GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<זאב גולדנבלט: העברת מידע בתוך הממשלה עצמה, בין זרוע ימין לזרוע שמאל, כדאי שלפחות יידעו אחת על קיומה של השנייה.
<זאב גולדנבלט: אני כבר לא מדבר על כך שהם יעבדו בתיאום, אבל לפחות שיידעו שזה קיים ושאם יש בעיה באיתור ילדים שיפנו באמת לגורם ושאותו גורם יהיה מחויב להעביר להם את המידע הזה.
<זאב גולדנבלט: אני חושב שחובה – ואני בפירוש קורא לוועדה לצאת בקריאה לזה – שמשרד החינוך והרשויות המקומיות יבצעו אימות נתונים לפחות פעם בשנה לוודא שכל ילד משובץ במערכת חינוך כזאת או אחרת, ובמידה ולא, לשלוח קב"ס, וגם להסביר למה הוא לא משובץ ואיך פותרים את הבעיה הזאת.
<זאב גולדנבלט: זה שהוא לא משובץ זה יופי.
<זאב גולדנבלט: אני חושב שכדאי באותו חמ"ל שמשרד החינוך פותח כל שנה בראשית השנה, גם משרד הפנים וגם הנש"ם ידווחו לוועדה על כל חוסר המתאם בין מספר הילדים שמופיעים למשל ברשם האוכלוסין לבין מספר הילדים שמשובצים באותה מערכת עירונית.
<זאב גולדנבלט: במידה ויש באמת חוסר התאמה מיד להתחיל לפעול, לא לחכות שיתפוצץ כזה אירוע.
<זאב גולדנבלט: אנחנו מדברים על אירוע בחדרה שהוא זניח, לא נעים להגיד אבל הוא זניח כי אנחנו מדברים על אלפים רבים של ילדים, לא על אחד, על אלפים, וזה הזוי.
<זאב גולדנבלט: נתתי שתי דוגמאות בלבד, רק על ירושלים ועל הפזורה הבדואית.
<זאב גולדנבלט: בכוונה נתתי שתי דוגמאות קיצוניות שלא שייכות אחת לשנייה אבל באותה מידה יש לא מעט ילדים - - -
יפעת שאשא ביטון: אגב, זה מה שמטריד – ואני אומרת את זה ולא בשיפוטיות – שזה לא בפזורה הבדואית וזה גם לא באיזו עיר נידחת, שיתחילו פה כל הסטראוטיפים, זה בלב המדינה, בלב המדינה ילד נעלם.
יפעת שאשא ביטון: לב המדינה.
<זאב גולדנבלט: ובפירוש אני מצפה שהוועדה תצא בקריאה – אולי אפילו חקיקה – לחייב את המערכות האלה להסתנכרן.
<זאב גולדנבלט: זה איום ונורא הדבר הזה.
<זאב גולדנבלט: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, זאב.
<ורד וינדמן: גברתי יושבת-הראש, אני רוצה קודם לומר משהו כללי על נושא של הזנחה.
<ורד וינדמן: הזנחה של ילדים היא אחד מסוגי ההתעללות, לפעמים היא אפילו יותר חמורה מהתעללות פיזית, ומכיוון שהיא מתאפיינת באי עשייה הרבה פעמים יש נטייה להתייחס לסוג הזה של התעללות בפחות תשומת לב, גם מבחינת דיווח וגם מבחינת טיפול וצריך להגיד את זה.
<ורד וינדמן: אבל אם העובדות הן כפי שהן מתבררות עכשיו, המזניחה הגדולה של הסיפור הזה זאת מדינת ישראל.
<ורד וינדמן: אי אפשר שלא לחשוב שיש עוד אפילו לא מעט, יש הרבה ילדים כמוהו, וזה לא יכול להיות שבמדינת ישראל, מדינה כל כך קטנה, עם מערכות הגנה, רשתות הגנה שפרוסות משנות הינקות ועד גיל 18, ילד כזה הולך לאיבוד ואף מערכת הגנה - - -
יפעת שאשא ביטון: שמלאה חורים, ורד.
<ורד וינדמן: כן, זה בדיוק העניין, ברשתות האלה שקיימות יש הרבה מאוד חורים.
<ורד וינדמן: אני רוצה להצביע על כמה כשלים: קודם כל, מהרגע שילד נולד הוא אמור ללכת לטיפת חלב – עכשיו אני יוצאת מהמקרה הפרטי, מדברת על המקרה הכללי – הוא אמור ללכת לטיפת חלב, אלא מה?
<ורד וינדמן: – וזה דוח מבקר המדינה לא מזמן, בשנת 2014, אמר – השמות של הילדים כאלה מגיעים למשרד הבריאות, אבל ממשרד הבריאות, אומר מבקר המדינה, השמות האלה לא מגיעים לתחנות.
<ורד וינדמן: הנה דוגמה: יש לנו במדינת ישראל, באמת פאר היצירה, המערכת של טיפות חלב, רק שטיפות חלב מיובשות.
<ורד וינדמן: מה שהיה, שאנחנו זוכרים לפני שנים, שלא רק שכל הילדים היו מגיעים עם ההורים שלהם לטיפות החלב, טיפות החלב היו גם עושות ביקורי בית – איזה ביקורי בית?
<ורד וינדמן: היום תשמעו מהורים, הם מתחננים שיקבעו להם תור בטיפת חלב.
<ורד וינדמן: אבל לא רק שטיפות חלב לא יודעות על הילדים שאמורים להיות ברשות שלהן, הן גם לא עושות כמעט – אני אומרת "כמעט" רק להיות זהירה – פעולות של הגעה להורים ולמשפחות עצמן.
<ורד וינדמן: זה כשל מערכתי ראשון.
<ורד וינדמן: אומר את זה מבקר המדינה.
<ורד וינדמן: עכשיו עשינו דבר גדול משמעותי – הרחבנו את חוק לימוד חובה, גם מהגיל הנמוך וגם למעלה.
<ורד וינדמן: זאת אומרת, היום מגיל שלוש עד גיל שש הילדים אמורים להיות במערכת החינוכית, והרחבנו – זו היתה יוזמה של המועצה – להרחיב מגיל 16 ו-17, גיל לימוד חובה, ל-18.
<ורד וינדמן: היו הרבה דיונים בכנסת, לא אחד, לא שניים ולא שלושה, ודוח מבקר המדינה שוב אומר:
<ורד וינדמן: יש הרבה מאוד ילדים שלא במערכת החינוך, יש למעלה מ-60,000 ילדים שיודעים עליהם – אני לא מדברת על אלה שלא יודעים עליהם – שנמצאים בטיפול של קציני ביקור סדיר.
<ורד וינדמן: תשאלו כמה קציני ביקור סדיר?
<ורד וינדמן: המספר האחרון שאני יודעת הוא 700.
<ורד וינדמן: איך יכולים המספר הזה לטפל ב-61,000 ילדים - - -
יפעת שאשא ביטון: ורד, אני חייבת רגע לעצור אותך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים לדבר על הכשלים התפקודיים של המערכת, איפה צריך יותר ואיפה צריך פחות ויש מה להגיד, אני רוצה לטפל בנקודה הקטנה הזאת, השחורה הזאת, של הילדים שאף אחד לא יודע איפה הם.
יפעת שאשא ביטון: זה מעיקרו של הדיון.
<ורד וינדמן: זה בדיוק הילדים שאני מדברת עליהם, אני מנסה להצביע על כמה כשלים.
יפעת שאשא ביטון: לא, מי שמטופל בביקור סדיר ויודעים שהוא - - -
<ורד וינדמן: זה מה שאני אומרת, שאי אפשר להגיע לילדים האלה בחיים.
<ורד וינדמן: זאת אומרת שיש בטוח ילדים שלא נמצאים במערכות חינוך, שאף אחד לא יכול להגיע אליהם כי אפילו אם יודעים עליהם לא יגיעו אליהם בחיים עם המספר הזה של כוח האדם.
<ורד וינדמן: יש כשלים של מעבר של מידע בין רשויות.
<ורד וינדמן: המידע קיים.
<ורד וינדמן: יש מידעים שצריך לטפל בהם שאולי הם לא קיימים אבל אנחנו מדברים על ילדים שהמידע בקשר אליהם קיים.
<ורד וינדמן: הם ידועים במרשם האוכלוסין כי הם נולדו פה, הם ידועים בבתי חולים, הם ידועים על ידי משרד הפנים, הם ידועים על יד ביטוח לאומי ועדיין האינפורמציה הזאת לא יורדת למערכות שצריכות לפגוש אותם ולטפל בהם, ולא צריך איזה אלגוריתם מסובך מדי בשביל למצוא את הילדים האלה.
<ורד וינדמן: ואם לא נדע שהם קיימים לא נוכל לעולם לטפל בהם, ואני לא מקבלת את הטענה הזאת שמשרד החינוך לא יכול לדעת האם ילד נרשם לכיתה א'.
יפעת שאשא ביטון: יודע, בטח שהם יודעים.
<ורד וינדמן: אז המידע הזה צריך להגיע לכל רשות.
<ורד וינדמן: מה קורה אם ילד לא רשום ברשות מסוימת?
<ורד וינדמן: הרשות הזאת צריכה לחזור למשרד החינוך, בדיוק כפי שאמרת, ולהגיד להם: הנה, הילד הזה לא לומד אצלי.
<ורד וינדמן: יש גם בעיה במעבר בין כיתות ומעבר בין דירות, אבל אם רשות תהיה פרואקטיבית, כל רשויות המדינה תהיינה פרואקטיביות וידווחו על מידע שלא קיים להן זה יוכל להיות מטופל.
<ורד וינדמן: תראו, ב-2008 היה את המקרה של רוז פיזם, כולנו הזדעזענו – המקרה מאוד דומה – ילדה שחודשים נעלמה ואף אחד לא חיפש אחריה עד שאחת מקרובות המשפחה התקשרה למועצה לשאול, חשבה שאולי היא במסגרת חינוכית שלא מתאימה לה.
יפעת שאשא ביטון: התקשרה מישהי לשאול, צריכים להתעורר קצת לפני.
<ורד וינדמן: ורק אז, אחרי חודשים, התחילו לחפש אחריה.
<ורד וינדמן: מה למדנו?
<ורד וינדמן: איזה לקח למדנו כחברה?
<ורד וינדמן: איזה לקח למדנו כמדינה מהמקרה של רוז פיזם?
<ורד וינדמן: לא למדנו שום דבר.
<ורד וינדמן: אנחנו יודעים בוודאות שלא יכול להיות שזה מקרה יחיד.
<ורד וינדמן: זו הזדמנות בשבילנו לעשות פה בדק בית, לעבור כשל-כשל ולראות איך אנחנו פותרים אותו.
<ורד וינדמן: אסור לנו להשלים במדינת ישראל, מדינה כל כך קטנה, עם ערבות הדדית – אנחנו רוצים להאמין על עצמנו שיש פה ערבות הדדית.
<ורד וינדמן: יש אחריות גם של המדינה וגם של החברה לפקוח עין.
יפעת שאשא ביטון: כן, רק שקצת איבדנו את זה ואנחנו קצת עובדים מכוח האינרציה.
יפעת שאשא ביטון: גם ברשויות המקומיות, הכול כזה זורם, מתגלגל ביומיום ובשגרה ואף אחד פה לא התעורר עוד.
<תמי אזרזר: אני רוצה להשיב למנכ"ל ועד ההורים.
<תמי אזרזר: רשות האוכלוסין מעבירה מידע והמון מידע – זה לא שרשות האוכלוסין לא מעבירה מידע – המון מידע למשרד החינוך, לרשויות ולמי שצריך לעניין ילדים, גילאים וכדו'.
<תמי אזרזר: אז מבחינת מידע, המידע עובר מרשות האוכלוסין והכול בהתאם לצרכים הרלוונטיים של אותו גוף.
<זאב גולדנבלט: בעצם מה שאת אומרת, שהכשל הוא במשרד החינוך עצמו.
<תמי אזרזר: אני לא אומרת איפה - - -
יפעת שאשא ביטון: זו גם הרשות המקומית שלא מדווחת.
<תמי אזרזר: אל תכניס מילים לפי.
<תמי אזרזר: אני לא אמרתי את זה.
<תמי אזרזר: אני רק אמרתי – אתה ציינת שלא מעבירים מידע ואתה ממליץ להעביר מידע - - -
<זאב גולדנבלט: אמרתי שצריכים להעביר מידע, לא אמרתי שאת לא מעבירה.
<תמי אזרזר: אז אני רק מתקנת שכן עובר מידע.
יפעת שאשא ביטון: בואו רגע לא ננהל את הוויכוח הזה.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא לא רק משרד החינוך, והוא לא רק השלטון המקומי, והוא לא רק, ולא רק – הוא כולם ביחד.
יפעת שאשא ביטון: כי בסוף בסוף לכל אחד יש את המידע שלו, וכל אחד עושה הכי טוב שהוא יודע בחלקת האלוהים הקטנה שלו, ושכח שבין כל חלקות האלוהים הקטנות האלה נופלים ילדים, ואם אנחנו לא נתכתב בינינו אז אנחנו יכולים להביא את התוכניות הכי גרנדיוזיות, אנחנו לא באמת נהיה מסוגלים לטפל בהן.
יפעת שאשא ביטון: בעיני, האחריות היא של כולם באופן כולל.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך, אני לא עושה הנחות לאף רשות כאן.
יפעת שאשא ביטון: ירדן נזרי, בבקשה.
<ירדן נזרי: קודם כל, כמו שכבר אמרנו, זה נושא שהוא מאוד מאוד חשוב.
<ירדן נזרי: יש לי המלצה, יכול להיות שאני נורא תמימה כי בכל זאת אני לא הכי מתמצאת בכל העניינים הבוערים ולא הכי מבינה בזה אבל לי באופן אישי מהצד זה נשמע כמו נושא שנורא קל דווקא כן לסנכרן אותו באמת עם מערכות אוטומטיות, מערכות מעקב, כי אחרי הכול אין דבר כזה שבן אדם באמת נעלם, הוא חייב באיזשהו מקום ללכת לשירות רפואי או למסגרת חינוכית כלשהי, הוא חייב להיות איפשהו, אין דבר שהוא לא נמצא בשום מקום.
<ירדן נזרי: ברגע שנפעיל את המערכות האוטומטיות האלה בעזרת מספרי תעודות הזהות שלנו, בקלות מאוד יכולה להיווצר לך, בהקלדה של מספר תעודת זהות, איפה הבן אדם ביקר, במקומות מסוימים, בין אם זה בשירות הרפואי, בין אם הוא נרשם.
<ירדן נזרי: את יכולה גם לעשות מערכת אוטומטית שתשלח לך עכשיו מיילים באופן קבוע ותעדכן אותם על ההרשמה ותנסה לוודא ותנדנד.
<ירדן נזרי: את יכולה נורא בקלות להשתמש בטכנולוגיה שיש לך היום כדי לאתר את הבן אדם.
<ירדן נזרי: נכון שזה באיזשהו מקום כן יפגע בפרטיות אבל כמו שזאב אמר מקודם, זה יד שמאל ויד ימין, זה עובד ביחד, זה לא באמת פגיעה בפרטיות כי אחרי הכול המידע הזה נמצא אצל אותו הגוף.
יפעת שאשא ביטון: אני ארגיע אותך – אם צריך קצת לפגוע בפרטיות בשביל להגן על הילדים שלנו אז אנחנו נפגע קצת בפרטיות.
<ירדן נזרי: אני רוצה להגיד שאני חושבת שאפשר ממש בקלות לפתור את הבעיה הזאת בעזרת מערכות טכנולוגיות וסנכרון של המערכות.
<ירדן נזרי: תחשבו על זה שניה, זה נורא פשוט, אחרי הכול לכולנו יש פה מספרי תעודת זהות, וזה לא משנה בני כמה אנחנו, ומספר תעודת הזהות שלנו אומר עלינו כל כך הרבה שחבל שאנחנו לא מנסים אולי לנצל את זה בצורה יותר טובה ממה שאנחנו יכולים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ירדן.
יפעת שאשא ביטון: הוא באמת היה בכל מיני מערכות בתקופה הזאת כך שבהחלט היה אפשר לאתר אותו, למרות שבמקרה שלו היה אפשר כבר בגיל שלוש לסגור את הסיפור ולהבין איפה הוא נמצא.
יפעת שאשא ביטון: תשלים במשפט, בבקשה.
<ראשד פתחי: אני רואה פשוט שבמדינת ישראל, בתקופה האחרונה – גם לפי מה שאני רואה פה בנתונים של אלפי ילדים שנעלמים – שכל אחד זורק את התיק על השני.
<ראשד פתחי: הרשות המקומית שולחת את התיק למשרד החינוך, משרד החינוך מחזיר את התיק לרשות המקומית, הם מתחילים לשחק כדורעף כזה ביניהם עד שפשוט הבעיה מגיעה לתקשורת.
<ראשד פתחי: ואז, כשהבעיה מגיעה לתקשורת, כל אחד מהם מתחיל סתם להביא תירוצים והסברים: לא, היה ככה ככה, היה ככה ככה.
יפעת שאשא ביטון: כולם מנסים להסביר ולתרץ.
<ראשד פתחי: מטאטאים דברים מתחת לשטיח.
<ראשד פתחי: יש פה כתבה על הילדים הבדואים, 5,000 הילדים הבדואים, הכתבה היתה לפני פחות מחודש אבל אנחנו יודעים את זה כבר המון זמן.
<ראשד פתחי: יש גם עוד כתבה פה על ילד אחר, וגם המשל שהיא נתנה, אנחנו פשוט כל פעם מסתירים את זה מתחת לשטיח וממשיכים, לא לומדים מהטעויות שלנו וזה ממש לא טוב.
יפעת שאשא ביטון: אתה מבין עכשיו, כשמלמדים אתכם כדורעף וכדורגל בבית ספר זה כדי שתגדלו תדעו לזרוק את הכדור ממגרש אחד למגרש אחר.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, עדי.
<עדי חן: ראשית, לשכת עורכי הדין מברכת את יושבת-ראש הוועדה על קיום הדיון החשוב הזה.
<עדי חן: המדינה היא האח הגדול והילדים האלה כולם הם בניה של המדינה.
<עדי חן: הם ישרתו את המדינה בנאמנות ולכן חובה עלינו לדאוג לבטיחותם ולהגן עליהם.
<עדי חן: ההצעה היא להקים בחקיקה, כדי לטפל – הבעיה, כולנו יודעים מה הבעיה, יש ילדים נעלמים - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא אחכה לחוק, תחכי להמלצות שלי.
<עדי חן: להקים גוף מיוחד שזה תפקידו, זו תכליתו, להצליב מידע ולעקוב בין הגורמים השונים - - -
יפעת שאשא ביטון: בחייך, די להקים גופים, שהגופים שיש לנו יתחילו לעבוד כמו שצריך.
יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה עוד גופים במדינה.
<עדי חן: אין אפשרות - - -
יפעת שאשא ביטון: בטח שיש אפשרות, כי אם הרשות המקומית היתה יודעת בנוהל שהיא מעבירה למשרד החינוך את כל "העודפים" שיש להם ברישומים, את כל הדלתא, הם היו יכולים להגיד: חברים, אלה רשומים פה, אלה רשומים פה, יש לי שלושה ילדים שלא רשומים בשום מקום, אופס, על זה אנחנו עומדים ואת זה אנחנו מנסים לאתר.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך עוד ועוד מנגנונים.
<עדי חן: מאחר ומדובר באלפי ילדים נעלמים אז ההמלצה שלנו היא שיש צורך בגוף מיוחד.
<עדי חן: אני ניסיתי לבדוק היום לקראת הדיון מקרים נוספים חוץ מכתות, חוץ מהפזורה הבדואית, חוץ מילדים כאלה שנעלמים, נודע לי על עוד מצבים, לכאורה מקום מאוד קרוב לנתניה – אני הולכת לטפל בנושא הזה – על ילדים שנולדו בלידה פרטית כדי להעלים אותם - - -
יפעת שאשא ביטון: זה בכלל מכה גם.
<עדי חן: הם פשוט נעלמים מעיני הרשויות.
<עדי חן: חייבים לעשות איזה משהו ואם צריך להקים גוף ולהוסיף עוד תקנים אז - - -
יפעת שאשא ביטון: ילד שנולד בלידת בית לא כתוב בשום מקום?
<תמי אזרזר: יש לידה בבית ויש חוק שקובע איך נרשם הילד.
<תמי אזרזר: אם לא באים להודיע לנו אנחנו לא יכולים לדעת על - - -
יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, זו תקלה איומה נוספת.
<עדי חן: אם שאין לה מעמד בישראל, לכאורה – זה המידע שניתן, לכן אני מדברת בשיא הזהירות – לכאורה זה המצב שידוע לנו, על לידה פרטית, שני ילדים, אחד בן שלוש, אחד בן שנה ומשהו, אין דיווח עליהם.
יפעת שאשא ביטון: אורית, בבקשה.
<אורית כהן: אני רוצה דווקא לספר על מקרה אישי שלי עם האחיינים שלי.
<אורית כהן: יש לי שישה אחיינים שהם נפגעי כת "לב טהור" אבל בארץ יש עוד הרבה מאוד כתות כאלה.
<אורית כהן: בעצם כתות משתמשות בנושא החינוך הביתי באופן קבוע על מנת לכלוא ילדים בבית.
<אורית כהן: המקרה של האחיינים שלי היה שכלאו אותם ארבע שנים בבית – ואני מדברת על ילדים שהיו כלואים שלא יכלו לראות חברים, לא שכנים, לא משפחה, היו מנותקים מכול העולם בבית שמש באישור משרד החינוך, שנתן להם אישור לחינוך ביתי אבל בכלל לא אוכף את זה.
<אורית כהן: כי אם תבדקו את החוק לחינוך ביתי תראו שבעצם אין שום בדיקה של ההורים.
<אורית כהן: לא בודקים מי ההורה, פשוט בודקים האם הם למדו, האם יש להורים ספרים.
<אורית כהן: אבל מי ההורה, אם ההורה פדופיל, אם ההורה שייך לכת, אם ההורה חולה נפש, אף אחד לא בודק.
<אורית כהן: בעצם הרשויות אפשרו כליאה של ילדים במשך ארבע שנים כשאף אחד לא ידע מה קורה.
<אורית כהן: בסופו של דבר אני הוצאתי להם צווי עיכוב יציאה מהארץ.
<אורית כהן: אף אחד לא ידע מה קורה עם הילדים האלה.
<אורית כהן: הם הוברחו מהארץ לגואטמלה, ליערות בגואטמלה, עם דרכונים מזויפים.
<אורית כהן: אני שואלת: אם לפחות הם לא היו תחת חינוך ביתי, אולי הם היו פונים למישהו, אולי מישהו היה שומע את הצעקה שלהם, שההורים שלהם הולכים להבריח אותם לאיזו כת הזויה?
<אורית כהן: אבל אף אחד לא ידע.
יפעת שאשא ביטון: אילן, מה קורה עם החינוך הביתי?
יפעת שאשא ביטון: אמור להיות תהליך מאוד מאוד קפדני למי מאשרים ובאיזה נסיבות.
<אילן שמש: זה לא התחום שלי, אני לא מתמצא בו מספיק בשביל להגיד עמדה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבקש לבדוק את הסיפור הזה.
<אורית כהן: עוד דבר, בוועדה לזכויות הילד לפני שנתיים או שלוש כבר פנו אליכם וביקשו שתבדקו אבל לא עשיתם עם זה כלום.
<אורית כהן: הבטחתם שתבדקו אבל שום דבר לא בוצע וכך האחיינים שלי נשארו ובעצם שילמו בחייהם עכשיו.
<אורית כהן: אני שומעת ממך שוב שתבדוק, אבל לאן זה הולך?
<אורית כהן: ילדים שילמו בחיים שלהם.
<אילן שמש: זו שאילתה למשרד החינוך, אני לא המוסמך - - -
<אורית כהן: אגב, בכתות יש אלפים כאלה, אלפי ילדים תחת חינוך ביתי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק את הסיפור של החינוך הביתי.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שיש תהליך מאוד מאוד קפדני.
יפעת שאשא ביטון: זה לא בקלות, עושים מוות להורים עד שהם מוציאים.
<אורית כהן: ממש לא, ממש לא.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק את זה, אנחנו נבדוק את הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: אבל את מחזירה אותי שוב לעניין, מה לעשות – יגידו שזו בריחה אבל זו ממש לא, אנחנו נטפל בסיפור של משרד החינוך ואנחנו נטפל בסיפור של השלטון המקומי ואנחנו נטפל בסיפור של כל הרשויות – אבל זה שוב מחזיר אותי גם לנושא הציבורי האזרחי כי בסוף הילדים האלה לא בוואקום.
יפעת שאשא ביטון: הם נמצאים באיזשהו יישוב, באיזושהי שכונה לפני שהם הוברחו, מישהו צריך לדעת מה קורה אתם.
יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת ימים אחרים שכולם ידעו מה קורה עם כולם, אז זה נשמע אולי במקום הרכילותי אבל בסוף בסוף, כך אנחנו יכולים להציל ילדים – אם אנחנו נהיה יותר ערניים, נהיה יותר מעורבים ונהיה יותר פיכחים למה שקורה בסביבה.
יפעת שאשא ביטון: לא רק נראה אלא באמת נהיה פיכחים.
<אורית כהן: אני מצטערת שאני קוטעת ופונה אליך שוב – היו מעורבים, היו דיווחים, היו דיווחים של השכנים, היו דיווחים שלי שאנחנו בוכים - - -
יפעת שאשא ביטון: היו דיווחים למי?
<אורית כהן: הלכנו לרווחה, שכבנו שם על הרצפה, בכינו, נישקנו לעובדי רווחה את הידיים - - -
יפעת שאשא ביטון: יש דיווחים לרווחה?
<אורית כהן: בלי סוף, על ילדים בחינוך ביתי שכלואים ארבע שנים בבית, והרווחה אפשרה את זה ולא עשתה כלום, שום דבר בנושא, והם הוברחו.
יפעת שאשא ביטון: הילדים האלה היום לא פה?
<אורית כהן: הילדים האלה היום שילמו בחייהם.
יפעת שאשא ביטון: תדברי אתי, אני רוצה אחר כך שתדברי אתנו ותעבירי את הפרטים שלהם.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לבדוק את זה באופן אישי, לפחות את המקרה הזה, כי אם אנחנו נצליח ללמוד ממנו אז אנחנו אולי נוכל לחסוך את העוול הזה לילדים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: חווה, בבקשה.
<חוה לוי: אני חייבת להגיד שכדאי להיזהר מלהיכנס למקרים כי אני מכירה חלק ממה שתואר כאן ואני חושבת שזה לא לגמרי - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל בואי נודה על האמת, כת "לב טהור" זה לא סוד ויש לנו את כל הנושא של הברחת ילדים החוצה.
יפעת שאשא ביטון: בואו לא נברח משם.
<חוה לוי: אני יודעת, דווקא בגלל זה אני אומרת את זה.
<חוה לוי: אז אני מציעה שננסה לא ניכנס למקרים פרטניים כי ממילא אנחנו לא יכולים לתת פרטים מדויקים בפורום הזה.
<חוה לוי: אני חושבת שאמרת את עיקרי הדברים.
<חוה לוי: באמת אחת הסוגיות שכל ישראל ערבים זה לזה ב-1989 הוכיחה לנו שכנראה לא כל כך ואז היה צורך לחוקק את החוק ולהגדיר את חובת הדיווח שבעצם מחייבת כל אדם באשר הוא, בוודאי אנשי מקצוע, בדיווח לעו"ס לחוק הנוער או למשטרה במצב שיש בו דאגה לשלומו של ילד או יסוד סביר שנעברה עבירה על ילד.
<חוה לוי: לא בטוח שמה שאנחנו פוגשים כאן וחלק ממה שעולה הוא במונחים שנעברה עבירה אבל ללא ספק זה מעמיד בפנינו מראה מאוד מאוד כואבת שלנו כחברה, לאו דווקא רק הרשויות שנמצאות פה בתוך העניין.
<חוה לוי: אני חושבת שלנו כחברה יש אתגר מאוד גדול ללכת ולעשות בדק בית מאוד רציני.
יפעת שאשא ביטון: חוה, היו לכם דיווחים על המקרה הספציפי הזה?
יפעת שאשא ביטון: לא היו שום פניות לרווחה מגורמים מסביב?
<חוה לוי: ברגע שזה נודע לרווחה הם היו הגורם שהגיע, שקראו למשטרה, שהתערבו שם.
<חוה לוי: אני חייבת להגיד שמאז, מרגע הגעת הפניה, שירותי הרווחה פועלים מסביב לשעון - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אני יודעת שמלווים אותם.
<חוה לוי: כולל בשישי-שבת ככל שצריך.
<חוה לוי: אתמול ישבו יום שלם.
<חוה לוי: כמו שאמרתי, אני לא יכולה לתת פרטים אבל אנחנו יודעים מה עושים שירותי הרווחה בחדרה – נמצאת אתי דליה סיני שמרכזת שירות ילד ונוער במחוז – מה עושה הצוות שלה.
<חוה לוי: אנחנו מעורבים שם מאוד ומתלבטים התלבטות רצינית לגבי מה נכון לעשות עבור הילד הספציפי הזה.
יפעת שאשא ביטון: ללוות את המשפחה שלו ולראות איך - - -
<חוה לוי: כמובן, ללוות אותו ואת המשפחה שלו, יש לנו כאן אתגר שיש בו כמה חלקים.
<חוה לוי: אבל מכיוון שהדיון הוא דיון רחב יותר אני רוצה להגיד שאני חושבת ששירותי הרווחה הם הגורם שבעצם מתערב, את אמרת את זה מאוד נכון בפתח הדברים שלך, שירותי הרווחה מתערבים כשמגיעה אלינו פניה, כשמגיע אלינו דיווח, בין אם באמצעות חוק כזה או באמצעות חוק אחר, וברוב הפעמים כשזה מגיע אלינו ישנה התערבות.
<חוה לוי: אולי לא תמיד זה לשביעות רצון הפונה, אולי לא תמיד כמו שהיו רוצים שאנחנו נפנה, אולי שיקול הדעת שלנו הוא נתון למחלוקת כזאת או אחרת, אבל אנחנו תמיד נהיה שם כדי לבדוק את הפניה הזאת.
<חוה לוי: את יודעת, כאן בחדר התנהלו לא מעט דיונים על הדיווחים שמגיעים לעו"סים לחוק הנוער במהלך שנה, אנחנו בודקים הרבה מאוד, עשרות אלפי דיווחים בשנה.
<חוה לוי: אני חושבת שיש כאן איזשהו כשל שמחייב איזושהי בדיקה רחבה יותר.
<חוה לוי: אנחנו כל הזמן חוזרים ומדברים על העניין הזה שכל הגורמים צריכים להיות מסוגלים לדבר אחד עם השני, כולנו כבולים בתוך הוראות חוק מאוד מגבילות ואנחנו חייבים לפרוץ את הדבר הזה.
<חוה לוי: אם אנחנו לא נהיה במקום שכל גורם יוכל לדבר עם מישהו אחר אנחנו נהיה במצב שילדים לא רק ייעלמו לנו אלא הם גם נעלמים ואנחנו רואים מה קורה להם.
<חוה לוי: ועדת וינטר היתה לא בגלל שילד נעלם אלא בגלל שילדים נרצחו.
יפעת שאשא ביטון: נרצחו, זה מה שאמרתי בראשית הדיון.
יפעת שאשא ביטון: עוד הסוף בסיפור עם הילד הזה הוא טוב פחות או יותר כי הוא לפחות רגשית נמצא בסדר וברור שהוא לא עבר התעללות, והוא אפילו אקדמית התקדם, אבל בואו נחשוב על סיטואציה אחרת, שהילד בגיל שנתיים נעלם למקום אחר, ששום מערכת אגב לא תמצא אותו כי הוא פשוט לא יהיה וזה מה שמטריד, כי היום זאת מציאות אפשרית לכל דבר ועניין.
יפעת שאשא ביטון: זה הוצג כאן.
<חוה לוי: זה לא בכדי שבוועדת וינטר אנחנו הגדרנו את האיתותים – זהר היה שותפה בוועדה יחד אתי – את האורות האדומים שצריכים להידלק לכל גורם, החל מהציבור ועד אחרון אנשי המקצוע, שדרך זה אפשר יהיה להיכנס ולבדוק מה מצבו של ילד, ולאו דווקא במונחים שצריך איזושהי התערבות דרמטית בחוק, ובוודאי אם צריך התערבות יותר מורכבת, אבל חייבת להיות כאן איזושהי אפשרות לדיבור רחבה יותר כדי שילדים לא יפלו בין הכיסאות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים לסגור את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: יש לך משהו להוסיף על מה שזאב הציג, על ה-10,000 ילדים שנעלמים לכם בירושלים?
<לורה ורטון: רק לומר שא', 10,000 היה מספר שנתנו לי לפני כמה שנים, בסתיו הוציאו מספר של מעל 20,000 ילדים בירושלים.
<לורה ורטון: הם יודעים מי הם, יש קלסרים של מספרים, של מספרי תעודות זהות, של ילדים שהם יודעים שהם, מצד אחד, לפני מרשם האוכלוסין, נמצאים בירושלים, מצד שני, במשרד החינוך לא מופיעים בשום מקום.
<לורה ורטון: העניין הוא שאין מי שמטפל בעשרות אלפי ילדים האלה, אז אני לא יודעת אם צריך גוף חדש אבל צריך כוח אדם שיטפל בזה ויתחיל לעבור - - -
יפעת שאשא ביטון: כי ה-20,000 זה מצטבר.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו כל שנתון נעשה את העבודה שלנו כמו שצריך אז הדברים האלה לא יצטברו.
יפעת שאשא ביטון: בואו גם נגיד את זה.
<לורה ורטון: אבל מישהו צריך להתמודד עם זה ולצערי הקב"סים לא מטפלים בכלל בילדים האלה.
יפעת שאשא ביטון: קב"ס לא יכול, קב"ס נכנס לתמונה כשכבר הילד היה רשום במערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על ילדים שנעלמו, שאין לנו שום מעקב, שאין לנו מושג איפה הם היו.
<לורה ורטון: בדיוק, אני מסכימה.
<לורה ורטון: הם הפנו אותי לקב"סים אבל הם הבהירו לי שהם יכולים לטפל רק במי שנרשם.
יפעת שאשא ביטון: מי שכבר בתוך המערכת.
<לורה ורטון: לצערי, עיריית ירושלים למשל לא מטפלת בכלל בעניין הזה ומשרד החינוך גם יודע, אני כתבתי להם עשרות - - -
יפעת שאשא ביטון: אף רשות.
יפעת שאשא ביטון: אף רשות, ראית.
יפעת שאשא ביטון: בשום מקום.
יפעת שאשא ביטון: גם אצלנו לא היה נוהל כזה.
יפעת שאשא ביטון: ידענו מראש שיש ילדים שרשומים אצלנו בעיר, מכול מיני סיבות שאני לא אפרט אותן, ואנחנו השלמנו עם זה שהם רשומים אבל הם לומדים במקום אחר.
יפעת שאשא ביטון: כנראה שהעולם התמים – את דיברת על זה שאת תמימה בגילך אז גם אני כנראה הייתי תמימה, ולא הייתי ילדה, וחשבתי שהכול בסדר אצלנו ושאם ילד לא רשום אצלי אז הוא בטוח רשום במקום אחר.
יפעת שאשא ביטון: היום אנחנו יודעים שיכול להיות שהילד הזה נעלם מהמערכת ואף אחד לא יודע מה גורלו אז פה זה מעיר את כולנו.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה, ברשותכם, לסכם את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אני נתתי המלצה אחת שהיא רק קצה חוט שיכול להאיר או להוכיח שאפשר לעשות, אולי לא בכל המקרים אבל במקרה הזה זה בטח היה יכול לפתור את הסוגיה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: מה שאני מבקשת, אני מבקשת שיקום צוות של שלטון מקומי, משרד הפנים, משרד החינוך, משרד הרווחה, מינהל אוכלוסין, משרד הבריאות, של כל הרשויות שישיבו ביחד, יחשבו על כל סנריו אפשרי של ילד שנפלט לנו מהמערכת ואנחנו לא יכולים לעלות על עקבותיו ומה הפעולות שאנחנו צריכים לעשות, דוגמת הפעולה שאני נתתי, כדי לוודא שהילד הזה לא חומק מהרשויות.
יפעת שאשא ביטון: לוודא שלא יהיו לנו ילדים נעלמים במדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: זה חירום, אתם בטח יכולים להבין.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור שהיה זה לא משהו שאנחנו יכולים לעבור עליו לסדר היום.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת תוך חודש מסקנות ראשונות של מה המערכות צריכות לעשות, איזה נהלים חדשים – ואני חושבת שכן צריך לאמץ את הנוהל שאני נתתי כאן – איזה נהלים חדשים צריך להכניס לתוך המערכות כדי שאנחנו נוכל לסנכרן ביניהן ולוודא שאף ילד לא נפל בין הכיסאות.
יפעת שאשא ביטון: אגב, משרד הבריאות זה בגלל טיפות החלב.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי, מלידה עד שלוש זה בטוח יותר מורכב, הפתרון שאני נתתי הוא כבר בשלב מתקדם אבל אנחנו מוכרחים להתחיל לעשות את זה תוך חודש.
<אילן שמש: צוות ארצי?
<אילן שמש: צוותים רשותיים?
<אילן שמש: איך את רוצה?
יפעת שאשא ביטון: לא, צוות שלכם בין-משרדי, במשרדים למעלה.
יפעת שאשא ביטון: הם אחר כך יידעו כבר להנחות את מי שצריך ברמת השטח.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו לא נשב ונעשה את החשיבה הזו אנחנו נמצא את עצמנו עם המקרה הבא וכנראה שלא עוד הרבה זמן.
יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, אני ברשותכם אפתח את דיון הוועדה בנושא תחלואה ותמותת ילדים בחברה הערבית בנגב, במסגרת יום הנגב בכנסת, שהוא ביוזמת חבר הכנסת טלב אבו עראר וגם כמובן בעקבות הדיון המהיר שהגיש חבר הכנסת יוסף ג'בארין.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו למעשה קיימנו לא מעט דיונים על בכלל היפגעות של ילדים בנגב, על ייחודיות הפגיעות שיש בחברה הזו, ונתנו על כך את הדעת גם בהיבט של התכנית הלאומית לבטיחות ילדים ואיך אנחנו אמורים להתייחס באופן ייחודי וייעודי לכל אחת מהאוכלוסיות, כדי שאנחנו באמת נדע למקד את עצמנו מבחינת פעולות המניעה, התמיכה, ההדרכה שאנחנו עושים בעצם בקבוצות השונות.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו מספר נתונים לגבי היפגעות של ילדים מתחילת שנת 2017, מספר שרק להסתכל עליו זה להזדעזע.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על 67 ילדים מהחברה הערבית, שמתוכם 28 ילדים הם מהחברה הבדואית בדרום, כתוצאה של תאונות בבית, תאונות דרכים ובכלל תאונות במרחב הציבורי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתייחס גם לתמותה שאולי במקומות מסוימים יקראו לה מוות בעריסה, אבל מוות פתאומי של ילדים במגזר ואיך אנחנו בעצם מתמודדים.
יפעת שאשא ביטון: אני אעביר את השרביט לארגון בטרם, שייתן סקירה של המקרים בחברה הערבית בנגב ואיך אנחנו בעצם מתכוונים להתמודד, מה התכניות שקיימות היום כדי בעצם לסייע במניעה של היפגעות ילדים במרחב הזה.
<גלית גלעד: תודה רבה ותודה על היום החשוב וההצעה לסדר החשובה.
<גלית גלעד: אני רוצה לציין שההצעה לסדר נבעה מכתבה מאד חשובה שעלתה בגורם התקשורת המוביל של החברה הערבית וזה משקף את כל גורמי התקשורת היום.