GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<זאב גולדבלט: אז נכון שהחוזר חדש, אבל התופעה של ילדים אלרגיים בגנים ובבתי הספר, היא ידועה ו-וותיקה.
<זאב גולדבלט: לכן את ההנחיות, שאף אחד לא המציא בחוזר את הגלגל, צריך היה ליישם כבר קודם.
<זאב גולדבלט: למיטב ידיעתנו, בפורום יש מספר ילדים – אולי לא גבוה במיוחד, אבל יש מספר ילדים שנמנע מהם לפקוד את מוסדות החינוך בשל היעדר נגישות של המוסד, סירוב של המערכת להצמיד ליווי מתאים.
<זאב גולדבלט: אנחנו מבקשים שלפחות בשלב הביניים, למרות שזה לא פתרון הוליסטי ומלא - להצמיד סייעות רפואיות לאותם ילדים.
<זאב גולדבלט: אנחנו רוצים להדגיש את האחריות של מנהל וצוות המוסד החינוכי לשלום הילדים.
<זאב גולדבלט: אני בכוונה כל הזמן מדבר על מוסד חינוכי – כי בראייתנו, מדובר על גנים, פעוטונים, בתי ספר - הכול חד הם.
<זאב גולדבלט: כל מוסד שבו נמצאים או לומדים הילדים, מבחינתנו זה מוסד חינוכי.
<זאב גולדבלט: מטרת ההנחיה היא שילוב של הילד בעל האלרגיה ברמה שמסכנת חיים בשלל הפעילויות של המוסד החינוכי, ויש לזכור את זה – בין אם זה מבוצע בתוך המוסד, ובין אם מחוצה לו, כלומר אם הילדים יוצאים לטיול או לפעילות חוץ מוסדית, גם שם יש לממש וליישם את הנחיות כדי שאותו ילד לא יודר- - -
<זאב גולדבלט: הפורום כמובן מבקש ואף דורש שהמוסד החינוכי יידע את כל ההורים על המוגבלות והאיסור של הכנסת האלרגן המסכן את הילד לאותו מוסד.
<זאב גולדבלט: דיברתי על זה גם בדיון הקודם, ואני מעלה זאת גם כעת.
<זאב גולדבלט: אנחנו קוראים גם כאן לשלב את ועד ההורים המוסדי והישובי להעלות את המודעות והנגשת המוסד, להטמיע את המודעות והאחריות בטיפול בילדים אלרגניים בקורסי עזרה ראשונה, רענונים שניתנים לצוות המוסדות.
יפעת שאשא ביטון: זה כל ההכשרה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על משהו שהוא הרבה מעבר.
יפעת שאשא ביטון: כל העזרה ראשונה והכול, הכול נחמד.
<זאב גולדבלט: החלק שדיברתי עליו גם שם, להכין תוכנית מובנית להגברת המודעת לנושא הזה גם בקרב הילדים, גם בקרב ההורים.
<זאב גולדבלט: בפירוש נשמח לעזור עם הוועדים שיש לנו, ונעשה לזה שיווק כמו שצריך, אבל חייבים להסכים על תוכנית וליישם אותה גם בקרבנו.
<זאב גולדבלט: אני מדבר על ההורים לא של הילדים האלה; לקהילה כולה.
<עירית ליבנה: הפורום היה שותף לכתיבת חוזר המנכ"ל.
<עירית ליבנה: עכשיו שיהיה שותף גם להפצה ולהטמעה.
<זאב גולדבלט: ודאי.
<זאב גולדבלט: זה טריוויאלי.
יפעת שאשא ביטון: יש לכם משימה לגיוס ההורים בתוך המערכת – שיבינו שזה חלק מאורח חיים.
<זאב גולדבלט: אנחנו עושים את זה בשמחה ובששון.
יפעת שאשא ביטון: פה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה גם בשטח.
<זאב גולדבלט: כרגע עדכנו אותך שהיינו שותפים גם לכתיבת חוזר מנכ"ל.
יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו עושים פה דברים יפים, וכשזה מגיע לשטח, יש את אלה שזה חלק מה"אין", להתנגד.
יפעת שאשא ביטון: צריך לראות איך מפרקים את ההתנגדויות האלה ויוצרים קהילות קצת יותר תומכות ומכילות.
<זאב גולדבלט: ברגע שנבין שחלק מהאחריות הקהילתית זה לא לסכן את הזולת, אני חושב שנצליח לגייס את ההורים כולם.
יפעת שאשא ביטון: וזה לא דרמה אם הילד לא יאכל בחמש שעות בית הספר את השוקולד – יאכל את זה בבית.
<עדי מן: עדי מן, יו"ר ועד הגנים הארצי.
<עדי מן: אני רוצה להתמקד יותר בגני הילדים.
<עדי מן: הרבה פעמים אנחנו מדברים על מוסדות חינוך כבתי ספר, ששם הפרקטיקה שונה מהיישום בגני הילדים - גם בהכשרה ובהעברת המידע לצוות הגן, שכל צוות גן הוא צוות כשלעצמו.
<עדי מן: זה אומר גם גננת, מצד אחד, שזה משרד החינוך, וגם סייעות, ששייכות לשלטון המקומי, ואז יש לנו שתי פונקציות שאנחנו צריכים דרכן להעביר את כל ההסברה ואת המידע הזה.
<עדי מן: אז שוב – הפרקטיקה בגנים היא שונה בתכלית.
<עדי מן: אני חושבת – וזה משיחה עם חברתי בימים האחרונים – שאחד הפתרונות בגני הילדים באופן ספציפי יכולים להיות הנושא של הזנת בוקר מוסדרת, משותפת בגני הילדים, שמשרד החינוך יוביל אותה – כמובן, בראשות עירית ליבנה, שיודעת בדיוק מה אנחנו צריכים.
<עדי מן: זה יכול לפתור את כל הבעיה של להביא מזונות שמסוכנים לילדים האלרגיים בגנים.
<עדי מן: אני רואה את התופעה הזו רק מתרחבת.
<עדי מן: בגנים של הילדים שלי יש שלושה ילדים בכל גן שיש להם אלרגיות מסוגים מפחידים שונים, ויש להתייחס לזה.
<עירית ליבנה: זה כתוב פה: מומלץ לקיים ארוחות משותפות בגן הילדים.
<עירית ליבנה: אתם הוספתם את זה.
<עדי מן: זה לא צריך להיות מומלץ.
<עדי מן: זו צריכה להיות הנחיה חד-משמעית.
<עירית ליבנה: אנחנו צריכים להיות חכמים.
<עירית ליבנה: אי-אפשר ללכת כנגד.
<עירית ליבנה: יש פה אמירה – למשל, ומיכל, אני אומרת לגבי הקיזוז.
<עירית ליבנה: היתה דרישה של הורים לומר: הכנסנו לחוזר הזה את כל הבקשות, כי הורים רוצים, והם צודקים.
<עירית ליבנה: אומרת מיכל מהשלטון המקומי: אל תתחשבנו אתי.
<עירית ליבנה: יש סייעת בגנים.
<עירית ליבנה: אם נכתוב חייבים, צריכה להיות פה אמירה של מרכז השלטון המקומי, כי זה דורש מהסייעת יותר.
<עירית ליבנה: אנחנו צריכים להיות חכמים באמירות שלנו.
<מיכל מנקס: בנינו יחד את המודל.
<מיכל מנקס: אז הם רוצים, אז מה?
<מיכל מנקס: אז בואו נרצה את ההורים על חשבון הרשות המקומית כי זה לא יוצא מהכיס שלכם.
<עירית ליבנה: ממש לא.
יפעת שאשא ביטון: זה לא על חשבון השלטון המקומי.
יפעת שאשא ביטון: אני מתקנת.
<מיכל מנקס: ודאי שכן.
<מיכל מנקס: אם אני צריכה להחזיר כסף על אוכל שהילד שלה לא אוכל, כי הוא מביא מהבית- - -
<נעמה קציר שמואלי: אם הוא לא אוכל את האוכל, מה הבעיה?
יפעת שאשא ביטון: השאלה, אם המנות האלה מוזמנות – כן או לא.
<מיכל מנקס: זה נכון, זה נורא צודק, זה כמו לומר: סליחה, הגן בחר חוג בלט, והבת שלי לא רוקדת – תורידי לי את החוג.
<מיכל מנקס: יורידו לך את החוג?
יפעת שאשא ביטון: אבל באותה מידה יש רשויות מקומיות, שאם הילד לא אוכל – ואת זה ניסינו להפסיק – סליחה, אם הילד לא שילם, לא נותנים לו מנה.
יפעת שאשא ביטון: גם נגד זה יצאנו, כדי שהדברים הללו לא יקרו יותר.
<מיכל מנקס: זה לא אנושי, אבל מה שאמרנו – אין בעיה.
<מיכל מנקס: מי שלא אוכל – לא מזמינה לו מנות - ניתן את הכסף להורים.
<מיכל מנקס: אנחנו ביקשנו את ההפך.
יפעת שאשא ביטון: הילד פשוט לא משלם הזנה ולא מקבל הזנה.
<מיכל מנקס: אבל ההפך אומר, אם הילד כן אוכל, המנה שלו עולה 30 שקלים, משרד החינוך משפה ב-15 במקרה הטוב.
<מיכל מנקס: מי סופג את ההפרש?
<מיכל מנקס: הרשות.
<מיכל מנקס: אז ביקשנו – אם אני מחזירה כסף – אין בעיה.
<מיכל מנקס: תכתבו את זה.
<מיכל מנקס: אבל תכתבו גם את ההפך.
<נעמה קציר שמואלי: אל תחזירי כסף.
<נעמה קציר שמואלי: אל תגבי מלכתחילה.
יפעת שאשא ביטון: בגנים זה אוטומטית, הגבייה של כל הגן?
יפעת שאשא ביטון: למשל, אני נמצאת ביום לימודים ארוך – לצורך העניין – ואני מחליטה, אם אני רוצה שהילד שלי תהיה בהזנה.
יפעת שאשא ביטון: אם כן, אני משלמת.
יפעת שאשא ביטון: אם לא- - -
<מיכל מנקס: מחיר הצהרון כולל ארוחת צהריים.
<מיכל מנקס: אני מדברת רק על הצהרון.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה נכון, כי אם הצהרון הוא משולם בפול הכולל יחד עם ארוחות צהריים, ההורה ממילא משלם את כל הסכום.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להבין מה את אומרת עכשיו, אבל כשההורים משלמים הזנה בנפרד – ברגע שבחרתי שהילד שלי לא יהיה, אני לא משלמת.
יפעת שאשא ביטון: כך זה עובד.
<עדי מן: להזנה צריך 100% הסכמה.
<עדי מן: אני מדברת על הזנת בוקר – על הארוחה בבוקר, שבמקום שיביאו מהבית ארוחת עשר, שתהיה הזנה משותפת.
<עירית ליבנה: אנחנו אומרים – צריך לדבר עם מרכז השלטון המקומי, כי זה דורש יותר.
<עירית ליבנה: תבינו.
<עדי מן: כשזה הופך להיות המלצה, זה אומר שזה על דעת הורי הגן.
<עירית ליבנה: זה לא רק.
<עירית ליבנה: זה גם גננת, זה בעיקר הצוות וההורים.
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לכם את זה פשוט.
יפעת שאשא ביטון: אל תסתובבו סביב המעגל.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא כזה: משרד החינוך, כמו בעוד הרבה דברים אחרים, ואני לא אומרת זאת לגנות אלא אני אומרת זאת כמציאות – אין לו שיניים מול השלטון המקומי כדי לחייב אותם, ואין לו שיניים מול הסתדרות הגננות כדי לחייב אותם.
יפעת שאשא ביטון: ובשבילו לצאת למלחמות – ראו ערך מה עשינו פה בשכחת ילדים – כמעט נשרף החדר, אבל בסוף יצאנו עם גיוס.
יפעת שאשא ביטון: למה - כי עדיף לנו שיתגייסו כמה שיותר במערכת מאשר להשאיר את זה פרוץ לגמרי, כי אף אחד לא היה מסוגלת לתת הנחיה חד-משמעית כדי שהדברים יקרו.
יפעת שאשא ביטון: אז זה לא כי משרד החינוך לא רוצים.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שהם מאוד רוצים, אבל הם לא רוצים עכשיו להתעמת עם כל העולם והאחרים.
יפעת שאשא ביטון: השאירו את זה כך.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי לך את האמת?
<נעמה קציר שמואלי: העימות הוא הרבה פעמים כשלא עושים את ההזנה; כשיש לך שלט בגן: אסור להכניס זה, זה.
יפעת שאשא ביטון: זה נשמע נורא.
יפעת שאשא ביטון: צריך לראות איך אנחנו מכשירים את הלבבות בסיפור הזה כדי שתיעשה עבודה אמתית עם הצוותים, והצוותים, ברגע שיש להם יותר כלים, ויש הכשרה מתאימה, הם גם ירגישו יותר בטוחים ללכת למהלכים כאלה.
יפעת שאשא ביטון: הם גם יבינו שעבורם זה הרבה יותר פשוט מאשר המציאות הזו של ילד ככה וילד ככה.
יפעת שאשא ביטון: אם לשם נכוון, זה יעזור לכולם.
<זאב גולדבלט: אני חושב שברגע שתאמצו את הסיסמה מציל נפש אחת, ותחברו את זה לנושא זה, אנשים ישתפו פעולה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא בסיסמאות.
<עדי מן: עוד שתי נקודות קצרות.
<עדי מן: אני רוצה לחזק את הנושא של ההסברה גם להורים של הילדים האלרגיים וגם להורים האחרים.
<עדי מן: זה מאוד חשוב.
<עדי מן: בגני הילדים ההסברה היא הרבה יותר קשה, כי אם לגננת קצת יותר קשה מול ההורים, קשה לה לדברר את הדברים האלה, היא נכנעת יותר מהר.
יפעת שאשא ביטון: הפחד מלנער את המערכת.
<עדי מן: פה, שוב – צריכה להיות הכוונה יותר ספציפית לכיוון הזה.
<עדי מן: הדבר הכי נורא הוא שבגילאים קצת יותר גדולים – גן חובה, כיתות א', ב', הם מתחילים לאבד את זה, ונמאס להם מהילד האלרגי, ואז מתחילות הערות פוגעניות וחרמות, ושלא נדע, מגיעים למצב שהוא קטלני.
<עדי מן: צריך למנוע את זה.
יפעת שאשא ביטון: זו עבודה חינוכית, עבודה חינוכית.
יפעת שאשא ביטון: צריך להחזיר את החינוך למערכת החינוך ולעסוק בעבודה חינוכית.
יפעת שאשא ביטון: זה נכון לגבי הילדים האלה, ונכון גם להורים.
יפעת שאשא ביטון: זה נכון לגבי הילדים האלה וזה נכון גם כלפי הילדים שמרשים לעצמם בתוך המערכת גם כלפי המורים, וגם לגבי ילדים שמרשים לעצמם כלפי ילדים אחרים בלי קשר לאלרגיות כשאין סיבה.
יפעת שאשא ביטון: חינוך, חינוך, חינוך.
יפעת שאשא ביטון: אסור להרפות, ולזכור שהילדים האלה נמצאים בפוטנציאל להצקה כדי לראות איך אנחנו מלכתחילה ממתנים את זה.
<עדי מן: נקודה אחרונה - לגבי הסייעות.
<עדי מן: אם אנחנו נעשה הזנת בוקר, ולא נצטרך את הסייעות הצמודות, אולי נוכל להשתמש בהן למחסור בסייעות שיש בגני הילדים.
יפעת שאשא ביטון: לא יהיו סייעות צמודות יותר.
יפעת שאשא ביטון: זו סוגיה אחרת שיש לטפל בה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שסייעות – צריך לצאת מהקונספט הזה.
יפעת שאשא ביטון: ואגב, זה כן 100 מיליון שקלים – קצת יותר היום – שמתפנים לנו לטובת דברים אחרים ולטובת מענים במקומות שבאמת חייב אותם, כי אנחנו יודעם שיהיו מקומות שעדיין נצטרך לת את המענה הייחודי.
יפעת שאשא ביטון: לא לשכוח, זה לא יורד מסדר-היום.
יפעת שאשא ביטון: יש אם, לא אומר את שמה.
יפעת שאשא ביטון: תתארי את המצב, ואז אתן לאם נוספת.
יפעת שאשא ביטון: זה לא דיון רגיל.
יפעת שאשא ביטון: זה דיון מקצועי.
יפעת שאשא ביטון: רק דברים שהם נוספים.
אם: שלום.
אם: אני אמא למה שהבנתי שנקרא מקרה קצה – אלרגיה לחלב, ליותר מעשרה דברים, ברמה מסכנת חיים, כולל גם הרחה.
אם: היה לנו קושי רב מאוד למצוא גן.
אם: החיפוש ארך יותר מארבע שנים.
אם: התחלנו לפני חודשיים בגן חובה.
אם: אני רוצה לספר על ההצלחה הזו, שהגננת לקחה על עצמה – אנחנו לא מראשון ולא מרחובות.
יפעת שאשא ביטון: זה קורה בעוד מקומות.
יפעת שאשא ביטון: זה לא ייחודי רק להם.
אם: הגננת לקחה על עצמה להתייעץ עם תזונאית שהיא מכירה ברמה האישית.
אם: היא יצרה תפריט.
אם: הסייעת מכינה את האוכל בגן.
אם: אסור להכניס אוכל בכלל לגן, כי להתחיל עם הרשימה של הדברים שבתי אלרגית - אנשים מתבלבלים.
אם: יש פה הצלחה מדהימה.
אם: כבר שלושה חודשים אנחנו מסתכלים על שגשוג ופריחה ברמה שלא יכולנו לחלום עליו.
אם: אנחנו מודים מאוד גם לגן וגם לגננת על כך שהם הנחילו את המדיניות הזו.
אם: אנחנו נעמדים עכשיו לקראת חיפוש לכיתה א', וקצת חוששים מלהתחיל את הסיפור שלנו מנקודת ההתחלה, אבל ככל שחיפשנו, נאמר לנו, שהחוזר החדש לא ישים במקרה שלנו, כי מדובר בהרבה מאוד אלרגנים, בגלל שחלקם שכיחים מאוד, עד כדי בלתי-ניתנים להסרה.
אם: מהתפריט שלנו הם ניתנו להסרה, אבל יש קושי רב בכך.
אם: גם הגן הצליח להסיר אותם.
אם: יש לי חברה עם ילדה עוד יותר מאתנו, והם הצליחו גם בגן שלה.
אם: אבל אני יכולה להבין את הקושי.
אם: מבחינת ריבוי האנשים, גם אנשי צוות וגם ילדים, לאורך החיפוש שלנו נתקלנו בכל מיני תגובות - בהבנות ברמה מסוימת, בשיתוף פעולה ברמות שונות.
אם: במקרה של צוות של 50 מורים וצוות החלפה, מאוד קשה לעדכן ולקוב ולאכוף את ההרחקות.
יפעת שאשא ביטון: עירית, במקרה כזה, שהוא קיצוני, עדיין יינתן ליווי?
<עירית ליבנה: זה בעייתי.
יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה שמה את זה על השולחן.
יפעת שאשא ביטון: אלה בדיוק מקרי הקצה שדיברנו עליהם, שעדיין יצריכו אותנו להשאיר את המענה- - -
<עירית ליבנה: קודם כל, אחרי הפעילות שלנו יש ועדת ערר במשרד הבריאות.
<עירית ליבנה: זה נושא שיעבור.
יפעת שאשא ביטון: אבל צריך להגדיר את המקרים האלה.
<עירית ליבנה: ועדת הערר זה בדיוק תפקידה, גם לראות את הסוגיה המאוד מורכבת הזו, ויחד עם זה את לא רוצה לומר לאמא הזאת:
<עירית ליבנה: קחי חינוך ביתי, כי זה לא מה שהיא רוצה.
<עירית ליבנה: היא הסבירה על מורכבות – מה אתה עושה עם 700 ילדים.
<עירית ליבנה: צריך מאוד לחשוב.
יפעת שאשא ביטון: הם ניצחו את זה בגן, זה בסדר, בלי שהגנת אמרה: קשה לי.
<עירית ליבנה: אבל זה 30 ילדים לעומת בית ספר – צריך לחשוב.
<עירית ליבנה: זה בדיוק תפקיד ועדת הערר, לאשר; ולא רק לאשר – כי בוועדת ערר יושבת נציגה של משרד החינוך, לחשוב איך מיישמים.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על סייעת.
<עירית ליבנה: זה תפקיד של ועדת ערר.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, כדי שנוכל להתקדם בדיון ברמה פרקטית- - -
<עירית ליבנה: דבר כזה עובר לוועדת ערר שמתכנסת במשרד הבריאות, ותבחן את זה- - -
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהוועדה צריכה להגדיר את המקרים הקיצוניים, כדי שזה לא יהיה תחושת בטן.
<עירית ליבנה: אבל ניתן את זה לוועדת ערר שתבחן את זה לעומק ותחליט.
<נעמה קציר שמואלי: כלומר יהיו מקרים?
<עירית ליבנה: כאלה – ברור.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ממש בקצרה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו אחרי הדיונים של כל הסכנות וכל הדוגמאות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בפתרונות.
אם: לכל כלל יש יוצא מן הכלל.
אם: אנחנו שתינו מייצגות את היוצא מן הכלל.
יפעת שאשא ביטון: שתיכן מאותו בית ספר?
אם: כן.
אם: אנחנו לא אלרגים למזון.
אם: זה לא עונה על הצרכים של הילדים שלנו, כי הילדים שלנו צריכים שצל ילווה אותם כל היום.
יפעת שאשא ביטון: מה הם עושים היום, כשאין להם סייעות?
אם: עד מחר היתה לי סייעת לשלוש שעות.
אם: ממחר, ברןך השם, יש לי לחמש שעות.
אם: צהרון אין מה לדבר בכלל.
אם: הילד שלי לוקה באנגיואדמה.
אם: זה אומר שהגוף שלו תוקף את עצמו.
אם: ההתקפים באים לבד.
אם: אין טריגר ידוע שאנחנו יכולים להימנע ממנו או להיזהר ממנו.
אם: זה בא כי הגוף החליט שזה מגיע, ומשם עד התקף חנק – ארבע שניות בערך.
אם: מי ישמור לי על הילד?
אם: אין לי סביבה סטרילית.
אם: כנ"ל הבן שלה.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה הסייעת במקרה?
אם: היא צל שלו.
אם: היא תזריק לו.
אם: היא תקנה לי עוד עשר דקות לטפל בילד שלי, כי זו בצקת שמתלבשת או על הריאה או בגרון או בענבל או בכל הפרצוף, והוא לא יכול לנשום, כי בצקת מתנפחת בשניות.
אם: זה כמו ספוג שגדל.
יפעת שאשא ביטון: אלה המקרים החריגים.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל, המענים שאמורים להינתן- - -
אם: דוחים אותנו בוועדות ערר.
אם: יש פה ילד שאלרגי ללטקס.
יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת את המלחמות.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל, המענה שאמרנו שאנחנו נותנים לאלרגיות בכלל אמור להיכנס לתוך הפתרון הכולל שאנחנו שמים פה, ושוב – אם יהיו נאמני בריאות, גם יהיה מי שיוכל לטפל במקרים חריגים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: נכון, עדיין, וגם נאמר פה כלפי אמא שדיברה קודם – יהיו מקרי קצה שיעלו לוועדות ערר.
אם: בוועדות ערר צריך להיות מדויק, איזה מקרה קצה.
יפעת שאשא ביטון: ביקשנו את זה לפני רגע.
אם: שנים נפלנו על המילה מזון.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת – שאתם לא אלרגיים למזון, ומי שלא אלרגי למזון, לא מקבל מענה.
אם: צריך לכתוב את זה ממש ברור.
יפעת שאשא ביטון: יהיה גם בהמלצות.
אם: זה לא עדויות ולא לגבי מקרה ספציפי.
אם: ברור לי שמה שמתחיל היום, לא יעזור לבת שלי.
אם: אני אמא לילדה שאלרגית לחומוס, ובגלל שזה חומוס, היא לא זכאית לסייעת כי זה לא כתוב בחוזר מנכ"ל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מורידים את הסיפור של הסייעות.
יפעת שאשא ביטון: זה הולך ומתייתר.
<עירית ליבנה: אנחנו לא קמנו בבוקר ואמרנו: לזה כן ולזה לא.
<עירית ליבנה: ישבה ועדת אלרגולוגים מומחים וקבעה מהם המזונות.
אם: אבל עובדתית יש שתי דרכים שאפשר לעזור – אולי לא בבתי הספר, אבל בגנים.
אם: הראשונה – הזנה משותפת, שכל הורה משלם עוד סכום מסוים.
אם: כל ההורים מאשרים, אבל איפשהו זה נתקע הלאה בשלבי הבירוקרטיה.
יפעת שאשא ביטון: איזו בירוקרטיה נדרשת בשביל זה?
אם: אני קיבלתי אישור מכל ההורים, הגעתי לעירייה.
אם: העירייה והמפקחת אמרו לי: זה בטיפול, זה בטיפול, זה מספטמבר.
אם: עכשיו אנחנו כמעט בדצמבר, וכל ההורים אישרו לי את זה.
יפעת שאשא ביטון: מיכל, מה קורה במצב כזה?
יפעת שאשא ביטון: אם כל ההורים רוצים הזנה משותפת, מה?
יפעת שאשא ביטון: אין רצון טוב של הסייעת או של הגננת.
יפעת שאשא ביטון: אומר לך את זה בפשטות.
יפעת שאשא ביטון: אם הגננת היתה רוצה והסייעת - זה היה נפתר.
אם: מבחינת המדיניות, בעיניי צריך להיכנס לחוזר מנכ"ל, שאם הגננת מסכימה – עם הסכמה חד-משמעית של כל ההורים, שנרתמו לאותו דבר, בוא נלך עם זה.
אם: יותר מזה – אי-אפשר היום בסביבה שלנו לנקות את הגן.
אם: הגיע לפני שבועיים חומוס מהפילטרים של העירייה, ואם הגננת לא היתה זורקת את זה, מה היה קורה אם היתה שם גננת מחליפה?
אם: הדברים לא נכונים לגבי הבת שלי אלא הם נכונים לגבי כל ילד.
יפעת שאשא ביטון: כל הדיון הזה נכון לגבי כולם.
אם: אחד – הזנה משותפת.
אם: שתיים, חייב הדרכה לגננות ולסייעות לגבי איך נותנים את הטיפול.
אם: לגבי הזנה משותפת, אם יש הסכמה של כולם, צריך להיות- - -
יפעת שאשא ביטון: חבל, אנחנו חוזרים על הדברים ולא מגיעים לתכל'ס.
יפעת שאשא ביטון: כל ההורים רוצים.
<מיכל מנקס: זה מתחיל בגננת.
<מיכל מנקס: את מדברת על ארוחת הבוקר, נכון?
<מיכל מנקס: זה די פרוץ, אני מודה.
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו יכולים לגייס את השלטון המקומי?
יפעת שאשא ביטון: היא אומרת שהעירייה התנגדה או הסייעת.
אם: לא, גם העירייה למפקחת, משרד החינוך, אמרו לי: זה כן בטיפול, לא בטיפול, עובדים על זה, וככה אני נמרחת.
<מיכל מנקס: אם ההורים מסכימים, זה יקרה.
יפעת שאשא ביטון: תעבירי לנו את המקרה הספציפי.
<עירית ליבנה: אני לא רוצה להתעסק במקרה ספציפי; אני רוצה לדבר על הכלל.
יפעת שאשא ביטון: אם יש המלצה, ואם כל ההורים רוצים, והגננת רוצה, איזו סיבה יש לזה לא לקרות?
<עירית ליבנה: אבל אנחנו רוצים לצאת לכלל.
<עירית ליבנה: אנחנו מאוד בעד הנושא – וזה כתוב – נראה לנו, מה הבעיה: תכתבו: חייב.
<עירית ליבנה: זה לא תכתבו: חייב.
יפעת שאשא ביטון: המלצנו, והם קיבלו את ההמלצה.
<עירית ליבנה: מיכל ואני נבדוק את זה ספציפית, אבל נראה איך הופכים את המקרה הפרטי הזה למשהו כולל.
יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, כמקרה בוחן.
אם: שאלה נוספת: איך מונעים את הכניסה של אלרגיה?
אם: יש ילד עם אלרגיה - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא על מה שהיה.
יפעת שאשא ביטון: את רוצה להתקדם או שנבכה על מה שהיה?
אם: אני רוצה פתרונות.
יפעת שאשא ביטון: אז בואו לפתרונות.
<קריאה: חוזר מנכ"ל היה אחת ההערות שלא התייחסו.
<קריאה: יש הנחיה, להפריד את הילד בסביבה שלו מהאלרגן.
<קריאה: ביקשנו בגן הילדים, להכריז על הגן ככשר.
<קריאה: יש הנחיה.
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך צריך להכריז?
יפעת שאשא ביטון: נשמע גם את חגית ונתייחס גם לסוגיה הזאת.
<חגית כהן: נעים מאוד.
<חגית כהן: אני יועצת תזונה בעיריית ראשון.
<חגית כהן: שולמית זכאי, מנהלת האגף לחינוך קדם יסודי, היתה אמורה להיות אתי כאן והיא מתנצלת.
יפעת שאשא ביטון: בואי נהיה בתכל'ס.
יפעת שאשא ביטון: נחסוך את כל ההקדמות.
יפעת שאשא ביטון: סורי.
<חגית כהן: אני עובדת כבר שש שנים בעיריית ראשון, ואתאר לכם את מה שאני עושה בעיר.
<חגית כהן: כבר בשלב השיבוץ לגנים הצוות של האגף לחינוך קדם יסודי מתקשר אליי כדי לא ליצור מצב שמשובצים ילדים עם חלב ועם שומשום באותו גן, שאוכל אחר כך להכין תפריט מזין לכל הילדים.
<חגית כהן: אנחנו מגיעים לאוגוסט.
<חגית כהן: אני מקבלת את כל האישורים הרפואיים של הילדים עם האלרגיה ואת השיבוצים.
<חגית כהן: אני מכינה תפריט ללא הגורמים האלרגיים למעט מקרים של אלרגיות מרובות, שתכף אסביר עליהם, ומפיצה לכל הגננות – גם במייל כתוב, וגם אני מדברת טלפונית, התנהלות בגן בשגרה ובחירום ותפריט ללא אותו גורם אלרגני.
<חגית כהן: בגנים שיש בהם, למשל, אלרגיה לביצים ולשומשום, שעדיין אפשר לתת תפריט מזין, אבל הוא מאוד-מאוד מצומצם, אני מקיימת ישיבת צוות בגן עם הגננת, הסייעת, הגננת המלווה אישית, ויחד גם אנחנו עוברים על כל הנהלים וגם מכינים תפריט שהם כן יכולים לעמוד בו במשך השנה.
<חגית כהן: באותם מקרים כמו הגברת כאן שהזכירה - יש לנו בראשון ארבעה גנים מתוך 69 גנים בהם ילדים עם אלרגיות מרובות.
<חגית כהן: מבחינה מקצועית אין אפשרות להכין תפריט מזין לכל הילדים.
<חגית כהן: ברגע שיש אלרגיה גם לחלב וגם לשומשום לא ניתן ליצור תפריט מזין, ואז אנחנו עושים ישיבה ספציפית בכל גן בהתאם לרמה.
<חגית כהן: בהתאם לצורך של ההורים, אנחנו קובעים מה יהיה התפריט, וכמובן שהמלווה האישית מקבלת הנחיות מאוד מדויקות, כוללת שטיפת ידיים, החלפת בגדים במקרה הצורך.
יפעת שאשא ביטון: מחר בבוקר אין מלווה אישית.
יפעת שאשא ביטון: מה עושים?
<חגית כהן: נערכנו גם לזה בעזרת עמותת יהל.
<חגית כהן: במקרים האלה תהיה חייבת להיות מלווה אישית.
<חגית כהן: אנחנו לא יכולים להוריד.
<חגית כהן: אבל במקרה שהיא חולה, אנחנו דואגים למחליפה, כי אין אפשרות להתנהל בגן, לשמור על חיי הילדים בלי שמישהו יהיה שם.
<חגית כהן: זה מקרה קצה.
אם: מה במקרה של שאיפה של שומשום וחלב יחד?
<חגית כהן: אני נותנת פתרון.
<חגית כהן: הזמן שלנו מאוד קצר, אבל אני נותנת פתרון לכל גן ספציפית.
<חגית כהן: אני מקשיבה להורים, ואנחנו מגיעים למצב שההורים שקטים.
<חגית כהן: אין מצב שאנחנו עושים משהו שההורים לא שלמים אתו.
<חגית כהן: מה שמאוד חשוב להבין – שבניגוד אולי למקומות אחרים, אנחנו עושים הדרכה – וזה מאוד משמעותי ועונה על השאלות, לכל צוות הגן בתחילת השנה, שזה חלק – זה מיושם- - -
יפעת שאשא ביטון: רשות?
יפעת שאשא ביטון: בתוכנית שאנחנו מכוונים אליה, זה בדיוק הרעיון.
<עירית ליבנה: למדנו מהם.
<חגית כהן: אבל נכון להיום, ברוב המקרים מי שמקבל הדרכה זה רק אותן מלוות אישיות ולא צוות הגן.
<חגית כהן: גם כאן ייאמר לזכות עיריית ראשון ודב צור ראש העיר, שמחייבים להגיע להדרכה הזאת.
<חגית כהן: זה לא פשוט, להביא את כל הסייעות והגננות והמשלימות להגיע להדרכה, והן מגיעות.
יפעת שאשא ביטון: כשיש מנהיגות, אפשר הכול – גם בגן, גם בבית ספר.
יפעת שאשא ביטון: כולם מגויסים כשיש מנהיגות.
יפעת שאשא ביטון: אני רואה את זה בבית הספר של הבת שלי.
<חגית כהן: עוד דבר מאוד חשוב - אני כתובת זמינה לכל אחת ממנהלות הגן שיש לה קושי.
<חגית כהן: אתמול התקשרה אליי גננת – הגיע אבא, נתן לילדה אבא - מה אני עושה עכשיו?
<חגית כהן: צריכה לשלוח הביתה?
<חגית כהן: לשטוף ידיים?
<חגית כהן: כלומר בכל שאלה ועניין הן מתקשרות אליי.
<עירית ליבנה: את קוראת לאבא לסדר.
יפעת שאשא ביטון: אם נערך מהלך כזה משמעותי ומקיף, איפה ההורים בתוך הסיפור הזה, אם הם לא חלק מהמהלך הזה?
<חגית כהן: זה גם קורה, אבל אנחנו מטפלים בזה.
<חגית כהן: עוד דבר – אני נמצאת בכל אחד מהגנים שבהם יש אלרגיה לפחות פעם אחת בשנה במהלך שנת הלימודים.
<חגית כהן: אני צופה בארוחת הבוקר, אני מוודאת שאין מצב שבגלל שהוצאנו חלב מהגן, יש ילדים שאוכלים לחם בלי כלום, ןכאן המקום לומר שבראשון בכל העיר ההזנה היא משותפת, צוות הגן מכין את האוכל, הילדים שותפים בהכנה, וברגע שהמצב הוא כזה, זה לא פשוט, והיו התנגדויות.
<חגית כהן: בתחילת הדרך השתתפתי בהרבה מאוד אסיפות הורים, ואחד ההורים גם ניסה לקום ולהרביץ לי גם, אבל הוא נרגע מאוד מהר – כי הודעתי לו שלא יהיו בגן ביצים או דבר כזה.
<חגית כהן: שנה אחר כך אותו הורה בעצמו, כשהייתי באסיפת הורים, סיפר להורים החדשים למה כל כך חשוב ומה הילדים מרוויחים כשיש ילד או ילדה אלרגיים בגן.
<מיכל מנקס: שמשרדי הממשלה יתקצבו את זה.
יפעת שאשא ביטון: בדיוק מה שהם צריכים לעשות.
יפעת שאשא ביטון: וזה יעלה פחות מה-100 וכמה מיליון שקלים.
<חגית כהן: בעצם מה שאנחנו רואים, שהיתרונות בתהליך הזה הם קודם כל ולפני הכול חינוכיים.
<חגית כהן: יש פה תהליך חינוכי גם של הילדים וגם של ההורים שנהפכים להיות אזרחים הרבה יותר טובים, ולומדים לקבל את האחר.
<חגית כהן: הילדים לומדים לטעום מאכלים מגוונים.
<חגית כהן: לא נכנס בכלל לגן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכירים את זה.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו על כל תופעות הלוואי הטובות, במירכאות.
<חגית כהן: אני חייבת תודה קודם כל לשולמית זכאי ולמפקחות על שיתוף הפעולה.
יפעת שאשא ביטון: תודה לך שהגעת והצגת את זה.
יפעת שאשא ביטון: לפני שאני מסכמת, אני רוצה לומר.
יפעת שאשא ביטון: המודל הזה רק מוכיח ומראה, וגם האמא שדיברה פה הוכיחה שאפשר לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: לא תנו לנו כסף ונעשה את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני באה מדיון קודם, של אם יהיה תקציב, נדבר על האלרגיה.
יפעת שאשא ביטון: כשגננת רוצה, כשצוות מגויס, אפשר לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא בשמיים.
יפעת שאשא ביטון: נכון שזה דורש היערכויות מיוחדות, אבל זה לא באמת מעבר ליכולות שלנו בתוך המשאבים הקיימים.
יפעת שאשא ביטון: זה דורש חשיבה אחרת והיערכות אחרת.
יפעת שאשא ביטון: ראינו את זה פה בשתי הדוגמאות – עניין של רצון טוב.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של הארוחה המשותפת, אני חושבת שאנחנו חייבים-חייבים לקדם את זה למקום שכולם ירצו ויבינו את היתרונות שיש לסיפור הזה כדי שאפשר יהיה ליישם, כי אנחנו רואים מקום שבו הורים רוצים, גננת רוצה, לפחות לפי ההצהרה, ועדיין הסיפור הזה תקוע.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שמהלימוד הזה של מקרה הבוחן, נוכל להפיק לגבי המקרים האחרים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לסכם ולומר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ב-20 בדצמבר ניפגש פה פעם נוספת לדיון משותפת גם של לידה עד 3 וגם של הקבוצה הזו.
יפעת שאשא ביטון: אומר למה נעשה דיון משותף: ההורים, אתם חשובים.
יפעת שאשא ביטון: אני למדתי מכם.
יפעת שאשא ביטון: כל הדיונים האלה בסדרת הדיונים באו כתוצאה ממה שלמדנו מהשטח, אבל זה יהיה דיון מאוד-מאוד פרקטי.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להגיע לדיון שבו תהיה תוכנית עבודה מאוד ברורה לגבי כל הנקודות שנגענו בהן והנקודות הנוספות שאציג, כדי שנדע לקראת מה אנחנו הולכים.
יפעת שאשא ביטון: לא עוד התפתלויות אלא תכל'ס.
יפעת שאשא ביטון: יהיה א', ב', ג', ד' בעלויות כאלה ואחרות, ואנחנו נדע בדיוק מה הדרך שאנחנו מתווים.
יפעת שאשא ביטון: זה יהיה הדיון.
יפעת שאשא ביטון: כולם מוזמנים לבוא ולשמוע ולהיות חלק, אבל אם לא אתן למישהו לספר סיפור אישי ולדבר, קבלו את זה באהבה מראש.
יפעת שאשא ביטון: משרדי הבריאות והחינוך, אני רוצה לקדם את הנושא של נאמני בריאות.
יפעת שאשא ביטון: אי-אפשר לברוח מזה.
יפעת שאשא ביטון: באחריות, גם אם יהיו נציגים בכל אחד מהמקומות, זה עדיין יהיה פחות מכל הסייעות שאנחנו משלמים היום – אני חושבת שהגענו ל-120 מיליון שקלים כבר עבור הדבר הזה.
יפעת שאשא ביטון: נוכל לעשות את זה בהרבה פחות, וזה יהיה יעיל מאוד.
יפעת שאשא ביטון: צוות חינוכי בתוך בית הספר.
יפעת שאשא ביטון: הכול קם ונופל על מנהיגות.
יפעת שאשא ביטון: מנהל חזק וצוות חינוכי חזק יודע לגייס גם את ההורים; לא רק ההורים של הילדים האלרגיים לצורך העניין – תכף נדבר על ההנגשה - אלא בכלל את קהילת בית הספר.