GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: אומר לך למה.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל, דיברת על ילדים עם צרכים רבים ומגוונים.
יפעת שאשא ביטון: כולם עם צרכים מגוונים, גם ילדים נורמטיביים שהם לצורך העניין לא חירשים ולא קשב וריכוז.
יפעת שאשא ביטון: הרבה מבעיות הקשב וריכוז היום הם בגלל הסביבה הלימודית כפי שהיא, כי אי-אפשר שילדים יקבלו אלפי אם לא יותר מזה גירויים בשנייה, כשהם משחקים בזה, ואז נצפה מהם שיישבו בטורים מול אותה מורה באותו מקום ויהיו מרוכזים.
יפעת שאשא ביטון: אין חיה כזו.
יפעת שאשא ביטון: גם אם תנטרלי אותם.
יפעת שאשא ביטון: רוצה שאושיב אותך לבד בתוך כיתה 45 דקות מול המורה שלך, נחמדה ויפה ככל שתהיה?
יפעת שאשא ביטון: זה כבר לא מתאים למה שיש היום.
יפעת שאשא ביטון: אגב, את הכיתה הזו שהראית היום ולפני מאה שנה, יש לי מצגת אקדמית שאני הכנתי כדי להראות שכולם מתפתחים, ואנחנו משום מה מתעקשים להישאר באיזשהו מקום, והעניין של הריטלין לא עוד, זה כי נראה פחות בעיות של קשב וריכוז, יותר דינמיות.
יפעת שאשא ביטון: כללת הכול בתוך המצגת שלך.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של דינמיות בלמידה, היכולת שלך לעבור ממצב אינדיבידואלי למצב של למידה בחברה, וזה גם למצבי צבירה משתנים, כי אותו אדם, יכול להיות שיש לך נטייה ללמוד בצורה אינדיבידואלית, אבל גם את צריכה לפעמים את האינטראקציה, אז תהיה לך אפשרות לעבור למצב כזה בתוך אותו מרחב לימודי – זה מה שהילדים שלנו צריכים.
יפעת שאשא ביטון: תסתכלו על גן ילדים, איך הוא בנוי, שהם עוברים ממקום למקום.
יפעת שאשא ביטון: הכול פתוח, הם פעם עם חברים ופעם לבד.
יפעת שאשא ביטון: הם סקרנים ולומדים, וזה מה שאנחנו רוצים להחזיר – את מרחב הלמידה הזה – כמובן עם ידע ועם תהליכי למידה שהם מתקיימים, אבל זה הרציונל.
יפעת שאשא ביטון: ביטאת את זה מאוד יפה במצגת שלך.
יפעת שאשא ביטון: רק אומר לכם שהרבה אנשים גדולים אומרים את זה שנים ומנסים לשקף את מה שאתם מראים, אבל כנראה שלגדולים לא כל כך מקשיבים.
יפעת שאשא ביטון: כשזה יבוא מכם, אולי החלומות האלה יתגשמו, וזה מה שאני רוצה להאמין.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, נוי דבורה, עירוני ט', תל-אביב.
<נוי דבורה: שלום.
<נוי דבורה: אני נוי.
<נוי דבורה: זאת בת זוגי לצוות, עדן.
<נוי דבורה: אנחנו בחרנו להתמקד במרחב הבית-ספרי ב-2035.
<נוי דבורה: היום בית הספר הוא גדול.
<נוי דבורה: יש הרבה כיתות, אולמות ספורט, מעבדות, חברי צוות ותלמידים.
<נוי דבורה: כל תלמיד שנכנס לבית הספר – מרגיש עצמאי.
<נוי דבורה: יכול להתמצא בכוחות עצמו בלי לשאול תלמידים או מורים, וכל זאת באמצעות ממשק שנטען.
<נוי דבורה: זה מוביל אותך.
<נוי דבורה: המטרה – לאפשר להתמצא ברחבי בית הספר.
<נוי דבורה: הכנו פרסונות, גם שלי וגם של עדן.
<נוי דבורה: בחרנו בנקודה שהן מגיעות לבית הספר, והולכות לאיבוד.
<נוי דבורה: תיארנו יום בחייהן.
<נוי דבורה: מצאנו שהנקודה של הקושי – כשהן מגיעות לבית הספר, ולא יודעות לאן להגיע.
<נוי דבורה: הרעיונות.
<נוי דבורה: חקרנו את השילוב של השלט, מאז ועד היום.
<נוי דבורה: ראינו שפעם היה עם תריס, ועכשיו עבר למסכי LCD וכדומה.
<נוי דבורה: השראה – בחרנו בסגנון הפופ ארט כהשראה, כי יש בו הרבה צבעים, והצבע הוא עזר לרעיון שלנו.
<נוי דבורה: זה גרם לשפע הכלכלי ותרבות הצריכה.
<נוי דבורה: בעזרת הצמיד התלמיד יוכל להתמצא.
<נוי דבורה: התחלנו עם שילוט על הקירות.
<נוי דבורה: הגענו למסקנה שהקירות בבית הספר מאוד עמוסים.
<נוי דבורה: זה הרעיון.
<נוי דבורה: כאשר נכנסים לבית הספר, הצמיד מסתנכרן עם הרשת הבית ספרית.
<נוי דבורה: יש שלוש אופציות: ניווט, להשאיר את הצמיד על מצב שקט, וחיפוש חברים.
<נוי דבורה: כשבחרת – נאמר אתה רוצה כיתת כימייה.
<נוי דבורה: יש סביבך מרחב אישי.
<נוי דבורה: זה תואם לצבע של הכיתה, ויש מסלול שמוביל אותך, שנפתח.
<נוי דבורה: אלה הסקיצות.
<נוי דבורה: הדמיות – גם של הצמיד.
<נוי דבורה: זה כאשר התלמיד מחוץ לכיתה.
<נוי דבורה: יש לוח שמראה את מספר התלמידים בכיתה.
<נוי דבורה: נפתח לוח הולוגרמי, שמראה את מיקומי החדרים.
<נוי דבורה: בחרנו ב-TMI, באופן ציני.
<נוי דבורה: זה הלוגו הנבחר.
<נוי דבורה: זה שילוב של המרחב האישי.
<נוי דבורה: לראות את הרעיון.
<נוי דבורה: סטיקרים.
<נוי דבורה: הכנו סוג של שיווק לצמיד.
<נוי דבורה: זה נעשה בהדפסת תלת ממד.
<נוי דבורה: זה באריזות.
יפעת שאשא ביטון: הסתכלתי על זה וישר חשבתי על הוויז.
יפעת שאשא ביטון: כל הזמן אנחנו אומרים: איך חיינו לפני הוויז?
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את העידן שלפני הוויז.
יפעת שאשא ביטון: היו מפות, אחרי פעמיים זכרנו את הדרך.
יפעת שאשא ביטון: היום לא צריך לזכור דבר.
יפעת שאשא ביטון: אני מוטרדת מזה שהמחשבה היא שבשנת 2035 גם את הדרך בבית הספר לא נצטרך לזכור, וזה כנראה יהיה TMI, עד שנצטרך איזשהו צמיד.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שלא באמת נצטרך אותו אלא אם כן בתי הספר יהיו ענקיים, כי יהיו מרחבי למידה מפותחים, וזה לא יהיה על קומות כפי שהציגה רוני, אלא זה יתפרס על גבי שטח נרחב, ונגיד: צריך צמיד.
יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד על המחשבה, על הפרטים.
קריאה: יש הוברבורד.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו גם על ההוברבורד בדיון לפני כן.
יפעת שאשא ביטון: מבחינתי הוא צריך להיות מחוץ לחוק, ואני מאוד מקווה שכבר בשנה הקרובה הוא לא יהיה חלק מהנוף שלנו, וזה מתוך דאגה לכם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לנוי.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו המורה הגאה רוצה לומר כמה דברים?
<גילה עשרי: אני רוצה לומר תודה על זה שאפשרו לנו את התהליך של שיתוף הפעולה עם אמדוקס וטובה, זכויות הילד, וכמובן שעינת אפשרה את זה, מבחינתנו כמגמת עיצוב, כי למדנו כלי חדש.
<גילה עשרי: שיפו אותנו בכלי שהיום אנחנו מאמצים אותו, ויש פה תלמידת י"ב שכבר חווה את זה.
<גילה עשרי: היא שאלה: מה זה הפרסונה?
<גילה עשרי: איך עובדים?
<גילה עשרי: אמרתי: אנחנו מתנסים יחד, לומדים בשיתוף פעולה.
<גילה עשרי: אנחנו בתהליך הזה, כמו שהילדים למדו מהחקר, גם אני למדתי איך ללמד אחרת.
<גילה עשרי: אני מורה ותיקה, והנה נפתחתי לדברים אחרים, כמו שהם רוצים.
<גילה עשרי: ניתנה לנו הזדמנות עם אמדוקס, שזה כלי מאוד יפה – זה נותן לנו אפשרות לעשות כוונון לרעיונות שלנו, לקלוע לקהל היעד, ואז לחדד את האתגר ואת הרעיון העיצובי, וכמובן את המוצר בהתאם.
<גילה עשרי: הפרויקטים נעשו בצוותים.
<גילה עשרי: זה היה תהליך מדהים, כי בסוף זה היה כמו חתונה קתולית, אבל בהתחלה כמעט התגרשו...
<גילה עשרי: כמורה הייתי צריכה לתפוס אותם ולהוביל כל מיני מיומנויות.
<גילה עשרי: הייתי מפשרת והייתי מגשרת והייתי בוררת, כל מיני דברים.
<גילה עשרי: עבדנו הרבה על התהליך הזה של עבודה בצוות, ואפילו באמצע הלילה דיברנו על זה לפני שנכנסנו, היינו מעבירים כל מיני רעיונות.
<גילה עשרי: נכנסו לדרייב מטורף של עבודה, וזה היה ממש כיף.
<גילה עשרי: אני חושבת שבממד הזה זה היה מאוד חווייתי.
<גילה עשרי: זה היה אחר.
<גילה עשרי: גם אם הייתי נודניקית, אני חושבת שהדרך היתה נהדרת.
<גילה עשרי: זה היה אינטנסיבי – וזה לא רע.
<גילה עשרי: זה היה חוויה לכולנו, דרך העבודה החדשה.
יפעת שאשא ביטון: מה שתזכרו מכל הלימודים – היסטוריה, ספרות וכו' – זה יהיה הפרויקט הזה, על שלל חוויותיו, מההיבט של הידע ועד ההיבטים התהליכים והחברתיים.
יפעת שאשא ביטון: ניפגש בשנת 2035, אשאל אתכם.
יפעת שאשא ביטון: אני אופטימית בגילי...
יפעת שאשא ביטון: תראו שזה החלק המשמעותי.
יפעת שאשא ביטון: אתם הגשמתם את מה שצריך להיות במערכת כבר היום, ומה שהיינו רוצים לראות בהיסטוריה ובמקצועות נוספים.
יפעת שאשא ביטון: תהליך הלמידה שחוויתם כאן – אין שאלה שזו הלמידה המשמעותית שאנחנו מכוונים אליה.
יפעת שאשא ביטון: הוא התהליך האמתי.
יפעת שאשא ביטון: אתם אלה שחושבים ויוזמים ויוצרים ומפתחים ומחפשים את הידע, ובונים בחשיבה שלכם – במקרה הספציפי הזה גם איך הייתם רוצים שהדברים יתקיימו.
יפעת שאשא ביטון: זה לא איך הייתם רוצים שזה יתקיים אי שם בשנת 2035, כי אני בטוחה שזה חלק מההוויה או מהרצונות של כל אחד מכם כתלמידים, לו זה רק היה יכול להיות כאן ועכשיו.
יפעת שאשא ביטון: אומר לכם שתי מילים על עצמי – גם ככה אנחנו בישיבה לא שגרתית – כדי שתבינו למה אני כל כך מודה לכם על זה שאתם כאן ומאפשרים לי את החוויה הזו.
יפעת שאשא ביטון: אני באה מעולם החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני חיה את מה שאתם עושים.
יפעת שאשא ביטון: אני רק מחפשת כל הזדמנות, שמישהו ייתן לי לבצע את כל העניין הזה של איך למידה צריכה להיות.
יפעת שאשא ביטון: התזה שלי בשנת 96' עסקה בעיצוב סביבות למידה טכנולוגיות וחדשניות – לא בהיבט שהיה אז שהמחשבים חזו הכול אלא בהבנה שזה רק כלי שעשוי לשרת אותנו כעוד כלי פדגוגי לצורך העניין.
יפעת שאשא ביטון: אז אתם דיברתם פה על אפילו לפרוץ את גבולות הכיתה.
יפעת שאשא ביטון: את בכלל פרצת את גבולות המדינה.
יפעת שאשא ביטון: זה אפשרי, כל כך זמין.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא צריכים לפחוד מהטכנולוגיה.
יפעת שאשא ביטון: היא יכולה לשרת אותנו היטב גם בתהליכים האלה.
יפעת שאשא ביטון: התפקיד האחרון שהיה לי רגע שהגעתי הנה כסגנית נשיא מכללה אקדמית – עסקנו בארבע שנים שקדמו להגעה שלי הנה בעיצוב סביבות במכללת אהלו, וקראנו לזה מתחם העתיד, כי לפני שש שנים היינו בטוחים שיהיה זה בעתיד.
יפעת שאשא ביטון: מאז הספקנו לפתח מתחם נוסף, מתוך הלמידה, ממה שקורה במתחם הראשון, והבנו שזה יכול להיות כאן ועכשיו, אם המערכת תירתם – הנושא של למידה דינמית, שיהיו כל מרחבי הלמידה, שתהיה לנו אפשרות לעבור ממצב של יחיד לזוג לצוות, של למידה פרונטלית, ללמידת חקר.
יפעת שאשא ביטון: שהכול יהיה בתוך המרחב, ונוכל לנוע בו כל פעם לפי תהליך ההתפתחות של הנושא שאנחנו לומדים.
יפעת שאשא ביטון: זה בנפשי, ואתם לא מבינים מה עשיתם לי בזה שהגעתם אליי היום לוועדה כדי לדבר בדיוק על הדברים האלה, ואני יכולה לאחל רק דבר אחד לתלמידי ישראל – שזה לא יהיה בשנת 2035; שזה יהיה כאן.
יפעת שאשא ביטון: וזה באמת לא נוגע רק בהיבטים פדגוגיים.
יפעת שאשא ביטון: אי-אפשר לעשות שום למידה משמעותית חדשנית כשאנחנו נשארים לשבת בטורים.
יפעת שאשא ביטון: שאף אחד לא יספר לנו סיפורים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים לדבר יפה מאוד גם במשרד החינוך, איך צריכה להיראות הלמידה, ומה התפקיד של המורה ואיך אנחנו צריכים לייצר פדגוגיה חדשה, אבל כל עוד לא נשנה את המרחב הלימודי, לא באמת נייצר שינוי.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק מה שאתם נוגעים בו כמגמת עיצוב – איך אנחנו מעצבים את סביבת הלמידה.
יפעת שאשא ביטון: זה המפתח כדי להכניס פנימה את כל הדברים האחרים אחר כך שאנחנו רוצים להשיג.
יפעת שאשא ביטון: ואני יכולה להבטיח לכם – זה יכול לצמצם אלימות, כי זה יוצר פחות מתח, וילדים יותר נרתמים מתוקף הסקרנות שאנחנו יוצרים והדינמיקה של הלמידה, אז מן הסתם גם נצמצם את כל המתחים והלחצים והאחרים, ובעיות קשב וריכוז שיכולות להיפתר, ותפירת חליפה אישית לכל ילד, כי המרחב מאפשר את זה.
יפעת שאשא ביטון: הוא ממילא הולך למקום שהוא רוצה וסקרן לחקור ולעוד מיומנויות אחרות.
יפעת שאשא ביטון: מעבר למה שציינו, גם היכולת של הפרזנטציה, של להציג את זה אחר כך בפני הכיתה, בפני ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אז אולי כל אחד לומד נושא מסוים.
יפעת שאשא ביטון: שימו לב מה קרה פה היום.
יפעת שאשא ביטון: כל אחד לומד משהו, וכולנו למדנו הכול; נחשפנו לכול.
יפעת שאשא ביטון: זה מזמין הרבה מאוד.
יפעת שאשא ביטון: זה לא חלום.
יפעת שאשא ביטון: זה יכול להיות כאן.
יפעת שאשא ביטון: אז כשאנחנו חלמנו בשנות ה-90' ובשנות ה-2000, ובאו שרי חינוך ודיברו את זה יפה והכול, שמעו את זה אבל לא באמת הגשימו.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שעכשיו כשזה בא מכם הילדים, גם נצליח להגשים את זה בשבילכם.
<בתיה גלעד: שלום, אני בתיה גלעד, יושבת-ראש אגודת יאנוש קרוצ'ק העולמית וחברת המכון החינוכי הישראלי.
<בתיה גלעד: אני חושבת שמה שראינו כאן זה קורצ'אק בהתגלמותו.
<בתיה גלעד: קודם כל, תודה על הרעיון.
<בתיה גלעד: הרעיון של לחשוב יחד עם הילדים, איך ייראה חינוך ב-2035, אני חושבת שזה הגשמה של חלום, כי יש לנו מה ללמוד מהילדים, הם יודעים הכי טוב מה טוב להם, וזה מה שקורצ'אק אמר – הילדים הם העולם שילמד אותנו מה הם צריכים, ולא אנחנו נגיד להם מה הם צריכים.
<בתיה גלעד: תודה לכל העושים במלאכה, כי זו באמת עבודה אדירה.
<בתיה גלעד: תודה לטובה, לאמדוקס, לעינת ולך שאירחת אותנו.
יפעת שאשא ביטון: העונג כולו שלי.
יפעת שאשא ביטון: מישהו רוצה להוסיף התייחסות?
יפעת שאשא ביטון: הוכחת שהייטק וחינוך הכול מתחבר יחד.
יפעת שאשא ביטון: אין היסטוריה בנפרד, אין תנ"ך בנפרד, הכול מתחבר.
<טובה בן ארי: שחררתי למפגש פה גם תלמידים שכבר התגייסו ונמצאים פה גם.
יפעת שאשא ביטון: חיזרו לשלום.
<עינת קריצמן: אני רוצה לומר תודה למורים.
<עינת קריצמן: לגילה שהובילה את כל הפרויקט הזה מראשיתו לפני שנה וחצי, ומה שאתם רואים עכשיו זה בזכות העבודה העמלנית שלה מאחורי הקלעים על כל פסיק כאן, ולאורית ולאנה וללילי, ובטח ליוסי, כי הם אלה שהגיעו בחופש הגדול לאמדוקס, ולעירית ולצוות של נעמה.
<עינת קריצמן: הם אלה - כשאנחנו החלטנו שעושים את זה לפני תחילת שנת הלימודים כדי ליצור שיח ולעשות התנעה, הם אמרו: אנחנו באים, ואני חושבת שצריך לשכפל מורים כאלה, שרוצים את השינוי.
<עינת קריצמן: אני חושבת שכולנו עם 20 פלוס ותק, ולמרות הכול כולנו אומרים: נורא כיף להשתנות ולנסות את החדש.
<עינת קריצמן: השילוב בין תלמידים לצוותים של מורים שמובילים את המערכת, זה סוד הקסם של הפרויקט הזה.
יפעת שאשא ביטון: גילה ביטאה את זה יפה, כשאמרה: גם אני הרגשתי שאני לומדת.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר משהו מההיבט של המורים.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה היום – ותיקים, חדשים, בהיבט הזה, ואני לא מאשימה אותם שכל השיח המאוד נכון הזה שאנחנו מייצרים ברמת העל והמדיניות לא באמת מחלחל למטה כי הם לא קיבלו את הכלים.
יפעת שאשא ביטון: גם אם נסתכל היום על הכשרת המורים, אני מרשה לעצמי לתת את הביקורת הזו – אני מגיעה משם – אנחנו מכשירים אותם בדיוק כמו שהכשירו אותם לפני עשרים ושלושים שנה.
יפעת שאשא ביטון: אפילו עם אותם טקסטים, ואנחנו באמת מצפים שייעשה השינוי.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהתהליך צריך להתחיל כבר שם – כשהמורה מתנסה בחוויה של למידה אחרת כלפי עצמו, והסטאז' או העבודה המעשית שעושים מורים, היא כבר תהיה בסגנון אחר.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נצליח לבנות את זה מלמטה – פעם אחת, המורים החדשים שייכנסו למערכת, ייכנסו עם מיומנויות ראשונות, ופעם שנייה, כבר אפשר יהיה להנחיל את זה בחדרי המורים גם, רק אם נהיה שם בשבילם.
יפעת שאשא ביטון: לא נגיד להם מה צריך לעשות ואיך, כי זה לא באמת עובד, אלא באמת ניתן להם להתנסות בחוויה.
יפעת שאשא ביטון: שיקפת את זה מאוד יפה, כשאמרת: תוך כדי למידה גם את למדת וגם את חווית.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה התהליך הנכון.
<גילה עשרי: מעבר ללמידה של מורה יש גם לאפשר – אני רואה שאצלנו בבית הספר יש איים של חדשנות.
<גילה עשרי: זה צומח.
<גילה עשרי: למשל, מה שפעם נקרא ספרייה נקרא היום space book.
<גילה עשרי: זה פרויקט.
<גילה עשרי: מחקו את המילה ספרייה, ונתנו פשוט לתלמידים – שאחת מהם נמצאת כאן – ולמורים, וארכיטקט שהיה מעורב, ליצור משהו חדש שהתלמידים חלמו.
<גילה עשרי: מרחבי למידה משתנים שמאפשרים אולי סוג חדש של למידה, כי זה היה חלום שלהם.
<גילה עשרי: אפשרו להם אולי מימוש קטן של חלום.
<גילה עשרי: אני חושבת שזה דבר יפה.
יפעת שאשא ביטון: הלמידה היא לא רק במרחב הכיתתי אלא גם בחוץ.
<גילה עשרי: נכון.
<גילה עשרי: זה לא היה רק שינוי פיזי אלא שינוי פדגוגי – אתה יכול לבוא אחרת, ללמוד אחרת.
<גילה עשרי: והמורים לומדים תוך כדי.
<גילה עשרי: זו לא בושה ללמוד, ואנחנו אומרים להם שכיף ללמוד, וכל הזמן אנחנו לומדים.
<טובה בן ארי: אגב, המשרד מפתח לקראת שנת הלימודים הבאה 400 מרחבי למידה חדשים.
<טובה בן ארי: אזמין אתכם לקחת חלק בצפייה ובשדרוג.
<דורית: שמי דורית.
<דורית: אני הגעתי לכאן כאורחת אבל אני מורה.
<דורית: נכנסתי, אז אני חייבת לומר שזה היה רגע של נחת מבחינתי.
<דורית: גם אני מאמינה כמורה בלמידה אחרת, אז היה נחת לראות גם את המורות הנפלאות וגם את התלמידים האיכותיים שיש לנו פה – זה עורר את הנפש.
<דורית: הייתי גם רוצה לראות איך אפשר לקחת תהליכים כאלה ליסודי, כי אני נמצאת ביסודי, ובמקום להיות עסוקים להתקשר להורים ולומר למה הילד לא בסדר, לראות איפה אנחנו לא בסדר ואיזה שינוי אנחנו יכולים לייצר כמערכת.
<דורית: אני כמורה כל יום מוציאה את התלמידים שלי לדשא – יש לנו מרחב של דשא סינתטי.
<דורית: מקבלת עיקומי פרצוף שכל יום אנחנו בחוץ, אבל אני רואה תוצרים, ובאמת מאמינה בזה.
<דורית: אשמח לשמוע את הנערות המקסימות הללו, איך אתן חוות בדיעבד את התהליך הזה?
<דורית: אילו כלים זה נתן לכן כדי להכשיר אתכן כאדם בוגר?
<טובה בן ארי: אגב, ביסודי בפתח תקווה יש מרחבי למידה מעניינים.
<טובה בן ארי: אני יכולה לקחת אותך.
<הדס טל: בקשר ללימודים ביסודי, אני יכולה לדבר מהחוויה שלי בתור תלמידה ביסודי עד יחסית לא מזמן.
<הדס טל: אני ביסודי הרגשתי שאני סובלת, הרגשתי שהרבה מהתכנים היו מאוד מקובעים, והיתה למידה לבגרות באופן הלמידה.
<הדס טל: זה אפילו לא משהו שהכרחי מבחינת המערכת.
<הדס טל: גם אם תלמידים ילמדו חצי מהחומר ביסודי, אבל ילמדו את זה בצורה טובה, אני חושבת שגם למערכת – קודם כל, זה לא יפריע למערכת להתקיים.
<הדס טל: זה אפילו לא משהו שמצריך שינוי של המערכת.
יפעת שאשא ביטון: והילדים אפילו ילמדו יותר.
<הדס טל: כן, בסופו של דבר ילמדו יותר.
<הדס טל: בבית הספר במיוחד בשנים האחרונות לוקחים את כל הסקרנות הטבעית, את כל הרצון ללמוד, וזורקים את זה לפח, ואז תלמידים מגיעים לתיכון, אומרים להם: תהיו סקרניים, יצירתיים, תעשו פרויקטים, וכבר מגיעים כשיודעים שכשיש להם רעיון או כשעושים משהו שונה, מורידים את הציון ואוסרים את זה.
<הדס טל: בכיתה ו' או ז' עשיתי פרויקט באנגלית, רק בצורה שונה – החלפתי פסקאות; לא שינוי משמעותי, והורידו לי נקודות כי עשיתי את השינוי הזה, מהאופן המאוד מקובע.
<הדס טל: רצו שנעשה דברים רציניים, וכשאנחנו עושים דברים אחרת, מדכאים את זה.
יפעת שאשא ביטון: תלמידים סקרנים – צריך לא להרוג את זה.
יפעת שאשא ביטון: המלצה – גם למורה כאן – יש שיר סיפור שנקרא הילד הקטן.
יפעת שאשא ביטון: מלווה אותי בכל דרכי המקצועית.
יפעת שאשא ביטון: תקראו אותו.
יפעת שאשא ביטון: זה נגיש.
יפעת שאשא ביטון: אני בטוחה שבאיזה גננת או מורה אתם תבחרו, ותראו שאתם מממשים את מה שמזמין אותנו לחלום.
יפעת שאשא ביטון: בסיכום הדיון – נציין את זה אחר כך לפרוטוקול – נתייחס לנקודות של החשיבות בעיצוב ומה החשיבות.
יפעת שאשא ביטון: לא אחזור על זה כאן כדי לא להלאות אתכם, אבל אתייחס בדיוק למה שאנחנו מצפים ומבקשים מהמערכת לשנות עבורנו.
יפעת שאשא ביטון: כן אחתום בבקשה מכל הלב, שזה לא יחכה לשנת 2035.
יפעת שאשא ביטון: שזה יהיה כבר כאן, ואנחנו יכולים להתחיל לעשות את השינוי.
יפעת שאשא ביטון: מי שמתגייס – תחזרו לשלום.
יפעת שאשא ביטון: גם הבן השני שלי מתגייס ביום רביעי, בעזרת השם.
יפעת שאשא ביטון: כם אני פותחת את דיון הוועדה בנושא השקת דו"ח בטרם לאומה 2017, היפגעות ילדים בישראל ולאחר מכן אנחנו נדון בתכנית הלאומית לבטיחות לילדים, שהובלנו והכנסנו לתקציב המדינה כבר בשנה החולפת.
יפעת שאשא ביטון: השקנו אותה בצורה חגיגית במרס האחרון ואנחנו ננסה להבין את תמונת המצב ולראות איך אנחנו מתקדמים בתכנית הכל כך חשובה הזו.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אקדים ואומר שאולי בהתייחסות כוללת אנחנו מצמצמים את רמת ההיפגעות בקרב ילדים, אבל אנחנו רחוקים-רחוקים-רחוקים מתמונת המצב שהיינו רוצים לראות.
יפעת שאשא ביטון: לצערנו, אם אנחנו בוחנים רק את השנה הנוכחית אל מול השנה הקודמת, בשנה קודמת עמדנו על 117 ילדים שנהרגו, אנחנו היום כבר נמצאים על כ-121 והשנה טרם הסתיימה.
יפעת שאשא ביטון: מה שאומר שאנחנו צריכים להישאר במלוא הכוח והמרץ כדי לראות איך אנחנו מצמצמים את התופעה, ממגרים אותה.
יפעת שאשא ביטון: התכנית הלאומית לבטיחות ילדים אמורה לתת מענה לעניין הזה ואני חושבת שהאיכות שלה, או היא תוכיח את עצמה רק אם אנחנו באמת נוכל לראות ירידה במספרים, גם של ילדים שמתים כתוצאה מתאונות וגם של ילדים שנפגעים כתוצאה מתאונות.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר כאן במאמר מוסגר, אנחנו כל הזמן מדברים על אותן ארבע כיתות שנמחקות מדי שנה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו קצת שוכחים להזכיר את כל עשרות אלפי הילדים שנפגעים בהיקפים כאלה ואחרים, חלקם עד כדי נכויות מאד מאד גדולות וגם הם בעצם כחלק מהפגיעה של היפגעות בלתי מכוונת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח עם השקת הדו"ח של שנת 2017.
יפעת שאשא ביטון: ארגון בטרם שותף לאורך כל הדרך בשנתיים האחרונות איתי ועוד הרבה לפני שהגעתי עם יושבי הראש האחרים.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אורלי.
<אורלי סילבינגר: תודה רבה.
<אורלי סילבינגר: אני ממש ממש רוצה להודות לך, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, על הזכות הגדולה לעבוד איתך על הנושא הזה ועוד יותר על הזכות הגדולה להציג את הנתונים של הדו"ח המדהים הזה פעם ראשונה בחדר הזה, שהוא כל כך חשוב לילדים – ביום הילד הבין לאומי.
<אורלי סילבינגר: אז אני אתחיל.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר וטוב שאת מזכירה, אנחנו אמנם נציין את יום זכויות הילד בשבוע הבא כאן בכנסת בצורה חגיגית, עם הרבה מאד ילדים שיגיעו מכל רחבי הארץ, אבל זה נכון.
יפעת שאשא ביטון: היה צריך לפתוח עם זה שהיום זה יום הזכויות הבין לאומי.
<אורלי סילבינגר: את מלכת הילדים וזה המקום שמציגים בו את הנושא.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה אורלי.
<אורלי סילבינגר: אז בוקר טוב לכולם ותודה שכיבדתם אותנו בנוכחותכם.
<אורלי סילבינגר: אנחנו באמת חופשים היום את דו"ח בטרם לאומה 2017, שזאת תמונת מצב היפגעות הילדים במדינת ישראל, ממש נכון לנתונים הכי עדכניים שיש לנו, גם בארץ וגם מן העולם.
<אורלי סילבינגר: אנחנו נמצאים במצב שבו 116 ילדים מתים כל שנה בישראל מתאונות.
<אורלי סילבינגר: אני מודיעה לכולנו שאם חס וחלילה הייתה מחלה במדינה שהייתה הורגת 116 אנשים, כנראה ששר הבריאות לא היה ישן בלילה, כי מתחת לחלון שלו היו עומדים ונאבקים על הזכות למגר את זה.
<אורלי סילבינגר: אז 116 ילדים זה מספר מאד מאד גדול.
<אורלי סילבינגר: זאת הסיבה הראשונה לתמותה של ילדים לא רק בארץ, גם בעולם, אבל בהחלט בישראל זה מספר שהוא עצום.
<אורלי סילבינגר: אם אנחנו מנסים להשוות את זה למשהו אחר, אנחנו מדברים על ארבע כיתות א' שנמחקות מפני האדמה כל שנה.
<אורלי סילבינגר: 20,000 ילדים מתאשפזים כתוצאה מההיפגעות שלהם.
<אורלי סילבינגר: זאת אומרת שההיפגעות קצת יותר חמורה.
<אורלי סילבינגר: הממוצע לילד מאושפז הוא כארבעה ימים ולצערנו הרב כל שנה 202,000 ילדים פונים לחדרי מיון.
<אורלי סילבינגר: בואו נדמה את זה ברמה יומיומית, כל שלוש דקות נכנס במדינת ישראל לחדר המיון ילד כי הוא נפגע בתאונה, לא כי הוא חולה.
<אורלי סילבינגר: לא כי הוא עבר איזו שהיא מחלה; ויתרה מזאת, אנחנו פה בחדר 10 דקות, ב-10 דקות האלה בממוצע ארבעה ילדים פנו לחדר מיון כי הם נפגעו בתאונה.
<אורלי סילבינגר: כל יום 520 ילדים פוקדים את חדר המיון כי הם נפגעו בתאונה, לא כי הם חולים.
<אורלי סילבינגר: אוכלוסיית הילדים במדינת ישראל מונה כ-2,600,000 ילדים.
<אורלי סילבינגר: אני עוברת הלאה קצת להשוואות בין לאומיות.
<אורלי סילבינגר: אם אנחנו מסתכלים בגרף שעומד מולנו, אנחנו רואים בעצם את גרף ההשוואה הבין לאומית בין מדינות ב-OECD.
<אורלי סילבינגר: החדשות הכי קשות זה שישראל עומדת באותו מקום 15 שנים בהשוואות הבין לאומיות.
<אורלי סילבינגר: מוצג פה בעצם דירוג מדינות ה-OECD.
<אורלי סילבינגר: בצד השמאלי של הגרף אנחנו רואים את המדינות שדורגו בין השנים 1995 ל-1997, כאשר המדינות למעלה הן המדינות שנמצאות במקום הטוב יותר בנושא בטיחות ילדים.
<אורלי סילבינגר: המדינות התחתונות במקום התחתון.
<אורלי סילבינגר: בצד הימני של הגרף אנחנו רואים את אותן מדינות, כאשר המדידה הייתה בין השנים 2011 ל-2013 ובואו נראה מה מאד מעניין בגרף.
<אורלי סילבינגר: מדינות שהעלו את רמת הבטיחות מיוצגות בחוטים ירוקים.
<אורלי סילבינגר: ואנחנו רואים שלמשל לוקסמבורג עברה ממקום שהוא פחות או יותר בשליש העליון של הטבלה, להיות ראשונה בדירוג.
<אורלי סילבינגר: מדינות אחרות שירדו בצורה משמעותית הן אלה שמקושרות בחוטים אדומים.
<אורלי סילבינגר: אנחנו רואים שאנגליה ירדה מהמקום השני בשבעה מדרגים, אבל מה שהכי קשה זה לראות שישראל עומדת באותו מקום ושיפרה את המצב שלה, שוב בהשוואה בינלאומית, רק במקום אחד.
<אורלי סילבינגר: מה שאומר שאנחנו נמצאים במקום רע באמצע.
<אורלי סילבינגר: במקום ה-22 מתוך 35 מדינות ה-OECD.
<אורלי סילבינגר: אם אנחנו מסתכלים על המקום הזה, אנחנו מבינים שהתכנית הלאומית לבטיחות ילדים מהווה אתגר מאד משמעותי עבור כולנו, כי כנראה שאיחוד הכוחות ומפת הדרכים זה מה שעזר למדינות ה-OECD האחרות לעשות את קפיצת המדרגה והשינוי.
<אורלי סילבינגר: אבל אם אנחנו רוצים קצת יותר להיות ספציפיים, באותן 15 שנים שעל פניהן מתרחשת ההשוואה הזאת, במדינת ישראל מתו 1,654 ילדים כתוצאה מתאונות בבית, במרחב הציבורי, במוסדות חינוך ובדרכים.
<אורלי סילבינגר: אני עכשיו לוקחת את אותה השוואה ולוקחת רק את שבע המדינות שעשו את השינוי הכי גדול בהיפגעות ילדים.
<אורלי סילבינגר: מה שאנחנו רואים זה שהמדינות הטובות, כמו למשל אסטוניה, הצליחו להביא לירידה של 76% בתמותה.
<אורלי סילבינגר: אם מדינת ישראל, שעשתה ירידה במהלך אותן שנים של כ-53%, הייתה מצליחה לעשות את השינוי שעשתה אסטוניה או מדינות כמותה, אז היינו מצליחים לחסוך חייהם של עוד 61 ילדים.
<אורלי סילבינגר: הם אנחנו עושים חשבון, במקםו 116 ילדים כל שנה, היה לנו מספר הרבה יותר קטן והיינו מגיעים למצב שהרבה הרבה פחות ילדים היו נפגעים כל שנה והיינו מדברים על 61 ילדים שמתים בשנה ולא המספר שאנחנו מכירים – 116.
<אורלי סילבינגר: זאת אומרת היו נחסכים חייהם של 55 ילדים.
<אורלי סילבינגר: מה שאומר שהפער גדול וגם ההזדמנות מאד מאד גדולה.
<אורלי סילבינגר: יחד עם זאת, צריך להיות גם מאושרים מהתוצאות שהצלחנו לעשות עד כה ובכוחות משותפים בכל זאת, לאורך 15 שנה, אני רק רוצה להסב את תשומת ליבכם.
<אורלי סילבינגר: ההשוואות הבין לאומיות הן 18 שנים ולכן ראינו 53% בשקף הקודם.
<אורלי סילבינגר: ההשוואות הלאומיות מדברות על 15 שנים ולכן אנחנו רואים פה בגרף הזה ירידה בתמותה של 46%, ירידה באשפוז של 26%.
<אורלי סילבינגר: עדיין אין לנו ירידה בפניות למיון.
<אורלי סילבינגר: יש לנו עדיין עבודה.
<אורלי סילבינגר: אנחנו עדיין בניתוחים של הדו"ח הזה כדי להבין בדיוק למה יש ירידה במקום אחד ואין ירידה במקום אחר.
<אורלי סילבינגר: אגב, מה שכן יכול להסביר את זה, זה כל מיני תהליכים שקשורים למדיניות בריאות ולהיווצרותם של כל מיני תחליפים בדרך.
<אורלי סילבינגר: אם אנחנו עכשיו עושים עוד הזדמנות של כניסה פנימה, אנחנו רואים שבכל רמות ההיפגעות, גם בתמותה, גם באשפוז וגם במיון, הסיבה המובילה לתמותה היא דווקא תאונות בית ופנאי ובואו נעשה רגע את ההבחנה.
<אורלי סילבינגר: תאונות דרכים הן מאד ברורות.
<אורלי סילבינגר: כל מה שהוא לא תאונת דרכים הוא תאונת בית ופנאי בהשוואה הזאת.
<אורלי סילבינגר: ובעצם מה שאנחנו רואים, שיש לנו תהליך של מהפך.
<אורלי סילבינגר: בפעם הקודמת שהצגנו את הדו"ח הראינו שהסיבה המובילה לתמותה בהיפגעות ילדים היא תאונות דרכים.
<אורלי סילבינגר: ואז עמדנו על סדר גודל של כ-61%.
<אורלי סילבינגר: היום אנחנו נמצאים בתחילתו של מהפך ואם אנחנו משווים בין תאונות הדרכים לבין תאונות בית ופנאי, אנחנו רואים שתאונות הדרכים בדירוג שלהן ירדו ב-10%.
<אורלי סילבינגר: קודם כל זה אומר שיש ירידה יותר גדולה בתאונות הדרכים, אבל בהשוואה ביניהן, תאונות הבית והפנאי תופסות מקום הרבה יותר גדול.
<אורלי סילבינגר: כשאנחנו מגיעים כבר להסתכל על מראת האשפוז והמיון, אנחנו רואים ששם תאונות בית ופנאי הרבה יותר משמעותיות ואגב אחד ההסברים לנושא הזה, כשתאונת דרכים היא קטלנית, יש לה הרבה יותר ייצוג דווקא בראי התמותה ופחות בראי המיון והאשפוז.
<אורלי סילבינגר: אנחנו רואים באמת שברמת תאונות בית ופנאי במיון יש להם ייצוג של 87%.
<אורלי סילבינגר: זאת אומרת כמעט 88% מהילדים שפונים לחדר מיון עקב היפגעות, הם מתאונות בית ופנאי ולאו דווקא תאונות הדרכים.
<אורלי סילבינגר: בואו נסתכל איך זה נראה ברמת מגמות לאורך השנים.
<אורלי סילבינגר: אם אנחנו מסתכלים על הקו התחתון, הצהוב, שמייצג לנו תאונות בית ופנאי – תאונות בית ופנאי ירדו רק ב-35%, כמעט 36%, בהשוואה לגרף העליון שהוא הקו האדום, שמדבר על תאונות דרכים.
<אורלי סילבינגר: תאונות דרכים ירדו בתקופה הזאת ב-53%.