GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ישי פאליק: אז נאמרו כאן דברים מאד מאד חשובים, וזה אמת שהקהל הוא בעצם קהל שבוי.
<ישי פאליק: הילדים באים לשם בעל כורחם וההורים באים איתם ונותנים כתף לצוות, כפי שאמר חבר הכנסת.
<ישי פאליק: יחד עם זאת, כפי שאמר פרופסור פרס וכפי שנאמר גם על ידי אחרים, בתי החולים תפקידם לספק רפואה.
<ישי פאליק: הם מספקים אוכל לילדים ולמאושפזים, גם מי שמתאשפז עם אביו הקשיש במשך מספר ימים, גם עבורו היינו רוצים מן הסתם שתסובסד ארוחתו.
<ישי פאליק: גם הוא היה רוצה.
<ישי פאליק: גם הוריהם של הילדים.
<ישי פאליק: הילדים במקרה הזה הם באמת מגיעים עם ההורים בצורה מאד מאד רצופה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, כי גם אין ברירה אחרת.
יפעת שאשא ביטון: כי עם קשישים, אתה יודע - - -
<עמי ברבר: קשיש לא מחייב שהייה מאה אחוז מהזמן.
יפעת שאשא ביטון: תאמין לי עמי, אתה מכיר אותי, אני יודעת לייצג את זה נאמנה.
יפעת שאשא ביטון: ילדים זה סיפור אחר.
<ישי פאליק: אבל כפי שנאמר ואני מברך על היוזמה פה בישיבה, אבל בסוף תידרש תוספת תקציבית, כי למנהל בתי החולים יש תקציב מוגדר.
<ישי פאליק: אם נחליט לתת סבסוד לארוחות או ארוחות בחינם, זה יעלה עוד כסף והדבר הזה הוא אמנם מאד מאד ראוי, אבל הוא לא יכול ליפול עליהם.
<ישי פאליק: זאת אומרת אנחנו לא יכולים להגיד אוקיי, זהו, אז תאכילו גם אותם, תמצאו את המקור.
יפעת שאשא ביטון: אני בכלל לא חושבת שזה הם, אני חושבת שזה אתם.
<ישי פאליק: בסדר גמור.
<ישי פאליק: בשביל זה אנחנו יושבים פה ואני אומר שהדבר הזה צריך לעלות לפרוטוקול.
<ישי פאליק: בסופו של דבר זה סתם אנחנו, זה אנחנו האוצר, נכון?
<ישי פאליק: בסוף מי שמממן את התקציב של מערכת הבריאות זה האוצר.
<ישי פאליק: עוד ארוחות, הכל כסף.
<ישי פאליק: זה אחד.
<ישי פאליק: שניים - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל השאלה אם הייתה פנייה ואני לא רוצה לגלגל - - -
<ישי פאליק: אני לא מכיר בנייה שכזו.
יפעת שאשא ביטון: אם בכלל משרד הבריאות - - -
<ישי פאליק: אגב, יש לזה תשובה.
<ישי פאליק: חלק מבתי החולים למיטב ידיעתנו, כן נותנים ארוחות ברמה כזו או אחרת.
<ישי פאליק: אני לא יודעת אם תמיד שלוש ארוחות וכל זה - - -
<קריאה: בתשלום.
<ישי פאליק: בתשלום למשפחות.
<ישי פאליק: לפעמים זה להורה אחד, לפעמים זה שני הורים.
<ישי פאליק: אז אני אומר, המורכבות ברורה והאילוצים התקציביים ברורים, וזה הנושא מהבחינה הזאת.
<ישי פאליק: מהבחינה של אשפוז, הפרוגראמות היום של המשרד הן כאלה שמאפשרות שטחי לינה.
<ישי פאליק: אמרת נכון, באמת לפעמים יש ואנחנו רואים כורסה ליד וזה לא כל כך נוח.
<ישי פאליק: אנשים שמגיעים, לפעמים אפילו לאשפוז קצר, בוודאי לאשפוז ממושך יותר וניקח נניח את התכנית האחרונה בברזילי.
<ישי פאליק: הוקמו 5 עמדות ללינה ויש להם מקלחת ושירותים משותפים.
יפעת שאשא ביטון: מה זה 5 עמדות?
יפעת שאשא ביטון: זה חמש מיטות?
<ישי פאליק: חמש מיטות נפרדות.
<ישי פאליק: כל אחד רוצה לישון על מיטה משלו.
<ישי פאליק: נניח מספר המאושפזים יכול להיות שהוא יהיה 30, אבל לפחות ל-5 אנשים יוסדר הנושא הזה.
<ישי פאליק: צריך להבין ש - - -
יפעת שאשא ביטון: אז מה זה, כיסאות מוסיקליים, מי תפס ראשון?
<ישי פאליק: אני מסכים איתך לחלוטין.
<עמי ברבר: מי שקם לשירותים, תופסים לו את המיטה.
<ישי פאליק: אבל - - - לארגן 30 מיטות, או 40 מיטות או 50 מיטות בתוך בית חולים?
<ישי פאליק: מקום - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל יש פה את העניין של כורסאות שנפתחות.
יפעת שאשא ביטון: אני גם מכירה את זה בחלק מבתי החולים וצריך פשוט לחשוב.
<ישי פאליק: אנחנו עושים את זה.
<ישי פאליק: ודאי, על זה אנחנו מדברים ויגידו לך מנהלי בתי החולים ומנהלי מחלקות.
<ישי פאליק: המדיניות של המשרד והמדיניות של בתי החולים היא כמובן לעזור להורים להיות שם במלוא הכושר.
<ישי פאליק: אנחנו רוצים אותם שם.
<ישי פאליק: אנחנו רוצים אותם עם הילדים.
<ישי פאליק: אנחנו לא רוצים אותם אחרי יום אחד של אשפוז קמים בבוקר שבורים.
<ישי פאליק: אבל צריך להבין גם את אילוצי המערכת.
<ישי פאליק: המערכת, את מכירה את בתי החולים, הם נבנו לא היום ולא אתמול.
<ישי פאליק: באלה שנבנים היום יש פרוגראמות שלפחות בתוך הפרוגראמה מארגנים שהשטח של האשפוז לילד יכלול בנוסף למיטה גם שטח לכורסה או למזרון או למיטה.
<ישי פאליק: שיהיה עוד שטח וכך נבנות המחלקות החדשות.
<ישי פאליק: לגבי הישנים, ברור לך שזה עניין של הרבה מאד מיליונים לארגן תוספת של שטח בתוך בית חולים קיים להורים.
<ישי פאליק: צריך לזכור שאנחנו בתוך מציאות קיימת.
<ישי פאליק: אנחנו הולכים - - -
יפעת שאשא ביטון: אני דווקא לא הייתי הולכת לשטח נפרד.
יפעת שאשא ביטון: הם גם בלילה נמצאים ליד הילדים שלהם.
<ישי פאליק: מה שאפשר עושים.
<ישי פאליק: היום התכניות הן שני ילדים בחדר ויש מקום וישנים.
<ישי פאליק: אנחנו לא נופלים לשטח שאנחנו, הוועדה מתעוררת והילדים יגיד לך פרופסור פרס, ההורים ישנים לידם.
<יוסף פרס: זה גורם לא מעט בעיות.
<יוסף פרס: נכון שרוב החדרים אצלנו בבית החולים זה שתי מיטות בחדר, אבל לא תמיד שתי אימהות ישנות.
<יוסף פרס: לפעמים אבא, לפעמים אמא, לפעמים חרדים, לפעמים לא יהודים.
<יוסף פרס: זה גורם מאד מאד לקשיים להנהלת בית החולים.
<יוסף פרס: ללא כל ספק אנחנו יצאנו כרגע להתרחבות של בית החולים.
<יוסף פרס: אנחנו בונים כרגע עוד בניין נוסף של 40,000 מטר.
<יוסף פרס: המדינה לא משתתפת לא בהוצאות, לא בתכנון, בקושי קיבלנו אישורים שאנחנו בית החולים רוצים, או שירותי בריאות כללית רוצים לשפר את השירותים לילד.
<יוסף פרס: לא קיבלנו שום עזרה ואף לא בשקל אחד ולא מדובר כאן בכל התנאים הנדרשים.
<יוסף פרס: בעולם הגדול, ברוב בתי החולים בעולם לילדים, לבית החולים יש מגדל, זה נקרא דונלד מקדונלד.
<יוסף פרס: יש אנשים שבנו בניינים, כמו מלונית להורים ואין כל שום ספק שאימהות לפגים שרוצות להישאר לידם, או חולים כרוניים, אונקולוגיים שרוצים להישאר תקופות יותר ממושכות על ידי ההורים.
<יוסף פרס: ילד אחרי השתלת מוח עצם צריך להישאר מינימום שלושה עד שישה שבועות בחדר והוא צריך את התנאים שלו.
<יוסף פרס: ההורים צריכים תנאים.
<יוסף פרס: הם צריכים להתרחץ, הם צריכים לנוח, צריכים לצאת קצת מהקושי הקיים בבית החולים.
<יוסף פרס: ואף אחד לא חושב וכמובן המדינה לא חושבת ולא משקיעה שום שקל אחד בפיתוח ובקידום הנושא הזה.
<ישי פאליק: אני שוב מתנצל.
יפעת שאשא ביטון: שנייה, ד"ר ישי פאלק, רק עניין קטן.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שצריך תקציבים וזה, תמיד זה קל להגיד צריך תקציב, אז אוקיי, בואו נבקש - - -
<ישי פאליק: זה לא קל להגיד, אבל קשה להפיל את זה על מנהלי בתי החולים.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אני לא אומרת לך את זה אישית.
יפעת שאשא ביטון: אני לא הפלתי את זה על בתי החולים.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי לך ישירות, אז זה לא הם, זה אתם.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא אתם במקום של עכשיו בואו נוציא כסף ונראה איך אנחנו עושים את זה.
יפעת שאשא ביטון: יש עוד תהליכים באמצע שאפשר לעשות, וזה כל הנושא של הרגולציה על מה שקורה במחירים של בתי החולים.
יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו מדברים על דברים שהם באמת דמיוניים.
יפעת שאשא ביטון: בקבוק מים מינרליים שעולה 15 שקלים.
יפעת שאשא ביטון: כל בר דעת יגיד שמישהו פה קצת התבלבל.
יפעת שאשא ביטון: כריך ב-37 שקלים ו-40 שקלים.
יפעת שאשא ביטון: אין לנו שאלה שמישהו כאן מתבלבל.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אני מדברת במקום הזה, של מישהו שייכנס פנימה ויראה מה קורה, כדי שאנחנו נאפשר לפחות לבאי בתי החולים, לקבל את המזון במחיר קצת יותר שפוי, בדגש על מי ששוהה שם.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת ברור לנו שיכול להיות איזה שהוא הסדר לפחות לגבי הורים מלווים.
יפעת שאשא ביטון: ואתה יודע מה, אני אפילו לא אומרת לך בוא נדאג לכל המלווים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אם לילד יש שני מלווים, אז שלפחות אחד מהם יוכל לקבל את הסבסוד הזה והאחר כמובן יכול בזמן שהוא אוכל לצאת ולחזור ולדאוג לעצמו.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת בצורה רציונאלית.
יפעת שאשא ביטון: אני לא באתי למקום של הכל פתיר, אבל איך אנחנו נותנים, אתה יודע, את ה - - -
<ישי פאליק: לגיטימי.
<ישי פאליק: אנחנו יודעים שאת הנושא של החניונים של בתי החולים כבר הסדרנו והגבלנו.
<ישי פאליק: איפה שזה לא חניון של בחולים יש יותר בעיות, אבל מי שלמשל צריך לשהות מעל תקופה מסוימת, הוא מקבל חנייה חינם על חשבון בית החולים.
<ישי פאליק: זו דוגמא אחת.
<ישי פאליק: כאשר אנחנו מדברים על מה שנקרא חניון-קניון, אז הנושא של הקניון הוא קצת יותר מורכב, כי בסוף מגיעים לשם בעלי עסקים להתפרנס.
יפעת שאשא ביטון: לא קניון, אני מדברת על כך שיש חניון של בית החולים.
יפעת שאשא ביטון: ניקח למשל את בית החולים זיו בצפת.
<ישי פאליק: לא של בית החולים, הוא משכיר - - -
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל זה בתוך בית החולים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא קניון שבנו בצד ועכשיו זה עניין עסקי לכל דבר ועניין.
יפעת שאשא ביטון: זה יושב בתוך בית החולים.
<ישי פאליק: אז אני אומר, הרגולציה של זה היא קצת-.
<ישי פאליק: אתה רוצה לענות?
<יוסף פרס: פתרנו את הבעיה על ידי כך ששמנו מכונות סנדביצים במחיר מוזל וכתוב מחיר מוזל לשתייה, מחיר מוזל לסנדביצים.
<יוסף פרס: אבל בתוך המסעדה, אם מישהו בא, זכיין - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, שזה גם פתרון יצירתי לצורך העניין.
<ישי פאליק: אז יש וזה כבר קיים.
יפעת שאשא ביטון: בכל המקומות?
<ישי פאליק: אני חושב שבמרבית בתי החולים יש מכונות מוזלות, אבל רוב האנשים, אני מעריך, לא רוצים לאורך זמן - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, של שתייה.
<ישי פאליק: שתייה וסנדביצים וחטיפים.
<ישי פאליק: היום אפשרי בריא לא כל כך מעודד אכילת חטיפים, אבל בכל זאת.
<ישי פאליק: אנשים רוצים לאכול ארוחות, אבל מחוסר זמן, בסוף כשאנשים מגיעים לתוך המסעדה, שהיא שוכרת את השטח מבית החולים, הרגולציה עליה מצד בית החולים או מצדנו, היא קצת יותר סבוכה.
<ישי פאליק: היא לא כמו בחניון שבבית החולים, שאנחנו אומרים להם אל תגבו יותר מ-X שקלים.
יפעת שאשא ביטון: אני כן חושבת ואני עדיין מתעקשת שזה כן אפשרי, במיוחד במקומות או נקודות מכירה שנמצאות בתוך בית החולים והן חלק אינטגראלי מבית החולים.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת על כל בתי החולים שלצדם באמת נבנה קניון וזה כבר סיפור אחר לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על לפחות מזנון אחד או מענה אחד שייתן את המענים להורים שנמצאים שם.
יפעת שאשא ביטון: בחשיבה יצירתית אפשר לגעת שם במקום הנכון.
<ישי פאליק: זה יכול להיות - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק צריכים לרצות להיות שם.
יפעת שאשא ביטון: הקפיטריה שנמצאת ממש בתוך הבניין העגול היא שלכם?
<יוסף פרס: לא, היא לא שלנו.
יפעת שאשא ביטון: לא, זה לא שלהם, אבל אמר הפרופסור, בתי החולים הם גירעוניים, אנחנו מנסים למקסם את הרווחים גם משם.
יפעת שאשא ביטון: והשאלה איך אנחנו - - -
<יוסף פרס: אנחנו הכנסנו - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא אומרת את זה נגד בית החולים, אני אומרת את זה כמציאות.
<יוסף פרס: אנחנו הכנסנו סעיף למכרז שיהיה גם קפה וכריך מוזל להורים.
<יוסף פרס: זה היה במכרז, כי ככה דרשנו.
יפעת שאשא ביטון: וזה עובד שם?
<יוסף פרס: זה עובד.
יפעת שאשא ביטון: מה זה כריך ו - - -
<יוסף פרס: זה כריך, כמו שאמרתי, כריך וקפה 12 שקלים במקום 18.
יפעת שאשא ביטון: ורק פעם ביום הוא יכול לקנות את זה?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא - - -
<יוסף פרס: לא, לא.
יפעת שאשא ביטון: אה, זה משהו שהוא - - -
<יוסף פרס: זה לא מוגבל.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ותודה רבה ד"ר ישי.
יפעת שאשא ביטון: אני אבקש בהמלצות כן - - -
<ישי פאליק: תכתבי לנו ואנחנו - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, לנסות לשבת, לעשות איזו שהיא חשיבה ולראות איפה אנחנו כמדינה יכולים לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: לא לעשות קסמים, אבל קצת יותר שפוי ממה שזה היום, כדי שלפחות נקל על ההורים.
<יוסף פרס: הנושא מאד מאד מטריד אותנו.
<יוסף פרס: זה הנושא שאולי בהמשך נדבר עליו, על הלינה ועל המנוחה של ההורים בבתי החולים.
<יוסף פרס: אוכל אנחנו עוד מסתדרים, ההורים גם, אבל לינה ומנוחה להורים זה נושא מאד מאד חשוב.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו תיכף נחזור לזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את הדיאטנית של בית החולים, שאנחנו לקחנו ממנה את רשות הדיבור לרגע.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, דפנה.
<דפנה זיו בוסאני: אז באמת אצלנו בשניידר יש ילדים שהם מאד מאד חולים.
<דפנה זיו בוסאני: התפריט מותאם מבחינת גיל, מבחינת דרישות תזונתיות.
<דפנה זיו בוסאני: מאד שמחתי לשמוע את ההערה שלך בתחילת הישיבה, על זה שבאמת יש כל מיני דברים שנחשבים בריאים, אבל ילדים חולים לא תמיד יכולים לאכול אותם ושהכל צריך להיות מאוזן.
<דפנה זיו בוסאני: אנחנו כל הזמן עם יד על הדופק מבחינת התאמה לדרישות, התאמנה לטעם הילדים ואנחנו מאד משתדלים שהאוכל גם ייראה טוב וגם יהיה לו טעם טוב.
יפעת שאשא ביטון: אז אם כבר נגענו באוכל ואנחנו רוצים לסגור את זה, אז אנחנו ניתן לנציגת משרד הבריאות, לאורית ואז נעבור לסוגיה של הלינה והשהות לצד ההורים וכמובן נפתח את זה גם לעמותות.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה אורית.
<אורית זילברברג: אוקיי, תודה.
<אורית זילברברג: קודם כל רציתי לברך את הדסה על הצעד שעשו.
<אורית זילברברג: אני רוצה לציין שיש לנו חוזר של מנהל הרפואה, שהוא מבחינת נוהל מחייב לכל בתי החולים, סל מזון כולל גם ילדים.
<אורית זילברברג: בימים אלה הוא מתחדש ויש שם את כל ההתאמות הגשה ודרישה להתאמות של התפריט ברוח התזונה הים תיכונית לילדים.
<אורית זילברברג: יש את העניין של דגנים מלאים, קטניות ואנחנו בודקים את זה בבקרות שאכן זה מיושם בשטח.
<אורית זילברברג: רציתי לענות לחבר הכנסת בנוגע לאוכלוסייה הערבית.
<אורית זילברברג: אז נכון, עכשיו יש לנו תפקיד חדש במשרד, דיאטנית שמרכזת את כל התחום של המגזר הערבי במתן הדרכות, מענה ותכנית לאומית בנושא של האוכלוסייה הערבית.
<אורית זילברברג: זה רעיון מצוין לתת הדרכה בבתי החולים, אבל כמו שהזכיר הפרופסור, המצב של התקינה של הדיאטניות הוא באמת מתחת לכל ביקורת ואנחנו מנסים ונלחמים להגדיל את התקינה וזה מאבק מאד מאד קשה מול האוצר, של תקינת דיאטניות בבתי חולים וגם טיפול יום יומי לחולה המאושפז, יש לנו קשיים לתת מענה לכולם.
<אורית זילברברג: בנושא של ממכר המזון יש חוזר מנכ"ל שמחייב מה שנמכר בתוך בית החולים, אם זה המכונות, לפי עקרונות התזונה הבריאה.
<אורית זילברברג: עד היום מעט מאד בתי חולים עשו איזה שהוא שינוי במכונות.
<אורית זילברברג: אנחנו רואים מכונות של שתייה מתוקה, מכונות של חטיפים ובאמת מבחינת אנשים שנשארים, אם זה במיון בשעות מאוחרות, מלוות בלילה, שרוצים משהו לקנות לאכול, אין בבית החולים והמכונות לא נותנות מענה כראוי.
<אורית זילברברג: וגם את זה אנחנו חוזרים ומעירים להנהלות בכל בקרה, בודקים ומעירים ואנחנו מקווים שאתם תהיו הסנונית הראשונה, אבל שזה ימשיך הלאה.
<אורית זילברברג: זה הנושאים העיקריים שרציתי להגיד ועוד משהו אחד נוסף, שזה הנושא של מפקחת – תפקיד שיש לנו בשנתיים האחרונות – שנקרא מפקחת מזון ותזונה.
<אורית זילברברג: זה דיאטנית שאחראית לכל נושא המזון בבית החולים.
<אורית זילברברג: היא עובדת מול המטבח – כל בניית התפריטים, כל מה שנרכש ונקנה לבית החולים עובר דרכה.
<אורית זילברברג: כמובן קודם כל החולים, אבל זה גם לצוות.
<אורית זילברברג: היא אחראית גם בנושא שלא עלה פה, אבל אני יודעת שהוא נושא חם – כל המזון לחולים או ילדים אלרגיים לכל מיני דברים.
<אורית זילברברג: התפקיד הזה באמת מינף מאד ושינה את כל מערך התזונה בבית החולים, אבל שנתיים, אז יש עוד דרך, יש לאן להתקדם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אורית.
יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה להתייחס לדברים.
יפעת שאשא ביטון: את דיברת על המכונות, אז במכונות השתייה עוד אפשר לווסת במינונים.
יפעת שאשא ביטון: אני לא הייתי מתנזרת לגמרי, גם לא מהממותק, צריך רק לראות איזה ממותק.
יפעת שאשא ביטון: היום גם יש הרבה ורסיות של מים מתוקים במקום קולה ואחרים.
יפעת שאשא ביטון: אבל לגבי המזון והחטיפים, אם לא תהיה חלופה אחרת, שפויה גם מבחינת המחיר, אז ברור שזאת ברירת המחדל.
יפעת שאשא ביטון: אפרופו דיברנו על האוכלוסייה מסוציו אקונומי נמוך, שהם ילכו למה שנגיש וזול ויכול רגע לסתום את הרעב.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מה זה להיות בבית חולים בשעת לילה מאוחרת ואת רק מחפשת משהו שירגיע.
יפעת שאשא ביטון: אז זה כבר לא משנה איפה את לוחצת במכונה.
יפעת שאשא ביטון: אם היה מענה בתוך בית החולים, שהוא לא בדמות המכונות, זאת אומרת שהוא בנוסף למכונות, שנותן לנו גם מענה אחר במחיר שפוי, אז סביר להניח שאנשים היו מעדיפים ללכת אליו ולא למענה הקיים.
יפעת שאשא ביטון: וזה מחזיר אותי למה שאמרתי לד"ר ישי, שאנחנו חייבים לשבת ולחשוב איך אנחנו בצורה יצירתית מסייעים לבתי החולים, אם זה דרך רגולציה, אם זה בכל צורה אחרת, להפוך את המזנונים מיותר נגישים לפחות למי ששוהה שם וסועד אם זה את הילד, אולי גם חולים אחרים, אבל אני כרגע מתמקדת באמת בנושא של הורים לילדים, כי להם אין ברירה.
יפעת שאשא ביטון: אף הורה לא יעזוב ילד בן 3-4 וילך לישון בבית, כשהילד נמצא שם לבד.
יפעת שאשא ביטון: אני מתקשה לראות בכלל סיטואציה כזאת.
יפעת שאשא ביטון: אין להם ברירות.
יפעת שאשא ביטון: זה לא בחירה בכלל.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שגם באינטרס של בית החולים שיישאר מישהו לצד הילד למשך כל שעות הלילה.
יפעת שאשא ביטון: אז לפחות שם לראות איך אנחנו מסבירים את זה.
יפעת שאשא ביטון: אז זו הערה - - -
<עמית מרים זיו: כמו העגלות ממכר בדיו פרי, כשאת עוברת במחלקות.
יפעת שאשא ביטון: כל פתרון יצירתי וטוב ובריא מקובל עלי, אבל צריך להיות שם וצריך לראות איך אנחנו באמת מקדמים את זה.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאם ברמה של מדיניות או ברמה של המשרד, אולי יחד עם נציגים יביא את הרעיון הזה לשטח, אז תהיה יותר היענות.
<אורית זילברברג: אנחנו מבחינתנו נעשה מה שאנחנו יכולים בכוחות המצומצמים שלנו, אבל זו החלטה באמת של גדולים מאיתנו בענייני התקציב.
יפעת שאשא ביטון: עוד פעם תקציב?
<אורית זילברברג: זה עניין של תקציב.
יפעת שאשא ביטון: זה לא עניין של תקציב, זה עניין של רגולציה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת.
יפעת שאשא ביטון: כמו שאנחנו יוצרים - - -
<אורית זילברברג: לחייב בית חולים לתת - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לחייב את בית החולים לתת, אבל אני רוצה שמזנון שפועל בשטח בית החולים, שיהיה פיקוח על המחירים שם.
יפעת שאשא ביטון: אז גם אם הוא יהיה יקרן, הוא לא יהיה חזיר מאד מאד מאד.
יפעת שאשא ביטון: גם בחזירות יש גבול.
יפעת שאשא ביטון: ושם אני חושבת שהם כבר מזמן מזמן פרצו את הגבול הזה.
יפעת שאשא ביטון: שוב, נתתי דוגמא הכי בסיסית של מים.
יפעת שאשא ביטון: מים.
יפעת שאשא ביטון: אפילו בחוץ, תלכי לתחנות דלק שנחשבות יקרות ופיצוציות והכל, תקני את זה ב-8 שקלים, וואלה גנבו אותך.
יפעת שאשא ביטון: אז בבית חולים 15 שקלים, למה?
יפעת שאשא ביטון: את מבינה?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו מדברים על איזה שהוא אבסורד שאנחנו חייבים לטפל בו וזה לא עניין של תקציב, זה עניין של רגולציה וכאן אנחנו באמת רוצים לגעת בזה.
<אורית זילברברג: זה יעלה למינהל הרפואה.
<אורית זילברברג: גם אנחנו נשב מול מינהל הרפואה.
יפעת שאשא ביטון: כן, לשבת לעשות חשיבה ולהיות מכוונים לשם.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה כבר יעשה.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת, רצית להוסיף משהו?
סעיד אלחרומי: לא, אני חושב שעניין התקציב הוא לא-.
סעיד אלחרומי: אם מישהו עשה חישוב לפחות לגבי ההורים המלווים, כשאנחנו מדברים על משהו מסובסד, זה לא דבר שהוא בשמיים.
סעיד אלחרומי: לפעמים זה תקציב של אחד המשרדים להוצאות שוטפות.
סעיד אלחרומי: זה לא תקציב שצריך לעשות מזה - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, ברוך הבא.
יפעת שאשא ביטון: אתה תראה שהתקציב של הוצאות שוטפות, הכל זה מלחמה.
יפעת שאשא ביטון: שום דבר לא שוטף פה.
סעיד אלחרומי: אבל לא לעשות מזה-.
סעיד אלחרומי: בית חולים, כשיש לך - - -
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת פתרונות יצירתיים אפשר למצוא.
יפעת שאשא ביטון: צריך רצון ונכונות.
יפעת שאשא ביטון: צריך הבנה של המצוקה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שברגע שנבין שיש פה מצוקה אמיתית ונחליט שאנחנו רוצים לטפל בה, אז אנחנו גם נמצא את הפתרונות ואתם יודעים מה?
יפעת שאשא ביטון: גם אם יהיה צריך עכשיו להילחם על תקציב כלשהו כדי להסדיר את זה, אז לפחות אנחנו נדע על מה אנחנו נלחמים וכמה תקציב אנחנו צריכים ואנחנו נהיה מכוונים גם מטרה וגם פתרון.
יפעת שאשא ביטון: כרגע אנחנו אפילו לא שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוד בשלב של להבין שאנחנו באמת באמת זקוקים לזה.
יפעת שאשא ביטון: אני חוזרת לבית החולים שניידר לגבי העניין של המיטות, הלינה וההסדרה של התנאים הפיזיים של ההורים שמלווים ואחר כך אנחנו ניתן לעמי ברבר ולנוכחים הנוספים.
<יוסף פרס: ברשותך, בכל מקרה הייתי רוצה להרחיב קצת.
<יוסף פרס: אני מציג רק את בית החולים שניידר, ש - - - לכל הכללית.
<יוסף פרס: בית החולים שניידר זה 250 מיטות אשפוז, באמת בית חולים שנבנה ותוכנן לפני כמעט 30 שנה וגם אז גם תוכנן שיהיו לא יותר משני ילדים בכל חדר.
<יוסף פרס: יש לא מעט חדרים בודדים.
<יוסף פרס: בחדרים הבודדים יש פתרון מאד פשוט להורים, בגלל שהם עם הילד.
<יוסף פרס: בחדרים שיש שני ילדים בחדר ויש גם כורסה בכל חדר - - -
יפעת שאשא ביטון: כורסה נפתחת, או הכורסאות ה- - -
<יוסף פרס: נפתחת.
<יוסף פרס: כולן נפתחות, גם באונקולוגיה, כל הכורסאות חדשות ונפתחות.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שיש מענה לינה ליד הילד.
<יוסף פרס: כן, אבל תראי, זה לא פשוט.
<יוסף פרס: זה לא פשוט מה שאמרתי שיש בעיות ובעיקר במגזר הערבי, כשהאישה נשארת לבד וגבר אחר בחדר, זה גורם לבעיות מאד קשות ותלונות מאד לא פשוטות, גם אצל אנשים חרדים.
<יוסף פרס: בבית החולים שניידר יש 30% חרדים, 30% ערבים והשאר הם - - -.
<יוסף פרס: אבל ללא כל ספק זה גורם ללא מעט בעיות.
<יוסף פרס: תכננו כרגע בבניין שהתחלנו לבנות, שההוצאות הן נופלות על ביטחון ואנחנו מחפשים כסף, תורמים וכל מיני אנשים.
<יוסף פרס: כמעט חצי מיליארד שקלים, בניין מדהים.
<יוסף פרס: בניין שיהיה גם מוגן, שכמו שאת יודעת מהביקורים הקודמים, כמו שהצגתי לך פעם, הבניין הנוכחי שלנו הוא לא מוגן.
<יוסף פרס: כל אזעקה וכל רקטה שעפה מעל מדינת ישראל אנחנו תמיד תופסים את הילדים ורצים לחדרי המדרגות.
<יוסף פרס: בית החולים יהיה מוגן.
<יוסף פרס: יהיה בית חולים חירום, תהיה פגייה מוגנת, תהיה דיאליזה מוגנת.
<יוסף פרס: בניין כזה עולה חצי מיליארד שקלים.
<יוסף פרס: חצי מיליארד שקלים להביא מתרומות ולחפש בכל העולם תורמים, זה מביך ובושה לי, אבל אני עושה את זה בגלל שאני מאמין בזה, שזה דרך היחידה אולי לשנות את החיים לילדים רבים שזקוקים לבית החולים שניידר.
<יוסף פרס: אנחנו מתקדמים והתחלנו בנייה ואנחנו כבר יצאנו מהאדמה, אנחנו כבר עולים קומות ואני מקווה מאד שתוך שלוש שנים יהיה פתרון מאד יפה להרבה מאד ילדים חולים במדינה.
<יוסף פרס: אבל תקציבים מהמדינה לא קיבלנו ולו שקל אחד.
<יוסף פרס: להיפך, עוד לפעמים כועסים שאנחנו פונים ומבקשים כספים מהמדינה.
<יוסף פרס: גם בעתיד במחלקות יהיו שני שלישים חדרים בודדים ורק שליש חדרים עם שתי מיטות.
<יוסף פרס: נכון שזה ידרוש מאיתנו הרבה יותר כוח אדם, אבל גם בפגייה רוב המיטות יהיו חדרים בודדים ו-52 מיטות יהיו ב-28 חדרים של 15 מטר מרובע, עם מיטה לאמא למנוחה ועם כל הצרכים שאמא צריכה, אבל אנחנו נשנה את החיים ונשנה את הסטנדרטים הנדרשים.
<יוסף פרס: בשלב הזה, בשלב הנוכחי, אין לנו בכלל מקום פרט לזה אם מישהו לא מסכים להישאר בחדר עם אישה או אישה לא מסכימה להישאר עם אחר.
<יוסף פרס: היא יוצאת, היא יושבת בחוץ.
<יוסף פרס: אנחנו עושים כל מיני ניסיונות לשנות את השכיבה של הילדים, אבל זה לא פשוט לנהל את הנושא של האמא-אבא או אישה צעירה, גבר צעיר בחדר, כשנשארים הורים בתוך החדרים בלילות.
<יוסף פרס: זה נושא מאד רגיש, בעיקר בשכבות של החרדים והערבים והנושא מאד מקשה על הנהלת בית החולים.
<יוסף פרס: אין לנו חדרי מנוחה נפרדים להורים.
<יוסף פרס: פעם בקומה שביעית שלנו, על יד האונקולוגיה היו חדרים לאונקולוגיה, אבל היינו צריכים להחליט ואנחנו העדפנו את המיטות אשפוז לילדים מלתת מנוחה להורים, וזה מה שמקשה.
<יוסף פרס: המצב הוא לא טוב ולא נוח, אבל עושים כל מאמץ.
יפעת שאשא ביטון: אני בכלל בעד שיימצא פתרון ליד ולא בקומות נפרדות, אבל כן, אני מבינה בהחלט את המצוקה.
יפעת שאשא ביטון: אני אתייחס אליה גם בסיכום מבחינת האחריות שהמדינה צריכה לחשוב איך לפחות היא מסייעת.
<יוסף פרס: הנושא בעיקר של המגזרים זה נושא מאד מאד בעייתי.
יפעת שאשא ביטון: רציתי לשאול, אבל אולי אני מפרגנת מדי.
יפעת שאשא ביטון: אני יוצאת מתוך נקודת הנחה שבתהליך האשפוז, עד כמה שאפשר, אתם מנסים לעשות איזה שהוא ויסות, עד שאתם נכנסים לצוואר בקבוק שלא מותיר הרבה ברירה, נכון?
יפעת שאשא ביטון: אבל בחשיבה ובתפיסה אתם מנסים.
<יוסף פרס: כן, חד משמעית.
<יוסף פרס: אנחנו תמיד לוקחים בחשבון, אבל אנחנו פועלים לפי המחלות בהתחלה.
<יוסף פרס: אם ילד משלשל, באותו חדר ילד עם שלשלושים, ילד עם בחילות, אנחנו משתדלים.
<יוסף פרס: אבל לעשות את כל הקומבינציות, להתאים, זה מאד מאד מסובך.
<תמי ברנע: גם פעם האמא ישנה, מחר האבא ישן איתו.
<תמי ברנע: זה גם לא חד ערכי.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה פרופסור פרס על הנוכחות ועל הסקירה.
יפעת שאשא ביטון: עמי ברבר, עמותת - - -
<עמי ברבר: אגודת הלב.
<עמי ברבר: שמי עמי ברבר, אני מנכ"ל העמותה היחידה בארץ שמייצגת ילדים עם מומי לב ומשפחותיהם.
<עמי ברבר: יש איזה קונסנסוס ששותפים אליו בעיקר הורים ורופאים - ילד ואחד ההורים המלווים שלו זה אותו דבר.
<עמי ברבר: אין הבדל בין שניהם.
<עמי ברבר: כשמאושפז ילד, מאושפזת משפחה.
<עמי ברבר: להבדיל בין שני הדברים האלה, זה חטא לצורת הטיפול בילד לדעתי.
<עמי ברבר: צורת הטיפול היא לא נכונה אם המערכת לא תבין שהורה אחד, זה שמלווה את הילד, הוא חלק מהחוויה, חלק מהאשפוז.
<עמי ברבר: אני לא נמצא במקום של פריבילגיה של מיטה רחוקה, אני נמצא במקום של הורה שצריך וחייב לישון בצמוד לילדו.
<עמי ברבר: אני מדבר על ילדים מגילאי חמישה ימים ואילך.
<עמי ברבר: אוכל.
<עמי ברבר: דיברו כאן המון על אוכל.
<עמי ברבר: בבתי החולים שאני מסתובב, אז האוכל הוא דבר נורא מתגרה.
<עמי ברבר: זאת אומרת אם העמותה השולטת הכי עשירה באזור היא עמותה שמייצגת ערבים, אז אוכל למשפחות יהיה רק לערבים.
<עמי ברבר: ואם העמותה הכי עשירה באזור היא עמותה שמייצגת חרדים, אז האוכל יהיה רק לחרדים.
<עמי ברבר: אם נותנים אוכל לילד מאושפז, זאת אומרת הגברות הנכבדות כאן הציעו פה אוכל.
<עמי ברבר: לא נראה לי שילד בן חמישה ימים, האוכל הזה יכול להיות רלבנטי לגביו.
<עמי ברבר: לידו נמצאת אמא.
<עמי ברבר: יכול להיות שהיא מניקה, יכול להיות שלא, זה לא משנה.
<עמי ברבר: היות והיא חלק מהמהלך, היא צריכה לאכול.
<עמי ברבר: לא מבקרי בית החולים.
<עמי ברבר: קיוסק, מחירי מים, מחירי חנייה, מחירים כאלה זה מבקרי בית החולים.
<עמי ברבר: אני מדבר על המאושפז השני.
יפעת שאשא ביטון: כן, על מי שמלווה.
<עמי ברבר: על המאושפז השני.
<עמי ברבר: מאושפז ילד ויש עוד מאושפז, שהמאושפז יכול להיות או מאושפז או מאושפזת.
<עמי ברבר: אותו מאושפז או מאושפזת חייבים לאכול שלוש ארוחות ביום, בדיוק כמו הילד.
<עמי ברבר: אני מדבר מצד ההורים, אני לא מדבר לא מצד המערכת ולא מצד בית החולים.
<עמי ברבר: קפה.
<עמי ברבר: שתיים בלילה.
<עמי ברבר: נכנסות האחיות לחדר טיפול נמרץ לעשות סקשן, מדליקות אורות בוקר.
<עמי ברבר: האמא קמה.
<עמי ברבר: מתה לכוס קפה.
<עמי ברבר: אין.
<עמי ברבר: אין כוסות קפה.
<עמי ברבר: יכול להיות שהמדינה בונה על עמותות שיחזיקו עמדות - - -
יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע, אין באמת מטבח שמאפשר להורים להיכנס?
<עמי ברבר: יפה, המטבח מקסים, רק אין כוסות, אין סוכר, אין כפיות.
<עמי ברבר: אין חלב.
<עמי ברבר: אף פעם באף מטבח בשום בית חולים, בגלל שכנראה אין את אותו איש אחזקה שידאג שבשתיים בלילה יהיו כוסות.
<עמי ברבר: אבל זאת המציאות.
<עמי ברבר: שתיים בלילה, אתה נכנס למטבח, המחם עובד, האור עובד, יש נייר במתקן ניירות, אין קפה, אין כוסות, אין סוכר, אין כפיות, אין חלב.
<עמי ברבר: זה דבר אחד.
<עמי ברבר: ספות.
<עמי ברבר: דיברתם פה, דיבר הפרופסור על הספה הנפתחת.
<עמי ברבר: אני נמצא במציאות שחלק מהאנשים שאיתם אני מתעסק עם נשים או מיד אחרי לידה או ימים אחרי לידה.
<עמי ברבר: אישה שילדה לידה טבעית, להתיישב ולקום מספה בגובה 40 ס"מ זה מבצע.
<עמי ברבר: אישה שילדה בניתוח קיסרי, היא תעמוד.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה בכלל סיפור.
<עמי ברבר: היא תעמוד.
<עמי ברבר: ואם היא תתיישב על הספה והצוות צריך לעשות פרוצדורה שהוא יבקש מאותה אימא לצאת, היא תגיד תוציאו אותי.
<עמי ברבר: אני לא יכולה לקום מפה.