GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אילן אביטן: היתרון הגדול של מה שדיברתי בהתחלה, ואני חושב שזו הנקודה החשובה, כדי להרחיב את השירותים האלה ולהגיע ליותר משפחות, שהן יכולות להפעיל שירותים בתוך המרחב, זו השותפות הזאת שאנחנו מדברים עליה, שגם משרד החינוך נמצא בה וגם בטרם נמצאים שם ומשרד הבריאות נמצא שם.
<אילן אביטן: היכולת הזו, ברגע שיש את השותפויות האלה והדיבור הזה של חשיבה משותפת וגם איגום משאבים וחשיבה, זה יכול להגיע ליותר תושבים.
<אילן אביטן: נושא נוסף שקשור לבטיחות זה מועדוניות ביתיות.
<אילן אביטן: באותו משקל, כשניגע לרמת היישוב, הבית הבודד בתוך יישוב לא מוכר, אנחנו מקימים עשרות.
<אילן אביטן: אני חושב שיש לנו בתוך המרחב הבדואי מאות מועדוניות.
<אילן אביטן: בכל מועדונית יש 5 ילדים.
<אילן אביטן: נכון שזה הגיל הרך היותר גדול, זאת אומרת זה מגיל 5 עד גיל 10, אבל עדיין מגיעים למשפחות.
<אילן אביטן: עדיין האמהות שמפעילות את המועדוניות האלה הן גם מועסקות, אבל מעבר לזה שהן מועסקות, הן מקבלות הרבה הדרכות בנושא של בטיחות במרחב הביתי ובמרחב הגיאוגרפי.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז על אותו משקל - - -
יוסף ג'בארין: כן, היעד שלך הוא כל כך מצומצם.
יוסף ג'בארין: זו הבעיה.
יפעת שאשא ביטון: אז על אותו משקל צריך פשוט לומר שאם זו הדרך שבה מצאתם בעצם להכניס את הנושא של בטיחות, אז לראות איך אנחנו מרחיבים את ההיצע הזה.
יפעת שאשא ביטון: פעם אחת נותנים באמת מענה של מסגרות לקבוצות של ילדים ופעם שנייה דרך כך בעצם מחדירים את כל הנושא של בטיחות לא רק למי שמנהל את המשפחתון, אלא גם לאותם הורים שהילדים שלהם נמצאים במשפחתון.
יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא, כשאתם יושבים בוועדת ההיגוי פעם בחודש, איך אנחנו מרחיבים את המעגלים האלה גם בהיבט הזה.
יפעת שאשא ביטון: הצטרף אליו חבר הכנסת ג'מעה, אני אתן רשות דיבור ואגיע גם אליך.
ג'מעה אזברגה: אוקיי.
יפעת שאשא ביטון: משה פריאל בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: רק תנסו להיות מדויקים וקצרים, כי אנחנו לקראת סיום הדיון, כדי שאני אאפשר לכמה שיותר.
<משה פריאל: ראשית, יושבת הראש, אני מברך על הדיון הזה.
<משה פריאל: יישר כוח לחברי הכנסת שהציפו והעלו את הנושא.
<משה פריאל: אני לא עוצר את הרשימה.
<משה פריאל: דרך אגב, אני עיתונאי ופעיל חברתי במשמר החברתי ותושב באר שבע.
<משה פריאל: מוכר, ידוע הסיפור העגום הזה.
<משה פריאל: צר לי שיותר לא התמקדו בכפרים הבלתי מוכרים, כי שם למעשה נמצא הגרעין הקשה, הטרגי, הדרמטי.
<משה פריאל: לפני 14 שנה ניסיתי לעשות כתבת תחקיר.
<משה פריאל: לצורך זה גייסתי את טלב אל סנע, חבר הכנסת לשעבר.
<משה פריאל: היה קשר של שתיקה באותן משפחות שעברו את אותן חוויות נוראיות.
<משה פריאל: כי לדעתי אם אנחנו רוצים לתקוף את הנושא בצורה רצינית, חייבים לעשות ולהפעיל יוזמות ותכניות סביב ראשית המשפחות הנפגעות, שהן ירתמו על ידי נציגי הציבור או ראשי הציבור.
<משה פריאל: ו-ב', במישור האחר, כמו שיש העדר אחריות הורית, יש העדר אחריות שלטונית לגבי מקומות, מגרשים הולמים, ששם ילד לא ייפגע, לא ייפצע, על ידי זה שבן משפחתו נסע אחורה במכונית.
<משה פריאל: או תינוקות פעוטה שתתה בקבוק אקונומיקה או דברים מהסוג הזה.
<קריאה: זה לא קשור לרשות.
<משה פריאל: אני לא רוצה להרחיב.
<משה פריאל: אני חושב ששתי הסוגיות האלה – יותר להגביר את המודעות בקרב ההורים, והיו פה נציגי משרד החינוך.
<משה פריאל: דרך אגב, יפה מאד ויישר כוח לארגון בטרם הנמרצים שעושים עבודה יפה.
<משה פריאל: אבל לא שמעתי פה חוגי הורים או פעילות סביב הנושא.
יפעת שאשא ביטון: זה חלק ממה שיש בתכנית של בטרם.
<משה פריאל: בכדי לבוא, לשבת וביחד בסיעור מוחות לפתור את הבעיה.
<משה פריאל: תודה רבה.
<משה פריאל: ואני סבור שמכל היום הזה, הדיון שמתקיים פה הוא הכי משמעותי, הוא הכי רציני, יותר אפילו מתקציב רשויות או דברים שעוסקים בכסף.
יוסף ג'בארין: אבל משה, לא הצעת לגבי איך להגיע לכפרים הלא מוכרים.
יוסף ג'בארין: יש לך רעיון מסוים איך לפרוץ את זה?
<משה פריאל: זה מתחיל מהפתיחות של בני המשפחה.
<משה פריאל: האמן לי, אני והקולגות שלי העיתונאים ניסינו להרים כל מיני כתבות.
<משה פריאל: תשאל את טלב אל סנע, שהוא ישתף אותך.
יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני התחברתי.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע לעזור לך, כי אם אתה מדבר על הקושי, אתה מדבר על קשר שתיקה שם.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שגם לצורך העניין אם יהיה מי שירצה להיכנס פנימה, נורא קשה לחדור את זה.
<משה פריאל: יפה.
יפעת שאשא ביטון: זה המקום של חברי הכנסת.
<משה פריאל: כאן - - - המצב שלכם, בתור חברי כנסת.
יפעת שאשא ביטון: בזה אולי חברי הכנסת יכולים לעזור לפתוח את המחסום הזה.
יוסף ג'בארין: אוקיי, נכון, אבל אם משרד החינוך למשל מפעיל פיקוח והפיקוח הזה לא מגיע לכפרים הלא מוכרים, אז צריך להגיד לו שלא צריך להעניש את הילדים בכפרים הלא מוכרים, בזה שאתה לא עושה את הפיקוח.
יוסף ג'בארין: ואותו דבר - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה לא מספיק להכניס לשם פיקוח.
יוסף ג'בארין: לא, לא, זה לא מספיק, אבל זה חלק - - -
יפעת שאשא ביטון: יוסף, בוא נודה על האמת, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: בוא לא נשים קוסמטיקה במקום שלא צריך, אם אנחנו באמת רוצים לפתור את הבעיה.
יפעת שאשא ביטון: יש פה עניין של הדדיות.
יפעת שאשא ביטון: מצד אחד יש משהו שאנחנו מכירים בחובה שלנו כמדינה, להגיע לכל ילד שנמצא בתוך האזור הגיאוגרפי של מדינת ישראל וצריך לחשוב יצירתי, ואני מסכימה איתך שזו מטרה.
יפעת שאשא ביטון: לצד זה יש פה עניין של תרבות, שאתם כל הזמן אומרים אנחנו מצד אחד רוצים לכבד אותם, מצד שני, שהיא גם קצת מפריעה או חוסמת אותנו מלהגיע אליהם, אז אנחנו כאילו נותנים לה לגיטימציה.
יוסף ג'בארין: על מה את מדברת?
יפעת שאשא ביטון: ואני אומר לך.
יוסף ג'בארין: על הניסיון ל - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אני מדברת בכלל על היכולת שלנו לחדור לתוך החברה הזו.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שכאן - - -
יוסף ג'בארין: לא יש פרויקט שמישהו אמר - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל בוא, אל תהיה מתגונן.
יפעת שאשא ביטון: הרי יש לנו את אותה מטרה.
יוסף ג'בארין: לא, אני אומר שזה - - -
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת שלחברי הכנסת יש כוח כמי שגם מגיעים לצורך העניין מהחברה הזו, לפרוץ את החומה שיש שם, לפרוץ את קשר השתיקה, להיפתח.
יפעת שאשא ביטון: הוא דיבר על פתיחות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה גורם מאד משמעותי, ליצור את הפתיחות הזאת, כדי שאנחנו נוכל אחר כך להיכנס ולעשות את העבודה.
יוסף ג'בארין: על כל זה אנחנו מסכימים, אבל אנחנו עוד לא רשויות, אנחנו לא משרדי ממשלה, לא מפעילים תכניות.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, גם אני לא רשויות ואני נלחמת כדי לחדור למגזר החרדי.
יוסף ג'בארין: אז אם יש משרד ממשלתי שנתקל בבעיה כזו, אז בשמחה שיביא את זה לוועדה הזו ואנחנו נעזור לו.
<קריאה: אבל הוא מדבר כעיתונאי, לא כצד.
יפעת שאשא ביטון: זה בכלל לא משנה עכשיו, סליחה רגע.
יפעת שאשא ביטון: זה לא משנה בתור מה הוא מדבר.
יפעת שאשא ביטון: הדברים הם דברי טעם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכירים בזה שיש תרבות מסוימת שאנחנו צריכים לראות איך אנחנו מגיעים אליה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים להגיע אליה.
יפעת שאשא ביטון: הרי זה בא מהמקום של לרצות להגיע לאותה חברה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא רק העניין של אם יש לנו תקציב או לא ויש לנו תכנית או לא.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים גם פתיחות ממי שנמצא שם.
<קריאה: אבל העניין הוא שהפתיחות למוסדות הממשלה נמצאת.
<קריאה: האטימות נמצאת לעיתונאים.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה, תודה רבה.
יוסף ג'בארין: אם יש רשות ממשלתית שאומרת שלא משתפים אותה, שיגידו לנו ונוכל לעזור.
<משה פריאל: תיגש לדבר עם טלב, למה סחור-סחור?
<משה פריאל: תזכיר לו את משה פריאל והוא שחור על גבי לבן יגיד - - -
<קריאה: אבל - - - תבדקו את הנתונים, באמת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מפתחים את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהדברים נאמרו בצורה ברורה.
יפעת שאשא ביטון: נתנו את ההתייחסות.
יפעת שאשא ביטון: כולנו צריכים לראות איך אנחנו עושים את זה הכי טוב שאנחנו יכולים.
<גלית גלעד: אני רוצה להגיב לך בשני דברים.
<גלית גלעד: אחד, בפרויקט שאנחנו נכנסנו אליו ואנחנו ארגון בטרם, יש לנו עובדים מהחברה הערבית.
<גלית גלעד: אנחנו החלטנו שהפרויקט הזה הוא ביחד עם החברה הבדואית.
<גלית גלעד: כל התשומות הן מתוך החברה הבדואית.
<גלית גלעד: המדריכים הם מהחברה הבדואית, השילוט שאני עושה - - -
יפעת שאשא ביטון: כולל בכפרים הלא מוכרים?
<גלית גלעד: הפרויקט הזה ספציפית הוא של משרד החקלאות.
<גלית גלעד: אני בהתאם, לצערי, למממן, יכולה לעבוד רק בתשעה יישובים מוסדרים.
<גלית גלעד: אנחנו מנסים עכשיו לאתר תקציבים ליישובים הלא מוסדרים.
<גלית גלעד: אבל לעניין רתימת החברה, אני מסכימה איתך.
<גלית גלעד: יש הרבה התגוננות, אבל מצד שני כשעמותה אזרחית מגיעה עם הציבור, מתוך האוכלוסייה, אנחנו מקבלים היענות.
יפעת שאשא ביטון: אם אפשר לפרוץ את זה.
<גלית גלעד: אני יכולה לפרוט בדיוק לכמה משפחות הגענו וכמה בני נוער מצאנו.
<משה פריאל: גלית, את לא צריכה להתנצל.
<משה פריאל: אתם עושים עבודה נהדרת.
<גלית גלעד: שנייה, לא, אני עונה על ההירתמות של האוכלוסייה.
<גלית גלעד: יש הירתמות, יש היום היענות.
<גלית גלעד: זה בכיוון חיובי.
<משה פריאל: הלוואי.
<גלית גלעד: דבר שני, אני מחזקת את ידיך.
<גלית גלעד: ללא תשתיות, ללא מגרשי משחקים לילדים האלה אנחנו לא - - -
<משה פריאל: בוודאי.
<משה פריאל: בעיקר בכפרים הבלתי מוכרזים.
יפעת שאשא ביטון: נכון, אנחנו נתנו את הדגש הזה בדיון הקודם שקיימנו כאן בוועדה.
<גלית גלעד: הילדה האחרונה שנהרגה, ילדה שנלכדה ברכב נטוש בתל שבע, יישוב מוסדר.
<גלית גלעד: לא היה לה איפה לשחק.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה גלית.
יפעת שאשא ביטון: מרב רפאל בבקשה, ואחר כך גלית כהן ובהמשך חבר הכנסת ג'מעה ואנחנו מסכמים את הדיון.
<מרב רפאלי: טוב, התייחסו פה לבעיות בטיחות שונות, גם הנושא של בטיחות בדרכים עלה פה ו - - - זה מקור נוסף.
<מרב רפאלי: אני לא אלאה אתכם בנתונים, רק כדי לסבר את האוזן.
<מרב רפאלי: בשנת 2016 נהרגו 68 ילדים בגילאי אפס עד 14 בתאונות דרכים, מתוכם 41 ילדים מהחברה הערבית, 21 מתוכם מהדרום.
<מרב רפאלי: בשנת 2017 נהרגו מתחילת השנה בעצם ועד היום, 54 ילדים בגילאי אפס עד 14 - 36 ילדים מהחברה הערבית, 17 מתוכם מאזור הדרום.
<מרב רפאלי: אנחנו מדברים על כך שילדים בחברה הערבית מהווים בסך הכל 25% מכלל הילדים בגילאים האלה, והם נפגעים הרבה מעבר לאחוז שלהם באוכלוסייה וזה דבר שחייבים לשים עליו את הדגש.
<מרב רפאלי: ילדים מהחברה הערבית ספציפית נפגעים כנוסעי רכב, כך שאנחנו רואים שם אחוזי חגירה נמוכים בהרבה מהחברה הכללית.
<מרב רפאלי: תופעה ייחודית לחברה הערבית וספציפית לאוכלוסייה בנגב, היא מה שאנחנו מגדירים תאונות חצר.
<מרב רפאלי: נתנו פה איזו שהיא התייחסות לזה.
<מרב רפאלי: אני מניחה שמכירים את הסוגיה שילדים בחצר הבית נדרסים על ידי כלי רכב פרטיים או רכבים כבדים.
<מרב רפאלי: הרבה פעמים מי שנסע ברכבים הם קרובי המשפחה.
<מרב רפאלי: הרשות לבטיחות בדרכים יצאה בשנת 2017 בתכנית חירום למניעת תאונות דרכים בחברה הערבית.
<מרב רפאלי: התכנית הזאת היא תכנית כוללת, מתוך יישובי כל החברה הערבית נדגמו גם יישובים שיש מקום לתת שם דגש חזק מאד.
<מרב רפאלי: במסגרת התכנית הזאת נבנתה תכנית לכל יישוב ערבי עם העירייה.
<מרב רפאלי: אנחנו הקמנו מערך הסברה ייעודי, עם אסטרטגיה הסברתית, שפה זה בעצם נקודה מאד חשובה.
<מרב רפאלי: זה לא היה בעבר.
<מרב רפאלי: פעם היו לוקחים את ההסברה לחברה הכללית, מתרגמים אותה לערבית.
<מרב רפאלי: זה לא עובד ככה.
יפעת שאשא ביטון: יצרו התאמות.
<מרב רפאלי: יש מאפיינים ייחודיים, יש בעיות ייחודיות.
<מרב רפאלי: גייסנו לרשות לבטיחות בדרכים מנהלת אגף הסברה לחברה הערבית ואנחנו עובדים עם אסטרטגים מהחברה הערבית ומייצרים בעצם חומרים מותאמים למאפיינים ולבעיות.
<מרב רפאלי: אגב, היה קמפיין מאד גדול ביולי השנה, שהמטרה הראשונה שלו הייתה קודם כל להעלות גם מודעות באוכלוסייה עצמה.
יפעת שאשא ביטון: מישהו מודד את זה?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת כדי לראות מה האפקטיביות של התהליכים, שהם באמת חשובים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אני הייתי עדה לקמפיין.
יפעת שאשא ביטון: גם פרגנתי לכם בכל הנושא של שכחת ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אז תודה לאל, תודה לאל ושכך יישאר, שאני לא אפתח פה, עברנו שנה שהיא לא דומה לשנה שעברה ואני חושבת שהרבה מזה זה גם השיח שהתעורר לאורך כל השנה וגם הקמפיין, שהוא היה מצוין.
יפעת שאשא ביטון: כל פעם כשהדלקתי רדיו ברכב שמעתי ואמרתי וואלה, זה קורה.
יפעת שאשא ביטון: אם אני בסטטיסטיקה שומעת את זה כל כך הרבה במהלך הדרך, אז זה שם.
יפעת שאשא ביטון: מישהו מודד את זה גם בהיבט של בטיחות בדרכים לא בשכחת ילדים?
<מרב רפאלי: קודם הל התכנית שהספציפית הזאת של החברה הערבית בעצם התחילה עם עבודת מחקר נרחבת ברשות, עם חוקרים מהרשות.
<מרב רפאלי: היא מלווה מחקרית והיא לא הסתיימה.
<מרב רפאלי: זו תכנית שהתחילה בשנת 2017 והיא בעצם עובדת ואני אפרוט פה עוד כמה נקודות.
ג'מעה אזברגה: רק רציתי לדעת איזו רשות?
<מרב רפאלי: הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
<מרב רפאלי: אז דיברו פה על הנושא של להגיע לאנשים.
<מרב רפאלי: בחלק מהתכנית הזאת חשבו איך אנחנו מגיעים לאוכלוסייה הזו, שלא רק דרך אמצעי ההסברה שאנחנו מכירים, מהדיגיטל, הטלוויזיה וכו'.
<מרב רפאלי: אז בעצם אנחנו בעצם מתכנסים, עושים כינוס של אנשים.
<מרב רפאלי: אנחנו עובדים עם ארגון בטרם על הנושא של דריסות לאחור.
<מרב רפאלי: להגיע להסברה דרך קופות החולים, דרך טיפות החלב, דרך הבתים.
<מרב רפאלי: לעשות הדרכות ולהגיע לאנשים.
יוסף ג'בארין: מה עשיתם עם הדו"ח לעניין אי הבטיחות בבתי הספר, זו השאלה?
<מרב רפאלי: יש דו"ח שהרשות הלאומית לבטיחות בדרכים הוציאה וסקרה את כל בתי הספר היסודיים במדינת ישראל ונתנה דו"ח ליקויים והעבירה אותו לטיפול הרשויות המקומיות, תוך מעקב על הדו"ח הזה.
<מרב רפאלי: זה דו"ח - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, רק משפט סיכום, כי אנחנו כבר ממש חייבים לסיים.
יוסף ג'בארין: זה נכון שברוב בתי הספר היו בעיות של בטיחות בחברה הערבית?
<מרב רפאלי: יש לא מעט מוסדות חינוך שיש בהם ליקויים.
יפעת שאשא ביטון: גם בחילוני, לצערנו.
<מרב רפאלי: יש ליקויים שתוקנו בחלק מבתי הספר.
יוסף ג'בארין: לא, לא, הייתה בעיה ייחודית ביסודיים בחברה הערבית.
<מרב רפאלי: צריך לבדוק ספציפית לגבי בתי הספר - - - ולהתייחס אליהם.
<מרב רפאלי: זהו.
<מרב רפאלי: הרשות תמשיך עם התכנית הזאת גם בשנת 2018.
<מרב רפאלי: אנחנו לקראת אגב קמפיין חדש לחגירת חגורות בטיחות בחברה הערבית, כי זו באמת בעיה אקוטית בנושא של היפגעות ילדים ו - - -.
<מרב רפאלי: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה מרב, גם על הפעילות בכלל.
יפעת שאשא ביטון: גלית כהן, בבקשה.
<גלית כהן: צהריים טובים, שלום לכולם.
יפעת שאשא ביטון: רק ברשותך תנסי לתמצת את הדברים, כי אני לא רוצה לעצור אותך.
יפעת שאשא ביטון: גלית כהן, רופאים לזכויות אדם, פורום בריאות דרום, נכון?
<גלית כהן: נכון, אני עובדת בארגון רופאים לזכויות אדם, מרכזת את פורום בריאות דרום, שזה פורום תושבים מכל הנגב, גם מהחברה הערבית וגם מהחברה היהודית.
<גלית כהן: אנחנו מנסים לסגור את הפערים הקיימים בתחום הבריאות בין מרכז לדרום.
<גלית כהן: וחשוב לי להגיד את זה, כי בעצם גם על הרקע הזה אנחנו מדברים.
<גלית כהן: מלכתחילה מערכת הבריאות בדרום היא מוחלשת יותר, ואנחנו מגלים כאן ודנים כאן על כל כך הרבה בעיות בטיחות של ילדים, וזה נמצא בסופו של דבר במרחב מורכב עם ובלי קשר.
<גלית כהן: אני רוצה להעלות כאן נושא נוסף שקשור לתחום של תמותת תינוקות.
<גלית כהן: דיברו כאן הרבה מאד על הנושא הגנטי.
<גלית כהן: אני רוצה להעלות את הנושא של מעקב היריון, שיש אחוז מאד גבוה של נשים, כ-18% של נשים בחברה הבדואית לא מקיימות בדיקות של מעקב היריון.
<גלית כהן: הסיבות לזה הן מאד מאד מגוונות.
<גלית כהן: זה מתחיל גם בחוסר אמון, כשחוסר אמון בעיני – וסליחה – זה לא רק איזו שהיא חסימה תרבותית, זה הרבה פעמים החדירה שלנו לשם, למקומות האלה עם דחפורים.
<גלית כהן: זה לא מעורר אמון וזאת סוגיה כואבת בלי קשר.
<גלית כהן: אנחנו מבינים שיש תורים ארוכים.
<גלית כהן: אין נגישות שפתית.
<גלית כהן: שאישה כבר מגיעה לרופא לא תמיד היא מבינה מה הוא אומר לה, ויש נוהל – ויתקנו אותי כאן החברה ממשרד הבריאות – שהיום מעביר נשים שיש להן היריון בסיכון גבוה, מטיפות החלב לקופות החולים.
<גלית כהן: הרבה מאד נשים מהחברה הבדואית, שזו חברה שהרבה נשים הן מרובות ילדים, מאד מהר מוגדרות כנשים שהן בסיכון גבוה, עוברות לקופת החולים ובקופות החולים – כבר כשהן רוצות לעשות את הבדיקה - הן נתקלות בתורים גדולים, ברופאים שלא תמיד יודעים את השפה.
<גלית כהן: זה חלק קטן, כמובן, הנגישות הפיזית.
<גלית כהן: כל מה שעלה כאן ואני לא אחזור, אבל זה חלק באמת מהאתגרים.
<גלית כהן: בפורום בריאות דרום אנחנו החלטנו לפעול בנושא בדיקות מעקב היריון ואני רוצה להגיד כמה דברים.
<גלית כהן: אחד, אני חושבת שיש מקום לייצר איזו שהיא תכנית.
<גלית כהן: כל אחד מהמשרדים עושה פה דברים נפלאים.
<גלית כהן: השאלה אם יש משהו שמסתכל באמת על התכנית מלמעלה וגם יודע מה כל אחד עושה וגם אפשר להעריך את זה.
<גלית כהן: לדוגמא יש למיטב ידיעתי ניידת שמגיעה לנשים לחיסונים.
<גלית כהן: אני יודעת שיש גם ניידת של הרווחה שמגיעה.
<גלית כהן: האם אותה ניידת יכולה לעשות בדיקות מעקב היריון פשוטות.
<גלית כהן: אנחנו מדברים על סוכר.
<גלית כהן: אנחנו מדברים על אולטרא סאונד, דברים שאולי יכולים להיות.
<גלית כהן: אולי זה מתאים ואולי זה לא, אבל זה משהו שחשוב לדבר עליו.
יפעת שאשא ביטון: ניידת בריאות עושה את זה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא קשור לרווחה.
<גלית כהן: דיברו כאן כל תכנית החומש של משרד החינוך, שאני שמחה מאד לשמוע על קיומה.
<גלית כהן: אנחנו קיימנו פגישה רב מקצועית מגוונת עם רופאים מהחברה הבדואית, שעובדים הרבה מאד עם נשים ודיברו על הצורך המאד מאד חשוב לדבר על תכנון המשפחה כבר בבתי הספר ובתיכון.
<גלית כהן: גם על הנושא הגנטי, גם על הנושא של בדיקות מעקב היריון והחשיבות שלהן.
<גלית כהן: יהיה מצוין אם תכנית החומש הזאת תוכל להתייחס גם לתכנים האלה, של חינוך לבריאות בתחום הזה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ובמשפט סיכום.
<גלית כהן: אני רוצה להגיד עוד דבר אחד.
<גלית כהן: אני חושבת שנדרש ריצ'ינג האוט.
<גלית כהן: גם אם טיפות החלב היום הן לא מותאמות לנשים, יכול להיות שהתפקיד שלהן יכול להשתנות ולהגיע לנשים שהן בהיריון או לקראת היריון ולעזור להן אפילו בתיאום פגישות ולראות שהן מבצעות את הבדיקות האלה.
<גלית כהן: כנ"ל לגבי עובדות סוציאליות.
<גלית כהן: השאלה היא אם יש איזו שהיא ראייה הוליסטית, שעובדת סוציאלית רואה אישה בתחילת הדרך של ההיריון, שואלת אותה אם היא עברה בדיקות היריון, אם היא צריכה עזרה בתיאום של בדיקות.
<גלית כהן: אם היא רוצה לשלוח איתה מתורגמנית לבדיקה.
<גלית כהן: יש משהו ש - - -
יפעת שאשא ביטון: טוב, אבל אז אנחנו מדברים רק על אוכלוסיות שמטופלות רווחה.
יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שיש הרבה כאלה, אבל - - -
<גלית כהן: הן אחוז מאד גבוה והעובדות הסוציאליות - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל קיבלנו נתונים ש-95% מכלל הנשים בהיריון בעצם מגיעות והילדים מחוסנים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שיש נגישות.
יפעת שאשא ביטון: צריך לראות איך אנחנו מייעלים את זה.
יפעת שאשא ביטון: לגבי ה-18% של מעקב היריון, אז - - -
<קריאה: זה משרד הבריאות.
יפעת שאשא ביטון: אני ממש מתנצלת, חבר הכנסת ג'מעה, אבל אני סוגרת את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר אחרי הזמן ואני מוכרה להגיע לדיון נוסף.
ג'מעה אזברגה: אני לא אקח לך הרבה זמן.
ג'מעה אזברגה: בכל אופן, התחלואה ותמותת ילדים בחברה הערבית זה נושא כאוב כל הזמן.
ג'מעה אזברגה: אני לא יודע אם זה מסתדר ביחד עם מה שהציגה נציגת רופאים לזכויות אדם, עם כל החשיבות.
ג'מעה אזברגה: מה שהיא אמרה זה חשוב מאד, אבל אני לא יודע אם זה המקום בכלל והנושא.
ג'מעה אזברגה: מה שכן, מה שרציתי להגיד ואולי הכי בקצרה, שם המשחק הוא המתקנים שלא קיימים בכפרים הבלתי מוכרים במיוחד.
ג'מעה אזברגה: אין ספק שיש חשיבות להעלאת המודעות בדפוסי ההתנהגות של אנשים והדרכות.
ג'מעה אזברגה: אני בהחלט מסכים, אבל שם המשחק פשוט מאד ברור.
ג'מעה אזברגה: אין ולא קיים מתקן לילד שנפגע, על מנת לשחק.
ג'מעה אזברגה: אם אין לו איפה לשחק, אז הוא משחק בדבר שזה לא - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, גלית אמרה את זה.
ג'מעה אזברגה: לא נמצא ואז קורה מה שקורה עם העניין של הבטיחות.
ג'מעה אזברגה: אם תלכי למשל לסורוקה בעניין של כוויות, תמצאי שהרוב המכריע זה מהמגזר, למרות שאחוזם נגיד 30%, אבל תמצאי ש-80 אחוז זה מהמגזר.
ג'מעה אזברגה: אם תלכי להיפגעות ילדים, שאנחנו דיברנו על זה באחת הוועדות הקודמות.
יפעת שאשא ביטון: כן, הנתונים הוצגו כאן בתחילת הדיון.
ג'מעה אזברגה: זה מזעזע.
ג'מעה אזברגה: אני חושב שהדרכה, נניח מה שעושים אם זה בטרם, ועוד כשהייתי בקופת חולים, שם עבדתי בעבודתי הקודמת, עדיין זה לא מספיק מה שעושים בעניין.
ג'מעה אזברגה: זה טיפה בים.
<עלי דבסן: סליחה, אני גם רציתי.
<עלי דבסן: כתבתי את שמי.
<עלי דבסן: יש נושא שלא הוזכר בכלל.
יפעת שאשא ביטון: מה לא הוזכר?
<עלי דבסן: מה שלא הוזכר זה איך מתייחסים מבחינת העובדים הסוציאליים ומבחינת הפסיכולוגים, לילדים שרואים בפזורה שהבית שלהם נהרס מולם.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זה לא נושא הדיון.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שזה שייך לדיונים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: נושא חשוב כשלעצמו.
יפעת שאשא ביטון: אני בטח לא אפזר את הדיון רגע לפני שאני מסכמת אותו.
<עלי דבסן: טוב.
יפעת שאשא ביטון: ראשית אני רוצה להודות לכל השותפים כאן סביב השולחן.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבאמת התנהל פה דיון מאד מאד ענייני וחשוב.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן כמה התייחסויות בהמלצות ואם פספסתי משהו מהדברים שעלו כאן, אז אתם בהחלט מוזמנים להציע.
יפעת שאשא ביטון: הדבר הראשון שאני כן רוצה אליו, והוא מתחבר בעצם לפתיחה של הדיון, זה הנושא של העלאת המודעות.
יפעת שאשא ביטון: ככל שאנחנו נהיה יותר בשטח, ככל שאנחנו נפגוש יותר את האוכלוסייה, ככל שאנחנו נדבר יותר עם ההורים, ככל שאנחנו נדריך יותר, ככל שאנחנו – מה לעשות – נפמפם יותר את הסיפור הזה, תהיה יותר מודעות ואני בטוחה שבסופו של דבר זה יתורגם גם למעשים וגם למזעור התופעה בשטח.
יפעת שאשא ביטון: המעורבות של ראשי הרשויות היא קריטית ואני רוצה שתצא הודעה בעניין הזה גם לשלטון המקומי.
יפעת שאשא ביטון: דיברתם על מתקנים של משחקים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על בטיחות בסביבת הבית מבחינת חניות.
יפעת שאשא ביטון: כל הנושא של תכנון ובנייה או תכנון בכלל של המרחב, גם הציבורי ברמת הרשות וגם במרחבים הפרטיים, איפה שלרשות יש את הסמכות לבוא ולאכוף מפגעים ולאכוף התנהלות שהיא לא תקינה מבחינת רכבים שנמצאים במקום שהם לא צריכים, חנייה שנמצאת בצורה לא סדורה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שראשי הרשויות הם שותפים אמיתיים בתוך הסיפור הזה ואני בהחלט רוצה שהם גם יידעו שאנחנו שמים את יהבנו בהם בעניין הזה, ושאנחנו מגייסים אותם לתוך הסיפור.
יפעת שאשא ביטון: לבחון את הכנסת משרד הבריאות לתכנית 922.
יפעת שאשא ביטון: התקציב שהם קיבלו, שהוא גם לא מתוך התכנית הזו, הוא תקציב זעום.
יפעת שאשא ביטון: הוא לא באמת יעשה את השינוי ואת המהפכה שאנחנו רוצים.
יפעת שאשא ביטון: לפני שאנחנו חושבים על כל הדברים החשובים האחרים במרחב של הכפרים האלה, אנחנו קודם כל צריכים לוודא שהילדים שלנו יישארו חיים שם, כדי שתהיה אוכלוסייה שתקבל את זה.
יפעת שאשא ביטון: אז אין שאלה שמשרד הבריאות צריך להיות חלק.
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך – אני אשמח לקבל גם, אם יש תכנים ייחודיים שנוגעים למגזר הבדואי בדרום.
יפעת שאשא ביטון: לא להכניס לי את כל משמרות הזהב שקורים גם וגם במקומות אחרים, אלא באמת דברים שמתרחשים רק שם, כדי שאנחנו נדע שאנחנו נותנים את הדעת.
יפעת שאשא ביטון: וכמובן אנחנו נזמין את מנכ"ל משרד החינוך, כדי להציג את תכנית החומש.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לברך בשם הוועדה את המשרד על כך שהוא לקח את הדברים צעד אחד קדימה ומעבר לתכנית הלאומית, אני חושבת שזה בהחלט מבורך.
יפעת שאשא ביטון: בתוך כל מה שאמרתי לגבי כל הסוגיות, בין אם זה הנושא של טיפות החלב והעלאת המודעות בתקופת היריון ועניין של תשתיות וכו', לראות איך אנחנו מתייחסים גם ליישובים הלא מוכרים, כדי שאנחנו נצמצם את התופעה של היפגעות ילדים גם בהם.
יפעת שאשא ביטון: אני חותמת את הדיון ואומרת שוב, אנחנו כאן בוועדה לזכויות הילד, מבחינתנו כל ילד הוא עולם ומלואו.
יפעת שאשא ביטון: ילד הוא ילד ולא משנה על איזה קרקע הוא נמצא ומחובתנו לעשות את הכל כדי למנוע את ההיפגעות שלהם.
יוסף ג'בארין: רק רגע, משרד החינוך, הייתה המלצה שתגישו, נכון?
יוסף ג'בארין: שהם יגישו מסמך.
יפעת שאשא ביטון: כן, כן, אמרתי.
יוסף ג'בארין: ומה אתם עושים בתחום הזה.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי בסיכום.
יפעת שאשא ביטון: אני פותחת את דיון הוועדה בנושא מחלקות אשפוז ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בעצם מחלקים את הדיון הזה לשניים, אנחנו כמובן נוכל לשזור את הדברים אלה באלה, אך שני הנושאים שעומדים על סדר היום הם המזון המסופק לילדים והתנאים הפיזיים להורים ומלווים.
יפעת שאשא ביטון: המוטיבציה לקיים את הדיון היא בעקבות פניות שהגיעו אלי מהורים, שסועדים את ילדיהם בבית החולים.
יפעת שאשא ביטון: אף בית חולים לא מצפה שילדים קטנים ישהו לבדם בעת האשפוז ואז ההורים נשארים כדי ללוות אותם.
יפעת שאשא ביטון: בחלק מהמקומות – אני בכוונה אומרת בחלק מהמקומות – כי אני הבנתי שיש מקומות שמנסים להסדיר את זה – פשוט אין מענה להורה המלווה.
יפעת שאשא ביטון: הוא נשאר לילה שלם על כיסא ליד הילד, כשגם להורה המלווה יש תפקיד בתוך בית החולים.
יפעת שאשא ביטון: למרות שיש רופאים ואחיות, בכל זאת יש לו תפקיד משמעותי.
יפעת שאשא ביטון: שלא לדבר על כך שאם הילד בעצם מסיים את האשפוז, הוא חוזר איתו הביתה.
יפעת שאשא ביטון: אז אם הוא היה שם לילה, שניים, שלושה, מן הסתם זו עייפות מצטברת ואחר כך מי שצריך להמשיך ולטפל בבית נמצא באיזו שהיא קריסה פיזית, בגלל ימים ללא שינה.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו ננסה להרחיב את זה, אז יש גם את הסוגיה של המזון של ההורים.
יפעת שאשא ביטון: אני לא נכנסת למקום, אנחנו נצטרך לחשוב פה ביחד אם בית החולים צריך להכיל גם את ההורים – כן או לא, אבל אין שאלה שצריך לתת את הדעת גם לסוגיה הזו, כי אם הם נשארים בהעדר מענה, הם נאלצים הרבה פעמים לרדת למזנון או להיעזר בשירותים הקיימים.
יפעת שאשא ביטון: וכולנו יודעים מה המחירים ומה העלויות של המזון במזנונים.
יפעת שאשא ביטון: ואז אנחנו מוצאים הורים שגם מתמודדים בעצם עם הסיטואציה הקשה של ילד מאושפז וגם נאלצים להתמודד עם ההוצאות המאד מאד כבדות, רק בשביל להכניס משהו לפה, כשאנחנו יודעים שגם את זה הם צריכים בשביל שיהיה להם כוח להחזיק את הילדים שלהם.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו ננסה להקיף את כל זה ובתוך כך יש לנו בעצם את בית החולים הדסה, שפיתח מערך תזונה בריא.
יפעת שאשא ביטון: הם יסבירו וייכנסו אחר כך קצת יותר לעומק.
יפעת שאשא ביטון: הוא פיתח מערך תזונה בריא לילדים, מתוך איזו שהיא תפיסה שאת כל השיח הציבורי שאנחנו מקיימים בחוץ, מכניסים ומיישמים בתוך בית החולים.
יפעת שאשא ביטון: על אחת כמה וכמה בתוך בתי החולים שבעצם אמורים לדבר בריאות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל דווקא מכאן ואחר כך נצא לדיון הרחב, של איך אנחנו מסייעים להורים לשהות בצורה קצת יותר שפויה לצד ילדיהם.
יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, בית החולים הדסה עין כרם, רבקה הררי.
<רבקה הררי: בוקר טוב.
<רבקה הררי: אני רבקי הררי, מנהלת תזונה ודיאטה בבית החולים הדסה עין כרם.
<רבקה הררי: אנחנו מדברים בשם שני בתי החולים של הדסה – הדסה עין כרם והדסה הר הצופים – ואני רואה שגם דפנה, היי.
<רבקה הררי: נמצאת איתי עמית זיו, שהיא השפית של המרכז הרפואי הדסה.
<רבקה הררי: אז לפני שאני אתחיל לדבר, רק חשוב להזכיר שכמיליון מטופלים יש בהדסה בשנה וכ-100,000 מאושפזים בהדסה בשנה.
<רבקה הררי: בוועידת ישראל לרפואה שהתקיימה לפני כשנה וכמה חודשים, כל שנה בקיץ הדסה מקיימת ועידה שמוזמנים הציבור ומדברים בה אנשי רפואה ומחקר.
<רבקה הררי: אז בוועידה שהייתה לפני כשנה, התזונה נדונה בהרחבה ופרופסור רוטשטיין, מנכ"ל הדסה, הצהיר אז כי הדסה תהיה שותפה למהלכים שמשרד הבריאות נוקט.
<רבקה הררי: המצגת רצה לי, אבל כאן אני רוצה קצת להרחיב ולדבר על המהלכים שהיו בשנה האחרונה מטעם משרד הבריאות.
<רבקה הררי: אנחנו יודעים שבעולם המערבי וגם במדינת ישראל, יש עלייה כל הזמן באחוז המבוגרים והילדים שסובלים מעודף משקל והשמנה.