה, הם לא יכולים לקבל מענה אם אין אישור של האפוטרופוס.
יפעת שאשא ביטון: ואם היה להם אפוטרופוס שבאמת יכול להחזיק אותם ולתפוס אותם ולשמור עליהם אז לא בטוח שהם היו מגיעים למקום הזה.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו קצת יורים לעצמנו ברגל.
יפעת שאשא ביטון: עד שכבר מגיעים נער או נערה לפתח הבית ומבקשים את המקלט הזה, אנחנו לא שם בשבילם.
יפעת שאשא ביטון: יש נציגים של משרד המשפטים?
יפעת שאשא ביטון: את היית פה קודם?
יפעת שאשא ביטון: אז צריך לראות איך אנחנו מסדרים את הסיפור הזה ודואגים, אם זה בחקיקה או אם בכל דרך אחרת שנוחה וטובה לכם, שילדים מבקשים מענה, ילדים יוכלו לקבל אותו, ואחר כך לעשות את הבדיקות שנדרשות מול מי שצריך כי בסוף בסוף אנחנו בנינו את המבנים האלה כדי להיות שם בשבילם.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מוטי יוגב רצה לשאול כמה דברים ואז אני בשמחה אתן לכם להתייחס.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מוטי.
מרדכי יוגב: ברשות כולכם, ולא הייתי בתחילת הדיון אבל הבעיה ידועה.
מרדכי יוגב: נדמה לי שהנגישות של הסמארטפון ושל כל אמצעי המידע, האינטרנט, הם יוצרים את החשיפה, גילאים יותר מוקדמים ובעיות יותר קשות.
מרדכי יוגב: נדמה לי שכמו בעיות רבות נוספות – ופה הוועדה עושה את עבודת הקודש – שאלה מי הגורם במדינה, ואנחנו רשאים לשאול את השאלה הזאת ולנסות לתת לה גם תשובה.
מרדכי יוגב: אני אומר תמיד, הcase-manager, הוא צריך לתכלל את האחרים.
מרדכי יוגב: ברשויות - ואני מבקש מכם אם מישהו מכיר רשות שבעניין הזה עובדת מצוין או טוב - כמו שאתמול לצורך העניין היינו בבאר שבע בתכלול מדהים של קליטת העלייה, שונה ממקום אחר ואני מכיר קצת גם מקומות אחרים.
מרדכי יוגב: יכולנו להגיד רק שבח וכולם אומרים, כל מה שראש העיר שם בלבו שחסר במשרד ממשלתי, אז כל כך אכפת לו והוא שם, עירונית.
יפעת שאשא ביטון: אתה שואל מי מתכלל את נושא הזנות בקרב קטינים.
מרדכי יוגב: מי מתכלל ברמה הממשלתית, והאם אנחנו יכולים להגדיר כוועדה שאנחנו דורשים שזה יהיה משרד הרווחה או זה יהיה המשרד לביטחון פנים או זה יהיה משרד החינוך או זה יהיה משרד המשפטים.
מרדכי יוגב: לי נראה ברי שמשרד הרווחה לצורך העניין אבל לא ברור, ואז הוא ה-case-manager גם לרמה הממשלתית וגם להשיב תשובות כי הוא עשה שולחן עגול באחריות שלו.
מרדכי יוגב: לצורך העניין, פעם חשבתי שיש סמנכ"ל כזה במשרד ראש הממשלה, אבל להערכתי הוא לא עושה כלום – אני לא אזכיר את שמו – רציתי שייכנס לעניין.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל בוא נתמקד בשאלות כי אנחנו כבר אחרי הזמן.
מרדכי יוגב: ועובר לעניין ברמה העירונית, וודאי יש לכם דוגמאות מעיריות שיש ישיבה כזאת אחד על אחד, גם אם זה אלף נערים או אלף נערות, אז כל שבוע מעלים את ה-100 ואת ה-200.
מרדכי יוגב: נכחתי בישיבות כאלה גם ברשויות ובמהירות כזו ואחרת יודעים שהילד או הילדה הזאת לא נאבדו.
מרדכי יוגב: זה צד אחד של שאלה, והדיון לא נגמר, אז גם אם הזמן נגמר אני חושב שיש מקום לשים את זה.
יפעת שאשא ביטון: ברור שיהיו דיוני המשך.
מרדכי יוגב: הדבר השני, אנחנו ניסינו להביא חוק – אולי גם את היית אתי; הייתה לו התנגדות – המועצה לשלום הילד הייתה זו שיזמה אותו, יחד עם חברתי מיכל רוזין, שיחייב מורים, פסיכולוגים, יועצים, פסיכיאטרים, רופאים ואחיות, ובחוק שני שוטרים ושופטים, ללמוד על האבחון.
מרדכי יוגב: המועצה לשלום הילד הוציאה פק"ל מצוין, חוץ מדבר אחד שהסבתי את תשומת לבה לדבר שאני בניסיונות או בתקופות מסוימות יצא לי להיחשף אליו, ואז לא היו מפספסים למחרת את הבחור שדיבר פה בכאבה או בכאבו כי המורה או רופא המשפחה או האחות, מי שבא אתו במגע למחרת או בימים שלאחר מכן, הייתה יודעת – והפורמלים, כי הורים לא יודעים דברים כאלה – הייתה יודעת להפנות הלאה, היה לה את הפק"ל הנדרש מה היא עושה עם זה.
מרדכי יוגב: היא בוודאי לא נדרשת לכניסה לטיפול עומק, היא לא יודעת, מה היא עושה עם זה.
מרדכי יוגב: הדבר השלישי, אני חושב שבעידן המחשב, אותו case-manager – וכמובן, הכול תחת סיווג ותחת סודיות וכו' – היה צריך לעבור באיזשהו מחשב איזושהי כוכבית שמסבה את תשומת לב המעטפת, עובד רווחה, עובדת רווחה או כל גורם אחר נוסף.
מרדכי יוגב: אני לא יודע להגיד בזה משהו פק"לי.
יפעת שאשא ביטון: שיהיה שיח ותקשורת בין הרשויות, זה מה שאנחנו מנסים לקדם בחקיקה.
מרדכי יוגב: אני עובר רגע למה שאמרתי.
מרדכי יוגב: אני לא הייתי מזלזל בשולחן עגול כי יש פה צדדים רבים כדי לצמצם את התופעה.
מרדכי יוגב: יש פה את ענישת הלקוחות ואת התביעה מהמשטרה שתיכנס לשם, ויש כתובות, שתיכנס לשם.
מרדכי יוגב: ואיך מפלילים, שתחשוב על זה.
יפעת שאשא ביטון: לא מזלזלים בשולחנות עגולים אבל אני לא צריכה שולחן עגול בשביל - - -
מרדכי יוגב: ויש את הטיפול בקטינים ובנוער, בשילוב, כולל ארגוני המגזר השלישי, על"ם ואחרים, ויש פה את הצד החינוכי שאני לא הייתי תולה בו הכול כי דווקא אותו תלמיד כן יקשיב או לא יקשיב וכו', ויש את התשתית העירונית.
מרדכי יוגב: ולכן הייתי מצרף פה את הרשויות גם, את השלטון המקומי, כי לא שעליו זורקים את הבעיה אבל הוא בדרך כלל זה שעומד על הדברים ובסוף גם אחריותו לאנשיו ולילדים שלו וזה העתיד שלו.
מרדכי יוגב: אסיים את דברי בתם ולא נשלם.
מרדכי יוגב: צריך להמשיך ולגעת - -
יפעת שאשא ביטון: לצערנו הרב.
מרדכי יוגב: - - ובכל הצדדים.
מרדכי יוגב: בהרתעה של אלה שבאים לצרוך ובענישה שלהם, וזה בטיפול המשטרתי והמשפטי, בחינוך וברווחה, בשילוביות ביחס לנוער ולילדים ולנערים ולנערות, ובמתן הכלים לאבחון לגורמים הפורמליים ובניסיון שלנו לאכוף שאכן זה יקרה, בין אם בתקנה ובין אם בחקיקה, ואני עוד אדבר אתך על כך כי לא הצלחנו להבקיע, לא את שר הרווחה ולא עוד כמה גורמים.
מרדכי יוגב: וגם בצד החרדי היה חשש – והבאנו להם תוכניות רלוונטיות אליהם, בלי לפרוץ מעגלים, וזה גם קיים במקומות מסוימים אבל לא באופנים מחייבים אלא באופנים מתנדבים.
מרדכי יוגב: כל הדרכים הללו, אני מקווה שנשמע פחות סיפורים קשים כמו ששמענו פה קודם.
יפעת שאשא ביטון: שנצליח לבלום את זה לפחות.
מרדכי יוגב: עוד מילה קטנה, סליחה ברשותך.
מרדכי יוגב: האם יש לנו באיזשהו מקום סקר על מיקוד באזורים או על מיקוד בסוגי אוכלוסייה, ואומר פה גם למשטרה וגם למשרדים, אז גם ראוי היה שם ליישם איזשהו ניסיון של מודל.
מרדכי יוגב: רוצה לומר, האם מחוז המרכז לא יודע – שואל את עצמי, האם אוכלוסיות מסוימות.
יפעת שאשא ביטון: יודעים, יודעים.
יפעת שאשא ביטון: יודעים בדיוק מי נמצא, איפה, כמה, למה.
מרדכי יוגב: ומתוך כך - - -
יפעת שאשא ביטון: צריך ללמוד, להפיק את מה שצריך.
מרדכי יוגב: לעתים כשאין תקציב או שאי אפשר לעשות הכול, אז ראוי למקד לשם משאבים, גם משטרתיים וגם רווחתיים.
יפעת שאשא ביטון: גם במענים שנותנים לנוער בזנות, מרכזים את זה באמת לאזורי המרכז ששם יש את המסה העיקרית.
יפעת שאשא ביטון: נוער של הפריפריה מגיע בעצם למרכז.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו צריך לעשות, ואת זה אנחנו מנסים לפרוץ.
<אודיה איפרגן: אני אגיד רק על קצה המזלג.
<אודיה איפרגן: קודם כול, באמת ההסתכלות הזאת של הראייה הבין-משרדית ושילוב הכוחות זה משהו מאוד משמעותי ואני חושבת שבפועל הממשלה באמת כבר מזה זמן רב עובדת בצורה הזאת, בלי להיכנס לשאלה של מי ה-case-manager כי כל פעם השאלה על מה המיקוד.
<אודיה איפרגן: זאת אומרת, אם אנחנו בנושא של האכיפה כמיקוד אז משרד הרווחה לא יכול לתכלל את זה אבל יש ממשקים שונים וזה מתקשר לסיפור של הנוהל שהוזכר פה קודם שההסתכלות בגדול שיש מקום לשיתוף הפעולה ולהעברת מידע אבל בגבולות כמובן.
<אודיה איפרגן: נושא של מסירת שמות הוא מאוד בעייתי.
<אודיה איפרגן: עדיין יש מספיק מידע שיכול לעבור לטובת המטרה, תוך שמירת האיזונים שלא להבריח את הקטינים המטופלים ולאפשר מקסימום הגנה, ולא ניכנס לפרטים אבל זה משהו שהוא נלווה לאכיפה והוא לא בא במקום האכיפה.
<אודיה איפרגן: רציתי לציין באמת גם את נושא השילוב של השלטון המקומי שהזכיר חבר הכנסת יוגב, שבאמת משרד הרווחה רואה חשיבות רבה בשילוב של השלטון המקומי וחלק גדול מהמרחבים שנפתחו, הם מופעלים באמצעות השלטון המקומי.
<אודיה איפרגן: יש מימון רב של המשרד אבל יש חשיבות שבאמת זו עבודה של השלטון המקומי העניין הזה וחלק מהאחריות שלו.
<אודיה איפרגן: אני רוצה להתייחס לנושא של הלינה שאת הזכרת.
<אודיה איפרגן: אנחנו יושבים על המדוכה, אלה מרכזים שבסופו של דבר ביוזמה שלנו נפתחו.
<אודיה איפרגן: יש פתרונות משפטיים אבל הם זמניים בינתיים, זאת אומרת לילות ספורים כן מאפשרים את הלינה כי אנחנו מאפשרים פרשנות משפטית שאומרת שקרוב לוודאי שההורים לא מתנגדים לזה שלילדים יהיה מקום לינה ולא שיישנו ברחוב.
יפעת שאשא ביטון: זו התקדמות.
יפעת שאשא ביטון: בפעם האחרונה שהיינו הם דיברו על להשאיר לפחות עד הבוקר, עד שש בבוקר.
<אודיה איפרגן: אז אנחנו מדברים היום על קצת יותר מרחב של זמן.
<אודיה איפרגן: עדיין, לזמן שהוא ממושך מעבר לכך אנחנו צריכים למצוא את הפתרונות כי מצד אחד יש לנו אינטרס באמת שהילדים יבינו שההורים צריכים להיות בתמונה אלא אם כן מדובר בהורים שפוגעים, אבל ככל שלא מדובר בהורים שפוגעים - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל גם הם הורים שהם לא מספיק חזקים.
יפעת שאשא ביטון: בואו, אנחנו לא - - -
<אודיה איפרגן: נכון.
<אודיה איפרגן: אז אנחנו יושבים על המדוכה.
<אודיה איפרגן: אני רק רוצה לומר, זה לא רק עד הבוקר, אנחנו מאפשרים קצת יותר.
<אודיה איפרגן: אנחנו מנסים למצוא פתרונות ויושבים על העניין הזה.
יפעת שאשא ביטון: כן, כי הרי בסופו של דבר, וזאת המציאות, אם הילדים האלה לא יהיו בתוך הבית המוגן הזה, אז הם יהיו ברחוב - באיזה חדר מדרגות במקרה הטוב, ותחת כיפת השמים במקרה הרע.
<מלי אורגד: רק להוסיף ולומר.
<מלי אורגד: אני מבינה ש"הלב 24/7", אתם הייתם וביקרתם שם.
<מלי אורגד: יש לנו עוד 14 מרחבים חדשים - שבעה מורחבים עם לינה, עם הלנת חירום, ושבעה אחרים מצומצמים יותר.
<מלי אורגד: מתוכם חמישה כבר נפתחו:
<מלי אורגד: בפתח תקווה, ראשון לציון, רחובות, אילת וחיפה.
<מלי אורגד: אז חשוב להזכיר את זה ולומר שזה כן נעשה ואנחנו כל הזמן סביב זה.
<מלי אורגד: רק להערה שלך של מענים.
<מלי אורגד: אומנם אנחנו לא דנים פה על גילאי 18 ומעלה.
<מלי אורגד: אני, כמפקחת ארצית בתחום הזה של נפגעות תקיפה מינית ונפגעי תקיפה מינית, יכולה לומר לך שגם הנושא הזה בשנה האחרונה, לא הוכפל אלא שולש.
<מלי אורגד: יש לנו היום שישה מרכזים רב-תחומיים, והשביעי בדרך.