GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<גיל קלינגר: מנהל הפגייה בבית חולים שניידר שהשנה זכתה להכרה כאחת הפגיות המצטיינות.
<גיל קלינגר: אני רוצה להעלות נקודה ולהתייחס לנקודה שהעלו קודם וזה לגבי צפיפות בפגיות וחסר במיטות.
<גיל קלינגר: אני חושב שחלק מהצפיפות וחלק ממה שקוראים היעדר מיטות הוא משהו שהוא די פיקטיבי ולא אמיתי.
<גיל קלינגר: בתי החולים מתוגמלים בסכום מאוד גבוה על לידות של פגים מתחת למשקל של 1.750 קילו.
<גיל קלינגר: זה יוצר אינסנטיב מאוד מאוד חזק אצל בתי החולים לשמר בכל מחיר את הפגים האלה אצלם בבית החולים ואת היולדות אצלם בבית החולים.
<גיל קלינגר: הרבה פעמים נוצרים מצבים שפגיות בתפוסה מאוד מאוד גבוהה והנהלות בתי החולים לא מוכנות להעביר יולדות או להעביר פגים ממקום למקום וזאת מכיוון שכדאי להן כלכלית.
יפעת שאשא ביטון: אבל אם יש מקום, למה להעביר?
יפעת שאשא ביטון: מסורוקה אמרו לנו כאן שלהם אין מקום והם מניידים אותם.
<גיל קלינגר: זה נכון שדוקטור גולן מניידת הרבה פעמים אבל זה בעירבון מאוד מוגבל כי הנהלת בית החולים שלה מגבילה אותה במה שהיא מתירה לה להעביר ומתי.
<גיל קלינגר: היא לא יכולה להעביר כל דבר.
<גיל קלינגר: כשיש מיטות, גם צריך להבין מה המשמעות של מיטות.
<גיל קלינגר: כשפגייה מאוד מאוד מתקשה לעבוד כשהיא במאה אחוזי תפוסה, במיוחד כשאין לה כוח אדם, כבר כשהיא בתשעים אחוזים תפוסה ואולי אפילו פחות, היא כבר מתקשה לתפקד.
<גיל קלינגר: זה נכון שאולי על הנייר יש לה מיטות, אבל אין לה בהכרח כוח אדם שמאפשר לה לטפל.
<גיל קלינגר: מצד שני יכול להיות שבאותו זמן שפגייה יושבת על מאה אחוזי תפוסה או לפעמים אפילו קצת יותר, בפגייה גדולה במקום אחר התפוסה בה היא מאוד נמוכה.
<גיל קלינגר: אין שום ניסיון לווסת בין הפגיות, מה שיכול היה להוריד את התפוסה הממוצעת ולמנוע מצבים קיצוניים.
<גיל קלינגר: אני אומר שהעובדה שיש כדאיות כלכלית לבתי החולים להחזיק פגים קטנים, גורמת הרבה פעמים למצבים של צפיפות מאוד גדולה.
<גיל קלינגר: הפגייה בשניידר לפעמים מהווה מוצא של חלק מהפגיות האלה.
<גיל קלינגר: הפגייה עובדת כמרכז על בפועל למרות שאין הכרה לזה ואין שום תקצוב לכך.
<גיל קלינגר: אנחנו תמיד מוכנים לקבל ממקומות אחרים.
<גיל קלינגר: אני חייב להגיד שהרבה פעמים התפוסה שלנו היא לא מקסימלית ובמקומות אחרים המצב שונה לגמרי.
<שושנית רובינשטיין: אני ילדתי ב-2015 בשבוע ה-28 ובשנת 2016 ילדתי תינוקת שנולדה בשבוע ה-24 ב-445 גרם.
<שושנית רובינשטיין: הצוות שטיפל בנו ב-2015, רוב הצוות היה גם ב-2016.
<שושנית רובינשטיין: אני רוצה להתייחס לקטע השלילי וסיים בטוב.
<שושנית רובינשטיין: דיברו כאן על הצפיפות.
<שושנית רובינשטיין: בתל השומר ממש זה בא לידי ביטוי בכך שבטיפול נמרץ יש אחות אחת על שני תינוקות ולעומת זאת בחדרים זה אחרת לגמרי.
<שושנית רובינשטיין: יש חדר לפני שחרור בו בלילה יש אחות אחת שממונה על 13 תינוקות כך שאם מדובר לגבי האכלה בזמן, התינוקות לא מקבלים את מה שהם צריכים בזמן ומרגישים את זה.
יפעת שאשא ביטון: זה בתקן?
יפעת שאשא ביטון: אחות לן-13 פגים?
<קרן מקדש: גם אחות לעשרה תינוקות זה לא בתקן.
<קרן מקדש: אני אחות פגייה בתל השומר.
יפעת שאשא ביטון: אם זה לא בתקן, למה עושים את זה?
<קרן מקדש: יש מחסור שדוקטור קלינגר דיבר עליו.
<קרן מקדש: זה נושא של מקום.
יפעת שאשא ביטון: הבנתי את מה שהוא אמר.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה עכשיו את המצוקה אבל בית חולים מתנהל שלא לפי התקן, זה נון של בית החולים.
יפעת שאשא ביטון: יש כאן מישהו שלוקח אחריות קצת אובר ממה שהוא יכול באמת לתת ואז נשאלת השאלה אם לא באמת כדאי לנייד למקום אחר בו הפגים כן יוכלו לקבל טיפול מיטבי למרות המחיר של הניוד.
<שושנית רובינשטיין: אלה תינוקות שנמצאים לפני שחרור.
<שושנית רובינשטיין: מה שקורה זה שהאחיות – באמת לבי אתן כי בסך הכול הן צריכות גם להחליף, גם להאכיל וכולי – בגלל שיש מחסור בכוח אדם, הן לא מגיעות לזה.
<שושנית רובינשטיין: מי שמשלם את המחיר, אלה התינוקות.
<שושנית רובינשטיין: עם זאת, בגלל שהיינו ב-2015 ובגלל שחזרנו ב-2016, אני רוצה לומר שמדהים השינוי שהפגייה עשתה, אם זה מבחינת השמירה להגיע לאפס זיהומים, אם זה מבחינת התייחסות לכל העניין של חלב אם.
<שושנית רובינשטיין: מדהים.
<שושנית רובינשטיין: באמת שיפור מדהים.
יפעת שאשא ביטון: בנימה חיובית זו אני רוצה לסכם את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: חשוב לי שיצוין בסיכום שיש תמימות דעים סביב השולחן בקרב אנשי מקצוע, הורים ואחרים שיש הישגים ויש שיפור ניכר בשנים האחרונות בל מה שקשור לפגיות וטיפול בפגים.
יפעת שאשא ביטון: על פי מה שנאמר כאן, אנחנו נמצאים בכיוון חיובי ונכון.
יפעת שאשא ביטון: אני עדיין חושבת שמשרד הבריאות צריך להיערך לתכנית לאומית בכל מה שקשור לרופאי ילדים בכלל ולרופאי ילודים ופגים בפרט.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של תמרוץ למקצוע, כבר בשלב ההכשרה ולא רק בתפקוד של הפגיות.
יפעת שאשא ביטון: לגבי הנושא של התקציב, הכספים הלא צבועים, יש את המודל שבעצם מתמרץ תמרוץ חיובי את מי שמשקיע יותר בפגייה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהמשרד, אם הוא מחליט שהוא לא צובע את הכסף, לפחות שיתמרץ בתמרוץ שלילי.
<אורן פרלסמן: אין אפשרות.
<אורן פרלסמן: נמדדים בסוף השנה.
<אורן פרלסמן: הם מקבלים מראש ומקבלים שיפוי על מה שכבר הושקע.
יפעת שאשא ביטון: הנה, אני נותנת לכם רעיון שלצד זה שיש תמרוץ חיובי למי שמשקיע יותר, שיהיה תמרוץ שלילי למי שעושה דברים אחרים לחלוטין בכסף והכסף כמעט לא מגיע לפגיות.
יפעת שאשא ביטון: שמענו שגם זה קורה.
יפעת שאשא ביטון: גם אם זה קורה בבית חולים אחד, אני חושבת ששווה לעשות את זה כדי שבתי החולים כן יקבלו את המוטיבציה.
יפעת שאשא ביטון: אם הם לא עושים את מה שצריך, שלפחות שתהיה להם המוטיבציה להשתדל קצת יותר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מבקשים שקופות החולים, כולן, תגשנה תכניות עבודה לגבי היישום של חוזר מנכ"ל לטיפול בקהילה.
יפעת שאשא ביטון: כולנו תמימי דעים שזה החלק שצריך לשים עליו עכשיו את הדגש, אחרי שאנחנו אומרים שיש תהליכים חיוביים בתוך בתי החולים כאשר גם שם אנחנו צריכים להמשיך ולפעול.
יפעת שאשא ביטון: הדגש צריך להיות בטיפול בקהילה.
יפעת שאשא ביטון: כמובן לקבל ממשרד הבריאות את המודל לבקרה שייעשה על החוזר כפי שנאמר כאן שמתוכנן לשנת 2018.
יפעת שאשא ביטון: עלתה כאן סוגיה מאוד חשובה של ציוד בסיסי אלמנטרי למשפחות עם פגים.
יפעת שאשא ביטון: לבחון את השילוב של זה או ההכנסה של זה לסל רק עבור אותן משפחות כדי שבאמת אנחנו נוכל לתת להן מענה מיטבי הוליסטי ולא רק משהו שהוא נקודתי כשהן מגיעות לטיפול.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להודות למי שעוסק במלאכה ובאמת משקיע כדי שהנושא הזה יטופל וילך וישתפר.
יפעת שאשא ביטון: תודה על הדיון.
יפעת שאשא ביטון: יום טוב.
יפעת שאשא ביטון: שלום רב, אני מתכבדת לפתוח את הישיבה.
יפעת שאשא ביטון: על סדר-היום: בית הספר של העתיד 2035.
יפעת שאשא ביטון: זה דיון חגיגי – נאמר לא רק על-ידי אלא גם על-ידי מי שליווה אתכם.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל, זה שבכלל סביב השולחן יושבים כל כך הרבה בני נוער, זו כבר חגיגה כשלעצמה, ועוד המחשבה שישבתם יחד, וניסיתם לעצב את הסביבה הלימודית חינוכית כפי שאתם תופסים אותה, כדי שהילדים שלכם יוכלו ללמוד בסביבה כזו – אומר לכם במאמר מוסגר – גם בני הנוער היום יכולים ללמוד בסביבה דומה.
יפעת שאשא ביטון: זה בכלל מרגש כשלעצמו.
יפעת שאשא ביטון: נפתח עם טובה בן-ארי, מי שאחראית על זכויות הילד במשרד החינוך, ויזמה, ליוותה את התהליך, ואחר כך עם המפקחת שהיתה אמונה על זה.
<טובה בן ארי: ראשית, אני רוצה להודות לך מאוד, חברת הכנסת, כי לנו זה כבוד גדול, לבוא להציג את פרי החלומות של הילדים שלנו.
<טובה בן ארי: מאחר שהיינו לא מזמן יחד בגני תקווה, ואת דיברת על הרצונות ועל החלומות של הילדים, הנה החלומות יכולים להתגשם.
<טובה בן ארי: כשאנחנו מדברים על האמנה לזכויות הילד, אחד המדדים הבסיסיים שאני בודקת, כשאני מבקרת בבתי ספר או כשאני משוחחת עם ילדים, זה עד כמה ילדים באמת שותפים בקבלת החלטות – האם זה מן הפה אל החוץ, אם זה ועדת קישוט, או זה ועדות הרבה יותר מהותיות, שחשובות לגורל העתידי של ילדים.
<טובה בן ארי: ופה זו ההוכחה.
<טובה בן ארי: יחד עם עינת קריצמן, המפמ"ר לאומנויות העיצוב, חלמנו גם אנחנו כילדות בפועל, ליזום משהו שילדים ישתתפו בקבלת ההחלטות – איך ייראה בית הספר לילדים שלהם.
<טובה בן ארי: אשמח מאוד שגם המורות ידברו פה.
<טובה בן ארי: מה שחשוב היה בנושא של השיתוף, זה שאנחנו בכלל כינסנו את המורים בחודש אוגוסט, החופש הגדול, והם רצו.
<טובה בן ארי: כל מורה הגיעה עם שניים-שלושה ילדים לישיבת הפתיחה, כלומר גם המורים וגם הילדים הפעילו ביחד בתוך כל בית ספר את התוכנית הזו, וזה מה שמיוחד, שמורים וילדים מובילים יחד.
<טובה בן ארי: זה השיתוף האמתי.
<טובה בן ארי: כך גם התכנסנו בחופשת חנוכה.
<טובה בן ארי: זה עוד מדד.
<טובה בן ארי: אנחנו נמדדים גם על החופשות.
<טובה בן ארי: אבל העבודה הקשה שלהם – עוד מעט נראה.
<טובה בן ארי: אני מודה גם לחברת הכנסת וגם לתמי, וגם לכם התלמידים, כי אילולא אתם, אנחנו לא היינו פה.
<טובה בן ארי: זו החובה המינימלית שלנו, שתאפשר לכם דברים שרק מבוגרים יכולים לאפשר לילדים.
יפעת שאשא ביטון: תודה לך, טובה בן-ארי.
יפעת שאשא ביטון: הזדמנות מצוינת לומר שאנחנו נמצאים ביום זכויות הילד הבין-לאומי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בכנסת נציין אותו בחגיגיות גם בשבוע הבא.
יפעת שאשא ביטון: אגב, בשבילי כל יום הוא יום הילד.
יפעת שאשא ביטון: באמת, לפגוש אתכם כאן בדיון הוועדה לזכויות הילד ביום שהוא כל-כולו שלכם, ולאפשר לכם את הזכות ליצור עבורכם את העתיד, ולא רק שאנחנו כל הזמן נבוא ממקום פטרוני ונגיד לכם מה טוב בשבילכם, אני חושבת שכפי שאמרת, טובה – זה מה שמרגש, זה מה שחגיגי.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שמיוחד בתהליך הזה, שהיה כאן, שכל-כולו היה עם התלמידים, ובהחלט היה מקום לברך גם אתכם.
יפעת שאשא ביטון: עינת, בבקשה.
<עינת קריצמן: קודם כל, אני רוצה להודות לוועדה שמארחת אותנו – את המורים, אותי, כמובן את התלמידים, ואת כל הצוות שעבד אתנו לאורך השנה וחצי האחרונות.
<עינת קריצמן: משרד החינוך בשנים האחרונות יוצא לכיוון חדש של הוראה למידה.
<עינת קריצמן: אחת אבני הדרך היא הוראה משמעותית לעולמו של התלמיד.
<עינת קריצמן: אני צוחקת ואומרת שיש בדיחה שאומרת שאי-אפשר ללמד שחייה בהתכתבות.
<עינת קריצמן: אנחנו למעשה מחפשים את הדרך הנכונה ללמד את התלמידים, כך שהם ירצו ללמוד.
<עינת קריצמן: אני חושבת שבשנים האחרונות יש פריחה בנושא שבו אני מובילה במשרד החינוך, בנושא של העיצוב, מכיוון שביסודו מטרתו היא לעבוד עם קהל מטרה מסוים.
<עינת קריצמן: הסיסמה של ללמד למידה משמעותית לתלמיד, לצאת למקומות שמעניינים את התלמיד, זה בדיוק מה שאנחנו עושים במגמה.
<עינת קריצמן: ועכשיו יש לנו גם ההזדמנות לעגן את זה בבחינות בגרות, בתהליכי מחקר, בעבודות שהן גם מאפשרות לתלמידים לקבל הערכה.
<עינת קריצמן: הפרויקט הזה הוא סוג של שיא מבחינתנו, כי לא רק שנתנו להם לצאת החוצה מחוץ לגבולות הכיתה – אלא הצענו להם לחקור את עולמם שלהם בתוך בית הספר.
<עינת קריצמן: מבחינתי, זה היה תהליך מאוד מוצלח ומאוד מעניין.
יפעת שאשא ביטון: רק אמשיך את דבריך – זו אמנם נקודת שיא, אבל אנחנו לא אמורים לרדת ממנה אלא להמשיך אותה קדימה, כי אם לא ניתן לזה תוקף וביטוי בהמשך, זה יהיה עוד תוכנית או עוד פרויקט, ולא לשם אנחנו מכוונים, לטעמי.
<טובה בן ארי: רציתי להגיד תודה לאמדוקס, שאירחו אותנו וליוו אותנו בחשיבה היצירתית, את המורים והתלמידים, שנמצאו פה.
יפעת שאשא ביטון: נשמע גם אותם.
<נועה קופמן: נעים מאוד.
<נועה קופמן: תודה רבה.
<נועה קופמן: אני נועה, ואני מנהלת קשרי הקהילה באמדוקס ישראל.
<נועה קופמן: היה לנו עונג ללמוד מהצוות החינוכי ומהתלמידים.
<נועה קופמן: אנחנו באמצעות חטיבת החדשנות שלנו באמדוקס לימדנו את המורים והתלמידים צורת חשיבה חדשה.
<נועה קופמן: הם למדו אותה בשקיקה, לקחו אותה למשרד החינוך, ולראיה – השפה קצת השתנתה היום במשרד החינוך, ועינת יכולה להעיד על כך.
<נועה קופמן: התוצרים מדברים בעד עצמם.
<נועה קופמן: שמחנו ללמוד מהתלמידים.
<נועה קופמן: שמחנו לראות איך הם מסתכלים על העתיד, איך הם רוצים לפתח את עצמם, וגם אנחנו כעובדי אמדוקס התחלנו להסתכל אחרת על עולם החינוך ועל הילדים ומה טוב לילדים.
<נועה קופמן: אני שמחה מאוד להיות חלק מהתהליך הזה.
<נועה קופמן: זכינו.
יפעת שאשא ביטון: אמדוקס זה נחמד, נוצץ, אבל אין כמו מערכת החינוך.
<נועה קופמן: אז תודה רבה לטובה בן-ארי, שרתמה אותנו לתוך התהליך הזה, לעינת שהובילה, ליוסי, ליוניס"ף שהיו שותפים לתהליך, לגילה, שהובילה את הפרויקט המהמם הזה, להלן שלא נמצאת אתנו כרגע, לכל המנהלים, התלמידים.
<נועה קופמן: תראי את התוצרים – הם מדהימים בפני עצמם.
יפעת שאשא ביטון: נעבור לתוצרים.
יפעת שאשא ביטון: נשמע אתכם, ואחר כך אם נרצה דברי סיכום, המבוגרים שוב יוכלו להתייחס.
יפעת שאשא ביטון: הדס טל, תיכון העמק המערבי.
יפעת שאשא ביטון: רק אומר בזמן שאתם מכינים את זה – עינת, אמרת שרצו להחזיר להם את הרצון ללמוד.
יפעת שאשא ביטון: הילדים נולדים סקרנים, עם הרבה רצון ללמידה, באופן טבעי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים רק לא להרוג את זה ולדעת לשמור את זה בתוך המערכת, ואני שמחה שנגעתם בדיוק בנקודה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, הדס.
<הדס טל: שמי הדס טל.
<הדס טל: אני בוגרת תיכון עמק המערבי.
<הדס טל: עשיתי את הפרויקט הזה במגמת עיצוב.
<הדס טל: כשהגעתי באוגוסט, אחרי שבחרתי לעסוק בנושא הזה של בתי הספר העתידניים, הגעתי לזה כשלא ידעתי על זה כלום, חוץ מאשר הנושא.
<הדס טל: זה היה מספיק כדי לעניין אותי, וגם אחרי המפגש, למרות שלמדתי כל כך הרבה – יצאתי עם יותר שאלות מתשובות.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שבאמת היית בתהליך למידה, אם את יוצאת עם שאלות.
<הדס טל: כן.
<הדס טל: חלק גדול מהתהליך היה להבין, בתוך כל הנושא המורחב של בתי ספר עתידניים לעיצוב, איך אני מוצאת את המקום שלי, ליצור רעיון ואת המוצר הסופי.
<הדס טל: עשיתי את הפרויקט יחד עם דניאל, שלא הגיע היום.
<הדס טל: בסופו של דבר החלטנו יחד, שאנחנו רוצים להתעסק באיך אנחנו לומדים, ואיך אנחנו לוקחים את הסקרנות הטבעית ואת החדשנות של התלמידים, ובעצם גורמים לבתי ספר לאפשר אותם בצורה מיטבית, עם כמה שפחות חסימות, כי כיום, גם כשיש פרויקטים הכי חדשניים והכי יצירתיים, עדיין מרגיש מאוד מוגבל למה שמכתיבים משרד החינוך והמורים.
יפעת שאשא ביטון: זה תלמידים אמרו.
יפעת שאשא ביטון: שלא יאשימו אותי...
יפעת שאשא ביטון: התכוונתי גם לומר את זה בסיכום.
יפעת שאשא ביטון: מפעים לשמוע אותך.
<הדס טל: בעצם בגלל שהכול בא מלמעלה, זה נורא תלוי זמנים – לא כל שנה תהיה ועדה שתוכל להקים את עצמה כל הזמן לטכנולוגיות משתנות, לרעיונות החדשים.
<הדס טל: הגענו למסקנה שזה צריך לבוא מלמטה, מהרעיונות של התלמידים.
<הדס טל: גם ידענו מעצמנו ומהחברים שלנו ומהסביבה שלנו, שזה דבר שהוא בסך הכול מאוד פשוט.
<הדס טל: אפילו במהלך העבודה הזאת נעזרנו בהרבה מאוד מהחברים שלנו שלמדו כל מיני מקצועות שבכלל לא קשורים לעיצוב – אפילו את הסרטון שנראה בסוף.
<הדס טל: בגלל שלא למדתי עריכת סרטונים בבית ספר, נעזרתי בתלמיד מרוסיה שהכרתי במחנה קיץ.
<הדס טל: שיתופי פעולה ממש חוצי גבולות, כך שאת הרעיון של הפרויקט מימשתי בעזרת הפרויקט.
<הדס טל: בעצם התמקדנו בדבר נוסף, שגם הוא מאוד מהותי – הכישורים החברתיים בבתי הספר.
<הדס טל: אמנם קצת נדוש לדבר על זה, על הטכנולוגיה, אז אנחנו פחות מדברים אחד עם השני, אבל אני חושבת שזה הרבה מעבר לזה.
<הדס טל: אני חושבת שהדרך שבה אנחנו לומדים כיום לא מאפשרת לתלמידים להכיר אחד את השני,לעבוד אחד עם השני כמו שצריך.
<הדס טל: התהליך שבו עובדים עם עוד תלמידים שהם לא מהכיתה שלך ואפילו לא מהעיר שלך, זה תורם יותר מכל מוצר סופי או ציון סופי.
<הדס טל: זה בסופו של דבר מקדם ומרחיב אופקים בצורה מאוד משמעותית.
<הדס טל: לשנינו הרבה מאוד מהרעיונות, מהתפישות שהכרנו, שהבאנו אחד לשני, זה היה בעזרת שיחות עם אנשים אחרים – אם זה מורים, תלמידים.
<הדס טל: כלומר שיחות ויחסים עם תלמידים ומורים אחרים זה מעבר ללדבר על העבודה; זה ממש תהליך.
יפעת שאשא ביטון: כלומר הטכנולוגיה היא כלי שיכול לפתח אינטראקציה שהיא הרבה מעבר לממד הפיזי שבו אנחנו נמצאים – רק צריך לדעת להשתמש בה נכון.
<הדס טל: אז בעצם הרעיון שלנו הוא לממשק.
<הדס טל: לא התעסקנו בפן הטכנולוגי – זה פחות התחום שרלוונטי לנו; התעסקנו בתחום הרעיוני, שזה ממשק פרויקטים משפטיים.
<הדס טל: זה אומר שתלמידים מכל רחבי העולם יכולים להיכנס לתוך הממשק וליצור פרויקטים שהם גם מעשיים, שהם אלה שממציאים אותם.
<הדס טל: הם לא צריכים פרויקטים בנושא אנגלית, בנושא עיצוב או בנושא מחשבים, ליצור אפליקציות כזו או כזו, או ליצור מעבדה בנושא זה או אחר, כי הם בעצמם חושבים על רעיונות משל עצמם, וכך זה תמיד רלוונטי, כי הרעיונות שלנו תמיד רלוונטיים לתקופה – זה לא בא מתוכנית שנוצרה לפני שלוש, ארבע או חמש או עשר שנים.
יפעת שאשא ביטון: או עשרים שנה.
<הדס טל: יצרנו פרסונה שמייצגת דמות כלשהי שלומדת בבית ספר בעתיד.
<הדס טל: גם עשינו מחקר על כיצד עבודה בצוות מגוון תורמת לעשייה.
<הדס טל: יש על זה לא מעט מחקרים.
<הדס טל: הגענו לכל מיני מסקנות, שהדיבור אחד עם השני, במיוחד כשזה עם אנשים ששונים ממך, זה משהו שתורם גם לפרויקט עצמו וגם לאדם עצמו.
<הדס טל: כאשר אנחנו כחברה מדברים עם אנשים ששונים מאתנו, שגרים בעיר אחרת או ממעמד סוציו אקונומי אחר, אנחנו נתרמים בעצמנו, ואנחנו גם יכולים לעשות עבודות הרבה יותר טובות.
<הדס טל: אנחנו יכולים להיות מעסיקים ומועסקים הרבה יותר טובים.
<הדס טל: בעצם הכול מגיע ללהבין אחד את השני.
יפעת שאשא ביטון: מה אנחנו רואים פה?
<הדס טל: זה מסביר את הרעיון של הפרויקט.
<הדס טל: יצרנו כרזה.
יפעת שאשא ביטון: מצד ימין למטה.
<הדס טל: בגלל שיצרנו פרסונה, שמייצגת אשה אחת שיכולה ללמוד בעתיד, יצרנו ממש דוגמה לפרויקט שהיא יכולה ליצור עם אנשים ממדינות אחרות, מתחומי עניין אחרים, להראות באופן ויזואלי ומוחשי איך זה עובד.
<הדס טל: התעסקנו בפן הרעיוני, אבל כדי להציג את זה באופן ויזואלי, כדי שזה לא הכול יהיה דיבורים באוויר, יצרנו הדמיה, של איך מכשיר כזה יכול להיראות, ואיך הוא יכול לעזור לאנשים לתקשר אחד עם השני למרות חסמים גיאוגרפיים.
<הדס טל: נראה סרטון.
יפעת שאשא ביטון: מי שליוותה אותה רוצה לומר כמה מילים?
<אנה שגלוב: שמי אנה שגלוב.
<אנה שגלוב: אני מורה בבית הספר הרבה שנים, והרבה שנים אני מלווה תלמידים בפרויקטים בתחום העיצוב.
<אנה שגלוב: מאוד חשוב לראות איך העולם משתנה ואיך הילדים משתנים, והדרישות שלהם.
<אנה שגלוב: התלמידים האלה זקוקים לשינוי, והוא בא מהשטח.
<אנה שגלוב: רק אמרתי להם שיש פרויקט חדש – בית ספר עתידי, 2035, ואז היא היתה הראשונה שקפצה.
<אנה שגלוב: היו לה רעיונות, וזה מאוד מעניין.
<אנה שגלוב: זה הגיע משם, שזה באמת בוער בהם.
<אנה שגלוב: זה חשוב להם.
<אנה שגלוב: השינוי צריך לבוא, וכמה שאוכל לעזור, אעזור.
<אנה שגלוב: גם לי זה היה מאוד מעניין.
<אנה שגלוב: גם לי לקח זמן להבין מה היא רוצה, כי במפגש הראשון באמדוקס גם אנחנו לא הבנו.
<עינת קריצמן: הייתי רוצה להוסיף משהו לגבי בית הספר שממנו הן מגיעות.
<עינת קריצמן: בית הספר הזה בקיבוץ יפעת, נכנס לפרויקט שנקרא ניסוי חלוץ, שבו גם תחומים אחרים נלמדים בצורה אחרת.
<עינת קריצמן: למשל, כל הנושא של ההיסטוריה ותיאוריה של המגמה שלי נלמד דרך תהליך של אוצרות ולא דרך בחינת בגרות.
<עינת קריצמן: גם אנחנו אנשי המטה מחפשים מורים כאלה נחושים לעשות שינויים כדי לעבוד אתנו.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את בית הספר.
יפעת שאשא ביטון: דניאל שפיר, תיכון טכנולוגי נעמת השרון.
<דניאל שפיר: שלום, אני דניאל שפיר, בוגרת תיכון טכנולוגי נעמת השרון.
<דניאל שפיר: סיימתי שנה שעברה י"ב.
<דניאל שפיר: אני מציגה פרויקט 5 יחידות בעיצוב.
<דניאל שפיר: הפרויקט הוא איך בית הספר ייראה עוד עשרים שנה.
<דניאל שפיר: הנושא שלנו הוא מעבר מילדות לבגרות, פיתוח קונספט משמעותי, עתידי, והכנו לו תוצרים נלווים.
<דניאל שפיר: התחלנו ממפת חשיבה, וראינו שהנושא שהכי מעניין אותנו בתור בוגרות לעתיד הוא נשף סיום י"ב.
<דניאל שפיר: היום הנשף הוא אירוע ראוותני וחסר תוכן.
<דניאל שפיר: רצינו להפוך אותו לאירוע שתהיה לו משמעות.
יפעת שאשא ביטון: איך תגיעו לשם?
יפעת שאשא ביטון: בחללית?
יפעת שאשא ביטון: כי היום הם מגיעים בלימוזינות.
<דניאל שפיר: בהמשך למה שאמרתי, החזון שלנו היה לעשות אירוע חווייתי, שיסמן את המעבר בילדות לבגרות.
<דניאל שפיר: האירוע יכלול מספר מבחנים שיבדקו פרמטרים שונים בהתבגרות, הבדיקות יבוצעו בעזרת עזרים טכנולוגיים כדי לעשות אתגר שיבדוק את מסוגלות הבוגר.
<דניאל שפיר: קהל היעד של הפרויקט הוא כיתה י"ב.
<דניאל שפיר: הפרסונה שהיוותה לנו מקור השראה היא תלמידה ספורטיבית, חברותית, שהיתה מאוד רוצה לקחת חלק בפרויקט הזה עם חברותיה הקרובות.
<דניאל שפיר: האתגר שעלה בעיצוב היה תכנון החללים, שזה בעצם שמירה על אסתטיקה תוך כדי שמירה על הפרסונליזציה של התוצרים הנלווים.
<דניאל שפיר: עיצבנו ותכננו מערך חדרים שבהם התרחשו האתגרים.
<דניאל שפיר: לכל חדר נכנסת קבוצה של ששה תלמידים.
<דניאל שפיר: כל בוגר מצויד במשקפי מציאות מדומה וסיכת מצלמה כדי שיוכל להתמודד עם האתגרים הבאים – אחריות ודאגה לאחר, אומץ וידע כללי.
<דניאל שפיר: המבחנים נבנים באמצעות מידע שנאסף על כל בוגר ברשתות החברתיות, כך שהמבחן מותאם לאישיות של הבוגר.
<דניאל שפיר: בתום כל המבחנים הם מתרכזים באולם המרכזי, שהוא הנשף.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה אם לא עוברים את המבחן?
יפעת שאשא ביטון: אין נשף?
<דניאל שפיר: זה בשביל עצמם, שיוכלו לדעת במה הם יכולים להשתפר בעתיד, וללמוד מזה.
<דניאל שפיר: התחלנו במחקר הטרוגרפי, שבודק טקסי מעבר בתרבויות שונות.
<דניאל שפיר: גילינו שהמבחנים מותאמים לערכים ולתרבות הספציפית.
<דניאל שפיר: בכל תרבות יש מבחן מעבר מילדות לבגרות כמו טקס בר המצווה, שהילד יוצא מחסות אביו ואמו, ועולה לתורה.
<דניאל שפיר: הקרוסאז' בצורת הפרח היוו מקור השראה לפרויקט.
<דניאל שפיר: צורת עלי כותרת – אפשר לראות את הצורה הגיאומטרית הזו לאורך כל הפרויקט.
<דניאל שפיר: השם של הפרויקט שלנו הוא הפריצה הגדולה, כי התלמיד יוצא מהמסגרת לעולם האמתי.
<דניאל שפיר: התוצר הראשון שעבדנו עליו הוא הלוגו, שגם נבנה מהצורניות של הפרח.
<דניאל שפיר: אפשר לראות מספר סקיצות שיצרנו עד שבחרנו בלוגו הימני.
<דניאל שפיר: בחרנו בצבעוניות עזה כמו שיש בפרחים, כי העוצמה שיש בפרח משקפת את העוצמה שבפריצה הגדולה מהילדות לבגרות.
<דניאל שפיר: התוצרים הבאים שאפשר לראות הם משקפי המציאות המדומה וסיכת המצלמה.
<דניאל שפיר: הם עשויים מיחידות מודולריות קטנות, שמתחברות באמצעות מגנטים, כך שכל משתמש בוחר לעצמו את הצורניות שהוא בוחר, וכך הוא שומר על הייחודיות שלו.
<דניאל שפיר: התוצר האחרון שעבדנו עליו הוא פיתוח המבנה, שכולל חמישה חדרים קטנים וחלל מסיבה אחד גדול.
<דניאל שפיר: משמאל אפשר לראות את הקומפוזיציות השונות שבדקנו.
<דניאל שפיר: מימין אפשר לראות את הקומפוזיציה שבחרנו.
<דניאל שפיר: פה מימין זה המבנה הסופי.
<דניאל שפיר: כל קבוצה נכנסת מדלת אחת, ויוצאת מדלת אחרת לחלל שבו מתקיים הנשף.
<דניאל שפיר: השארנו את הקירות לבנים, כי כל מבחן יוצג באמצעות משקפי מציאות מדומה.
<דניאל שפיר: משמאל אפשר לראות את ההדמיה כפי שהיתה נראית מבעד למשקפיים.
יפעת שאשא ביטון: אהבתי את האמירה שיש לכם רצון להחזיר את הנשפים למקום ערכי ממה שהוא היום, שזו בשורה גדולה, מעבר לכך שהכול יפה ומעניין.
יפעת שאשא ביטון: המנהלת, בבקשה.
<עירית בז'רנו גולדין: מערכת החינוך, חלק מאוד גדול בה קשור בהיבט החברתי – בהיבט של התקשורת בין התלמידים, כלומר זה לא רק החומר הנלמד.
<עירית בז'רנו גולדין: שתי הקבוצות הללו, במקרה או שלא במקרה, בחרו דווקא את ההיבטים האלה – היבטים חברתיים.
<עירית בז'רנו גולדין: זה היבטים שבוחנים מעבר להיסטוריה או לספרות או לשיעורים הרגילים בבית הספר.
<עירית בז'רנו גולדין: אני מאוד גאה בהם.
<עירית בז'רנו גולדין: אני חושבת שהם עשו תהליך מדהים.
<עירית בז'רנו גולדין: אני חושבת שתלמידים באופן כללי, מעצם החקר, בנושאים כאלה לומדים הרבה יותר מאשר כשהם יושבים בשיעור.
יפעת שאשא ביטון: הבוקר קיימנו דיון כזה בוועדת החינוך, והיו שם גם נציגים של מועצת התלמידים, ואמרנו – זאת הדרך ללמוד.
יפעת שאשא ביטון: שום מבחן בגרות של קולטים פולטים – שם זה נשאר.
יפעת שאשא ביטון: הצגנו את עבודות הגמר שהיום יש במערכת, או כל סוג אחר של עבודת סיכום – לצורך העניין, דוגמת מה שאתם עשיתם, מעבר למבחנים הקונבנציונליים, והאמירה שלך פשוט הדהדה שם בחדר.
יפעת שאשא ביטון: רוני ישר, עירוני ט' תל-אביב.
<רוני ישר: שלום לכולם.
<רוני ישר: אני רוני.
<רוני ישר: את הפרויקט הזה עשיתי עם טל, שותפתי, שלא נוכחת פה כרגע.
<רוני ישר: התמקדנו בחזון של בית הספר של העתיד, 2035, והגדרנו לעצמנו כבר מההתחלה שתי זכויות שהגיעו מהעולם שלנו:
<רוני ישר: הזכות לפרטיות – הצורך במרחב פרטי ואישי בתוך המסגרת החינוכית, והזכות לנגישות של מידע ואמצעי למידה.
<רוני ישר: מתן מענה לתלמידים בעלי קשיים – בעיקר של קשב וריכוז.
<רוני ישר: אני מניחה שליותר ממחצית הנוכחים פה יש... לכולם יש.
<רוני ישר: בשנים האחרונות קיימת במערכת החינוך צעקה, זעקה לגבי הקושי בלימוד, להתרכז בתנאים הקיימים כיום בכיתות, בין אם זה במבנה הכיתה, באווירה, בתהליך הלימוד.
<רוני ישר: יצרנו פתרון שלדעתי, עונה על הצרכים הללו.
<רוני ישר: יצרנו חזון ביחד ולחוד, שכל תלמידי התיכון ילמדו בקבוצות או בנפרד במהלך הכיתה, כלומר יש להם אפשרות במהלך הלמידה להתפצל לסוג של לימוד פרטני, רק יותר רלוונטי להם.
<רוני ישר: עיקר העיסוק שלנו היה לכתוב חוויית לימודים מותאמת ומגוונת בחלל אחד לבעלי צרכים מגוונים.
<רוני ישר: זה לאו דווקא לבעלי קשב וריכוז; יכול להיות גם סביבת לימודים מותאמת עם חירשים, אילמים, אוטיסטים.
<רוני ישר: שילוב בחברה מגוונת.
<רוני ישר: קהל היעד שלנו – תלמידי תיכון י' עד י"ב – חטיבה עליונה.
<רוני ישר: המטרה: לאפשר לתלמידים בעלי צרכים מגוונים ללמוד ביחד עם כל הכיתה או לחוד.
<רוני ישר: זה מבנה ארכיטקטורי.
<רוני ישר: יצרנו אותו בהשראת השבלול של מאטיס.
<רוני ישר: יצרנו מבנה מעגלי.
<רוני ישר: יצאנו קצת מנורמות הכיתה הרגילה, שזה ארבעה קירות, לוח, שולחן, כיסא.
<רוני ישר: במרכז יש כיתת האם, שם לומדים בין 20 ל-25 תלמידים, שזה עוד קושי שעולה היום.
<רוני ישר: אני מניחה שלרוב האנשים פה היו בכיתה יותר מ-30 תלמידים.
יפעת שאשא ביטון: הקושי הוא לא במספר התלמידים אלא בהתאמת הסביבה, בדיוק מה שאת נוגעת.
יפעת שאשא ביטון: בסביבה מותאמת לא תרגישי, גם אם יהיו שם יותר.
<רוני ישר: יותר מדי תלמידים – אי-אפשר ללמוד.
<רוני ישר: חווינו את זה על בשרנו.
<רוני ישר: במרכז הכיתה יש מנחה, מורה, שעומד ומעביר לתלמידים.
<רוני ישר: סביב הכיתה יש 11 חללים, תאים.
<רוני ישר: כמות הילדים המקסימלית בכיתה: ילד אחד, בחלל.
<רוני ישר: הלמידה תתאפשר בתוך התאים על-ידי הולוגרמות, כך שמי שנמצא בתא, לא מפסיד ולא מאבד את מהלך השיעור.
<רוני ישר: הוא מעודכן במה שקורה.
<רוני ישר: יצרנו פרסונות, ולפי הפרסונות הגדרנו את הקושי ופתרנו את הבעיה.
<רוני ישר: עשינו דף השראה, מהאינטרנט.
<רוני ישר: יצרנו מחקר משתמשים.
<רוני ישר: פיזרנו את הדפים לילדים בשכבה שלנו, אפילו כיתות ז', ח', כדי שיהיה לנו רקע.
<רוני ישר: הגענו למסקנה ש-15% מרוצים ממבנה הכיתה ומהאווירה לעומת 85%, שלא מרוצים כלל.
<רוני ישר: יצרנו מחקר על עבר, הווה על מבנה הכיתות, ברחבי העולם.
<רוני ישר: אין שינוי.
<רוני ישר: בכל מקום בעולם גם לפני מאה שנים הכול נראה בדיוק אותו דבר.
<רוני ישר: עשינו סקיצות עם תוכנה מיוחדת.
<רוני ישר: הגדרנו את מבנה הכיתה, את מבנה המסדרון, איך הכיתה אמורה להיראות.
<רוני ישר: הדפסנו את זה.
<רוני ישר: יצרנו הדמיות, איך הכיתה אמורה להיראות במרחב.
<רוני ישר: היינו באמדוקס –יש לנו בעיה של מיקום במדינה, אז יצרנו את המבנה, שיהיה יותר ריאלי.
<רוני ישר: יצרנו דוגמות שונות – לתלמיד שאוהב את הים או את החול, כך תלמיד יכול ללמוד.
<רוני ישר: עשינו תהליך סקיצות.
<רוני ישר: עשינו סכימת צבעים, בעיקר צבעי פסטל, צבעים שמוכחים כרגועים לעין.
<רוני ישר: בחרנו את הלוגו הסופי, שמסמל, גם בלי לדעת על מה הפרויקט ואיך המבנה נראה.
<רוני ישר: הוא מרמז מעט על מה שהולך לבוא.
<רוני ישר: עשינו כרזה שמציגה, ויצרנו סוג של פלייר לפתיחה הגדולה ב-2 בספטמבר – בדקנו, והלימודים לא מתחילים ב-1 בספטמבר אלא ב-2 בספטמבר – כי 1 בספטמבר יוצא יום שבת.
<רוני ישר: עשינו סטיקרים.
יפעת שאשא ביטון: הריטלין לא עוד.
יפעת שאשא ביטון: כל כך נכון.