GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עמי ברבר: אין, לא מצליחה.
<עמי ברבר: לא הולך לי לקום מכאן.
<עמי ברבר: זה בנושא הספות.
<עמי ברבר: העוזרת של יושבת ראש הוועדה פה זרקה, אמרה משהו לגבי משפחות שנמצאות ליד ילדים, לא רק שהן לא מרוויחות כסף, הן גם צריכות להוסיף כסף.
<עמי ברבר: הביטוח הלאומי החליט שמבחינתו כגמלת נכות מזכה שהיית ילד של שלושה חודשים רצופים.
<עמי ברבר: רק ילד ששוהה שלושה חודשים בשנה באופן רצוף זכאי בגמלת נכות.
<עמי ברבר: אותו ילד, לא ההורה.
<עמי ברבר: אותו ילד זכאי בגמלת נכות.
<עמי ברבר: זה בהנחה שבסוף השלושה חודשים הילד נכה.
<עמי ברבר: אם הילד שוהה בבית החולים חודשיים, האבא לא משתכר, האמא לא משתכרת כי היא עם הילדים בבית והילד לא נכה.
<עמי ברבר: יש לו אפס אחוז גמלת נכות חודשיים, היהודי המנוטרל.
<עמי ברבר: היהודי, הערבי, הנוצרי, לא משנה מה.
<עמי ברבר: המלווה היה מנוטרל במשך חודשיים, אין גמלת נכות.
<עמי ברבר: זה לא שבסוף 91 יום מלידתו של הילד הוא יקבל סכום כסף מביטוח לאומי.
<עמי ברבר: הוא לא יקבל.
<עמי ברבר: הילד לא אושפז בגלל דבר שמזכה בנכות ילד ויש המון כאלה.
<עמי ברבר: יותר ממה שמזכה בנכות ילד, יש דברים שלא מזכים בנכות ילד.
<עמי ברבר: ואותו הורה, זה לא משנה אם אותו סנדביץ עולה לו 12 שקלים או עולה לו 38 שקלים.
יפעת שאשא ביטון: הוא לא יכול לשלם את זה.
<עמי ברבר: זה לא משנה לו.
<עמי ברבר: הוא לא עובד.
<עמי ברבר: הוא ניצל את כל ימי המחלה שלו, הוא ניצל את כל ימי החופשה שלו.
<עמי ברבר: ניצל את כל המחלה המיוחדת.
<עמי ברבר: אם הוא לא עובד מדינה, אם הוא לא שוטר, מורה, איש תעשייה צבאית, ששם ימי החופשה הם משהו בלתי מוגבל והם תמיד יתוגמלו עבור אותם ימים, אלא הבן אדם עובד עבודה פרטית, עצמאית, בשוק.
<עמי ברבר: הוא נגמר.
<עמי ברבר: זאת אומרת הוועדה פה מחשבת על תנאי השירות שלו, יש כאן תנאי מאד חשוב שזה וידוא הריגה שלו, זה לא תנאי שירות שלו.
<עמי ברבר: מעבר לזה ניסיתי לגעת באיזה שהוא פרט קטן לשוני, ואני שמח שהפרופסור, מנהל בית החולים שניידר, נוכח כאן לידי, כי תהיה לו אוזן קשבת ודאי.
<עמי ברבר: הפרופסור דיבר מקודם על מחלקה אונקולוגית.
<עמי ברבר: אני מדבר על מחלקת מומי לב מולדים, כי התמותה היא בערך נמצאת באותו מקום.
<עמי ברבר: אני לפני שבוע הייתי נוכח בפטירת ילד.
<עמי ברבר: אין שום נוהל או תכנון בבית החולים, איך להוציא נפטר מחדרו.
<עמי ברבר: זאת אומרת טיפול נמרץ לב ילדים בתל השומר, 8 חדרי אשפוז, שכל חדר הוא מזכוכית, חדר פרטי.
<עמי ברבר: שבעה הורים עומדים מחוץ, ממררים בבכי, כי שיא הפחד שלהם עובר מול העיניים, וזה אלונקה של חברה קדישא, עם תינוק בתוך שקית נפטרים.
<עמי ברבר: זה מפליא אותי.
<עמי ברבר: זאת אומרת אין שום מעלית שירות, שזה יהיה משהו צדדי.
<עמי ברבר: אין שום נוהל של מיטה שמה שנמצא בתוכה הוא פחות גלוי, אלא שבעה הורים - - -
יפעת שאשא ביטון: והם לא יודעים של מי?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אני לא מבינה, אין באמת נוהל של הוצאת נפטר?
<יוסף פרס: יש נוהל.
<עמי ברבר: יש נוהל של הוצאת נפטר?
<יוסף פרס: אין הוצאת נפטר, אבל יש לנו מעלית נפרדת להעברת חולים.
<יוסף פרס: אבל אם אתה מוציא אותו מתוך טיפול נמרץ או אחד החדרים, אז תמיד - - - יום ולילה - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, הוא צריך לעבור דרך איפה שהוא.
יפעת שאשא ביטון: צריך להוציא אותו מאיפה שהוא, לא מהחלון.
<עמי ברבר: לא מהסלון, אבל אם במסגרת - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את המצוקה שאתה מעלה וזה סיוט, אין שאלה כאן בכלל.
יפעת שאשא ביטון: אבל את השלב הזה שלפחות לא להסיע במעלית שפתאום נכנסים גם אנשים - - -
<יוסף פרס: לא, לא, לא, יש מעלית נפרדת.
<עמי ברבר: אז זהו, אז בשניידר לדברי הפרופסור יש מעלית נפרדת.
יפעת שאשא ביטון: גם בהדסה?
יפעת שאשא ביטון: כמו שמכירים בבתי חולים אחרים?
<עמי ברבר: בתל השומר בילדים.
<עמי ברבר: אני לא יודע מה אצל המבוגרים בתל השומר, אין לי מושג מה קורה בבניין האשפוז מבוגרים בתל השומר.
<עמי ברבר: אני יודע אצל הילדים.
<עמי ברבר: אצל הילדים אין מעלית שירות.
<עמי ברבר: אין מעלית שיכולים לקחת ילד נפטר.
יפעת שאשא ביטון: טוב, אנחנו נבדוק את זה.
<עמי ברבר: וזה דבר אחד.
<עמי ברבר: הדבר השני שהוא יותר - --
יפעת שאשא ביטון: רק לסיכום, שנספיק לשמוע את האחרים לפני שאנחנו מסיימים את הדיון.
<עמי ברבר: כן, כן.
<עמי ברבר: מה שיותר הפריע לי זה לא ביציאה מטיפול הנמרץ למעלית, אלא ההתנהלות בתוך טיפול נמרץ עם נפטר.
<עמי ברבר: שאל אותי הפרופסור מה אני מציע.
<עמי ברבר: יש מיטות שדרכן לא רואים בבירור את מה שקורה בתוכן.
<עמי ברבר: זאת אומרת מבחוץ.
<עמי ברבר: אלה שנמצאים מבחוץ לא רואים את - - -
יפעת שאשא ביטון: נו, אתה רואה.
יפעת שאשא ביטון: אז אתה לא רואה את הגוף של הילד, אבל אתה יודע שבתוך הדבר הגדול הזה יש גוף קטן.
<עמי ברבר: נכון, זה שונה.
יפעת שאשא ביטון: זה כואב, זה קשה, אבל יש דברים, אתה יודע, ש - - -
<עמי ברבר: אם הוועדה לא תצא בסופו של דבר בפתרון של עניין האוכל למלווה המאושפז, בזה נגמר, בלי קשר - - -
יפעת שאשא ביטון: ואין שאלה שגם פינוי של נפטר צריך להיעשות במלוא הרגישות.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שזו אמירה חד משמעית של הוועדה גם, אבל לצערי איך שלא נעשה את זה, כואב זה יהיה.
<עמי ברבר: כואב בטוח, ודאי.
<עמי ברבר: צריך להפחית את הכאב.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה צריך להיעשות במלוא הרגישות.
<עמי ברבר: נכון.
יפעת שאשא ביטון: עמי, תודה רבה על הדברים מתוך הניסיון שלך, שהוא כמעט יום יומי.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר סיגל נמצאת כאן?
<ישי פאליק: אני במקומה.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו סקירה או שאנחנו נבקש את זה בהמלצות, אם אתה לא יודע לומר עכשיו, של מה שהוצג כאן.
יפעת שאשא ביטון: כי לצורך העניין בין החולים הדסה מעיד על כך שיש איזה שהוא פתרון, גם אם הוא לא אופטימאלי, אבל הוא סוג של פתרון להורים מלווים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אני לגמרי מקבלת את ההגדרה או את ההמשגה שאמר כאן עמי.
יפעת שאשא ביטון: זה עוד מאושפז בעצם.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה מאושפז בכפייה, כי מכורח המציאות הוא שם.
יפעת שאשא ביטון: יש סקירה של בתי חולים לדעת איפה יש את המענה הזה ובאיזה מקומות אין בכלל מענה להורים מלווים?
<ישי פאליק: אין לנו סקירה על זה.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נבקש.
<ישי פאליק: כפי שאמרתי, אנחנו כמדיניות רוצים שבתי החולים ייתנו את המיטב ואת המרב שיש להם, זה ברור, כמו בסידורי לינה, כפי שהתחיל להציג פה פרופסור פרס, שזה לא כל כך פשוט כשזה מגיע לתכלס, להשכיב שני אנשים מבוגרים ליד הילדים שלהם באמצע הלילה.
<ישי פאליק: אבל אנחנו רוצים שבתי החולים יעשו את המקסימום, וזה ברור, זה Clearly without saying.
<ישי פאליק: אנחנו לא רוצים על כל דבר חוזר ונוהל.
<ישי פאליק: אנחנו גם לא בודקים, כיוון שאנחנו לא מחייבים את בתי החולים לספק את המנות האלה, ואני חושב שזה משהו שהוא נוגע כמובן - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אני אפילו עוד לא במנות, אני עוד רק בדבר הבסיסי, הפיזי.
<ישי פאליק: לינה, - - - שיהיה בבוקר קפה, שיהיו להם מנות.
<ישי פאליק: אנחנו לא באמת לא בודקים את זה וזה גם לא בבקרות שלנו.
<ישי פאליק: אנחנו מוודאים שהאוכל לילדים מוגש כמו שצריך.
<ישי פאליק: אם מבוגר סתם לדוגמא - - - רגישות לגלוטן, את צריכה לארגן גם בשבילו, אם יש פה צדק.
<ישי פאליק: כשאת מתחילה להיכנס לפרטי פרטים, אנחנו מצפים מבית החולים שיעשה את המירב.
<ישי פאליק: אנחנו גם מצפים מההורים שמגיעים שיעשו גם הם מה שהם יכולים - - -
יפעת שאשא ביטון: בשביל להקל על הסיטואציה.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה, אבל כל אחד מצדו צריך לעשות את ההשתדלות.
<משה בר: תודה ליושבת הראש.
<משה בר: שמי משה בר, אני יושב ראש עמותת תנו יד לחירש, נכים למען נכים.
<משה בר: אני רוצה קודם כל לדבר על הילדים המאושפזים.
<משה בר: מה שקורה ילד שמאושפז, הרבה פעמים הוא רגיש לכל מיני מאכלים ונרשם הדבר, אבל תמיד מביאים לו את מה שהוא רגיש ואז הוא נשאר ללא מה לאכול.
<משה בר: זה קורה הרבה פעמים קורה ויש לי על זה הרבה מאד תלונות בבתי חולים.
<משה בר: יכול להיות שאצלם לא.
<משה בר: אל תיקחי לדוגמא אותם.
<משה בר: יש עוד בתי חולים במדינה חוץ מהם.
<משה בר: דבר שני - - -
יפעת שאשא ביטון: אז רגע, אני רוצה להתייחס לסוגיה הזו, אם אתה כבר מעלה את זה, אז נתייחס ברצינות.
יפעת שאשא ביטון: זה לא מה שאמור להיות, גם לא ממה שמשרד הבריאות מציג.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת האוכל חייב להיות מותאם.
יפעת שאשא ביטון: אם אתה נפגש בסיטואציה כזו, תפנה אלינו כדי שאנחנו נוכל להעביר למשרד הבריאות והם יבדקו את זה בבתי החולים.
<משה בר: אני אפנה.
<משה בר: יש עוד דבר לגבי ילדים נכים שמגיעים למחלקות ואין שום התאמה לילדים האלה.
<משה בר: אני לא יודע אם יש בית חולים שמותאם לילדים נכים, לכל מיני צרכים.
<משה בר: שלא נדבר על הורים נכים שצריכים ללוות את הילד.
<משה בר: אנחנו פה בבעיות די קשות בדברים האלה וזה דברים שממש חורקים.
<משה בר: למשל אמא נכה שצריכה להיות שבוע ימים בבית חולים וצריכה לרדת לאכול באיזה מקום, היא גרמה את התקציב של כל החודש.
<משה בר: אין לה אחרי זה מה לעשות.
<משה בר: אז אני אומר היו בתי חולים שהיו מסעדות בקומות ששייכות לבית החולים.
<משה בר: בתי החולים היום מה שהם רואים לפני העיניים זה רק כסף.
<משה בר: לעשות קניונים, לעשות זה, להכניס כסף לקופה.
<משה בר: לא מעניין אותם מהאזרח.
<משה בר: האזרח זה שולי בשבילם.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא הייתי אומרת אמירה כזו גורפת.
<משה בר: אני אומר את זה ואני עומד על הדברים שלי.
<משה בר: זה מה שקורה.
<משה בר: אני מייצג בכל מדינת ישראל את הנכים ואני מקבל עשרות תלונות על הדברים האלה, שנכים מגיעים לבתי חולים ויש להם בעיה.
<משה בר: לפעמים הם נשארים יומיים ושלושה בלי לאכול, כי אין להם את הכסף לקנות את האוכל.
<משה בר: ואני לא אומר את זה סתם.
<משה בר: אני אומר את זה כי יש לי יום יום תלונות על הדברים האלה.
<משה בר: יש בתי חולים שיש להם עובדת סוציאלית שבאה ושואלת ואז רואים את מצבם, אז מתחילים לתת להם ארוחה מפה, ארוחה משם.
<משה בר: אני לא אומר שכולם לא בסדר.
<משה בר: יש גם את זה, אבל אני אומר שהעובדת הסוציאלית צריכה לבדוק כל אמא שבאה עם הילד שלה לאשפוז, צריכים לבדוק מה מצבה.
<קריאה: בקבלה.
<משה בר: בקבלה.
<משה בר: יכול להיות שיש כאלה שמצבם טוב, הם יכולים לרדת יום יום לאכול במסעדה ארבע ארוחות, לא שלוש ארוחות.
<משה בר: אבל מי שמרוויח 2,000 ומשהו שקלים בחודש, הוא לא יכול אפילו ארוחה אחת לאכול ופה זו בעיה.
<משה בר: דבר נוסף, גם להורים, אם הם נכים על כסאות גלגלים, אין להם מקום של תמרון בחדרים.
<משה בר: אין להם מקום של תמרון אם הם צריכים לעבור מכיסא למיטה, הם לא יכולים בחיים כי הכורסאות האלה לא מתאימות לנכים וזה ממש שערורייה.
<משה בר: אני חושב, אני לא אומר לעשות את כל החדרים, לעשות חדר אחד - - -
יפעת שאשא ביטון: שהוא ייעודי.
<משה בר: שיהיה מיועד לנכים, להשאיר אפילו בצד מיטות, שיוכלו להכניס את זה לנכים, כי הילדים האלה של הנכים נמצאים בבעיה.
<משה בר: האמא צריכה להיות לידם ואני רואה את זה בבתי חולים, עם כל ה - - -.
<משה בר: יש חוסר באחיות, יש חוסר ברופאים.
<משה בר: הם לא יכולים להיות 24 שעות ליד הילד.
<משה בר: הילד יש לו צרכים מיוחדים ואי אפשר לספק את זה.
<משה בר: אני אומר לך, אני מאמץ גם בתי חולים.
<משה בר: אני נמצא בבתי חולים, אני עושה אירועים לילדים בבתי חולים.
<משה בר: עשיתי גם בשניידר הרבה מאד אירועים בתחילה ואני יודע בדיוק.
<משה בר: גם הם נופלים תחת הנטל שאין להם מספיק רופאים ואין להם מספיק אחיות.
<משה בר: אני לא בא אליהם בטענות, אבל אני בא בטענות למערכת.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, משה, הנקודה ברורה.
<משה בר: עוד מילה אחת.
<משה בר: שר הבריאות הבטיח שבכל בית חולים יקום מקום זול לאנשים.
<משה בר: עד היום זה כמעט לא קרה בשום מקום והם לא מעוניינים לעשות את זה.
<משה בר: למה?
<משה בר: הזכיינים מתנגדים והם צודקים.
<משה בר: הזכיינים זה הפרה החולבת של בית החולים, אז למה לעשות מקומות זולים?
<קריאה: אפשר להכניס את קופיקס לדוגמא.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה משה.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן גם למשרד הבריאות וגם לך, פרופסור פרס, להתייחס.
יפעת שאשא ביטון: ואפרופו הדיון, אני לא יודעת עד כמה את זוכר, אבל עוד לפני שנתיים העלינו את זה גם במליאה, את הסוגיה של מקומות שיאפשרו הזנה זולה יותר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתקדמים עם זה לשום מקום.
<ישי פאליק: אז קודם כל יישר כוח על פעילות העמותה.
<ישי פאליק: זה פעילות מבורכת למען הציבור.
<ישי פאליק: לגבי הנושא של הנגישות, אנחנו מחויבים כמו כל משרדי הממשלה, בחוק לשיווין לנגישות גם לנכים.
<ישי פאליק: אנחנו מכירים את הקשיים שיש בזה והכנסת והממשלה כל הזמן נותנות ארכה על להתארגנות ואנחנו עושים את מירב המאמצים.
<ישי פאליק: ברור לכם שזה באמת הרבה מאד כסף כדי להסדיר את זה.
<ישי פאליק: ההצעה שלך היא הצעה שגם אנחנו הולכים בכיוון שלה וקודם כל מנסים להסדיר עד כמה שניתן, שהגמישות תהיה, כי גם אנחנו כמשרד צריכים לעמוד בהוראות החוק וכל פעם אמרתי שהתכנית הזאת נדמה לי 2020 או 2023, לא זוכר.
<ישי פאליק: כל משרד קיבל ארכה.
<ישי פאליק: אז זה לא טריוויאלי, אבל זה אמת.
<ישי פאליק: לגבי ההזנה, אמרנו כבר שבתי החולים לרוב, עד למיטב ידיעתנו, הם כן רגישים.
<ישי פאליק: כלומר אם בן אדם הגיע עם צרכים ומסביר את צרכיו, קשה לי לראות שבן אדם שאומר אני לא יכול, שבית החולים לא ימצא לו את ההסדר.
<ישי פאליק: האם זה חייב להיות כהוראה גורפת?
<ישי פאליק: גם זה אנחנו לא רוצים, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: אין הוראה גורפת למקום ייעודי לנכים, שנכים יוכלו - - -
<ישי פאליק: לא, לא זה.
<ישי פאליק: אני מדבר על זה שלמישהו אין ידו משגת לקנות אוכל.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, סליחה.
<ישי פאליק: יש עובדות סוציאליות בבית החולים.
<ישי פאליק: זה חלק מתפקידן.
<ישי פאליק: מגיע ילד, מגיעה משפחה שהאמא עכשיו נמצאת פה עכשיו חודש והיא לא יכולה לעבוד, אז ברור שתהיה לזה רגישות.
<ישי פאליק: אני אומר את זה פה על השולחן.
<ישי פאליק: ברור לי שמנהלי בתי החולים מנחים את ציבור העובדים ואת המתמחים וכל זה, כדי שיהיה סיוע.
<ישי פאליק: אנשים לא אטומים.
<ישי פאליק: לגבי תזונה הולמת תענה אורית.
<ישי פאליק: יש לנו חוזרים ואנחנו מחויבים, אנחנו בהחלט מחויבים לתת את המנות ההולמות, לא לתת למי שיש לו רגישות משהו שיש לו רגישות אליו.
<ישי פאליק: זה ברור שזה לא יעלה על הדעת.
<ישי פאליק: אם זה קורה, אז זה צריך כמובן להגיע אלינו ואנחנו - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, תעביר את זה אלינו ואנחנו נטפל.
<משה בר: אני רוצה עוד מילה אחת.
<משה בר: יכול להיות שזה לא תלוי במטבח, זה תלוי באחיות שנמצאות ולא תמיד שמות לב- - -
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, תעביר אלינו, משה.
יפעת שאשא ביטון: אני הזמנתי אותך להעביר את זה אלינו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק ממש את המקרים בצורה פרטנית באותם מקומות.
<משה בר: אני אעביר.
יפעת שאשא ביטון: פרופסור פרס ואנחנו חייבים לסגור את הדיון.
<ישי פאליק: יש עוד התייחסות מהמשרד שלנו, אני אודה לך.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, סיגל?
<יוסף פרס: לסיכום רק הייתי רוצה לחזק מה שמשרד הבריאות התייחס אליו באנמנזה סוציאלי.
<יוסף פרס: כל ילד שמתקבל לבית החולים שואלים שאלות אם יש אפשרות.
<יוסף פרס: משפחה שאין להם אפשרות לקנות או לרכוש אוכל, אנחנו מסבסדים.
<יוסף פרס: זו הנחיה שלי בבית החולים ואימהות והורים לא מעטים מקבלים חינם, אם אין להם אפשרות לרכוש אוכל.
<יוסף פרס: בקשר לנגישות או לגבי נכים, זה באמת בית חולים שתוכנן לפני 30 שנה ולא הייתה כל כך התייחסות.
<יוסף פרס: בבניין החדש יש התייחסות גם לעיוורים וגם לנכים.
<יוסף פרס: גם בבית החולים הנוכחי שלנו אנחנו עושים כל מאמץ לשנות, לקדם ולעשות את כל הדברים, כך שיהיו יותר מותאמים ל - - -
יפעת שאשא ביטון: ילדים נכים או הורים נכים לילדים שמתאשפזים, יש להם?
<יוסף פרס: אני אגיד לך איפה הבעיה.
<יוסף פרס: עם כיסאות אין שום בעיה.
<יוסף פרס: הילדים הם לא הבעיה, הבעיה היא יותר עם ההורים הנכים.
יפעת שאשא ביטון: ויכולת ההתניידות שלהם בתוך בית החולים.
<יוסף פרס: הניידות שלהם, מעליות.
<יוסף פרס: בסך הכל די נוח שם, גם הרמפות והכל מתאים.
<יוסף פרס: אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: בתוך החדרים זה צפוף וקשה.
<יוסף פרס: הדלתות הן רחבות וגדולות ויש שירותים בכל חדר, כניסה רחבה.
<יוסף פרס: בכל חדר יש כמובן שירותים, אמבטיה ומקלחון גדול.
<יוסף פרס: סך הכל בבית החולים שניידר אנחנו עומדים בכל הסטנדרטים הנדרשים.
<יוסף פרס: נושא האוכל הוא באמת לא פשוט.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז יש הנגשה לנכים אתה אומר, בבית החולים שניידר, למרות שהמבנה הוא ישן.
<יוסף פרס: חד משמעית.
<דפנה זיו בוסאני: אם אפשר להתייחס לנושא של האלרגיות.
<דפנה זיו בוסאני: בבית החולים שניידר יש - - -
<דפנה זיו בוסאני: ממש בכמה משפטים.
<דפנה זיו בוסאני: בבית חולים שניידר יש שבעה ימים בשבוע דיאטנית.
<דפנה זיו בוסאני: ברגע שמגיע ילד עם איזו שהיא רגישות זה גם מופיע בדו"חות שאנחנו מקבלים מהמחלקה וגם כבר במחלקה יודעים להתקשר ולבקש את הדיאטנית להתאים תפריט.
<דפנה זיו בוסאני: אז זה משהו שאנחנו רואים אותו בחשיבות עליונה מבחינת בטיחות המטופל וזה ממש קו אדום.
<דפנה זיו בוסאני: ילד שהוא רגיש, לא יקבל מזון שלא מתאים לו.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה נאמר גם בתחילת הדיון.
יפעת שאשא ביטון: דיברתם פה על 38 סוגי דיאטות.
<דפנה זיו בוסאני: זה בכל בית חולים.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, משרד הבריאות, ואם לך יש יכולת לתת לי סקירה לגבי המענים של הורים בבתי החולים בכלל ולא רק מה ששמענו כאן בשניידר ובהדסה, אז אני ממש אשמח.
<סיגל פרחי: אני אגיד באופן כללי.
<סיגל פרחי: אני רוצה קודם להתייחס לנושא של נגישות.
<סיגל פרחי: למרות שתקנות הנגישות למבני בריאות קיימים פורסמו רק בשנת 2016, אנחנו כבר שנים עושים מהלכים של הנגשה בבתי חולים.
<סיגל פרחי: זה תהליך שלוקח לנו הרבה מאד זמן.
<סיגל פרחי: דיברו כאן על שניידר.
<סיגל פרחי: חברי האשפוז עצמם הם מרווחים וגדולים.
<סיגל פרחי: אני מדברת על מבנים חדשים.
<סיגל פרחי: הם מרווחים וגדולים וחיש מקום להורה מלווה או לילד או למאושפז, שהוא מוגבל או על כיסא גלגלים.
<סיגל פרחי: אין ספק שאנחנו צריכים עוד לעשות הרבה בשביל זה.
<סיגל פרחי: העלית פה נקודה על - - -
יפעת שאשא ביטון: זה שזה יצא רק בשנת 2016 זה אומר שאנחנו ממש ממש ממש בדיליי.
<סיגל פרחי: על מבנה קיים.
<סיגל פרחי: על מבנה בריאות חדש עדיין לא יצאו תקנות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בכלל בדיליי.
<סיגל פרחי: נכון.
<סיגל פרחי: היום אנחנו מנסים - - -
יפעת שאשא ביטון: איפה הסיפור של נגישות?
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את הנושא של נגישות כבר הרבה מאד שנים שנלחמנו עליו בתוך מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: בבתי החולים איפה?
<סיגל פרחי: תפרידי בין תקנות נגישות למבנה חדש בכלל, שאנחנו פועלים על פי זה, אבל הן לא ייעודיות למוסדות בריאות.
<סיגל פרחי: ובמוסד בריאות ההתייחסות צריכה להיות הרב יותר מחמירה, כי כל אחד צריך בריאות.
<סיגל פרחי: זה לא בחירה אם הוא רוצה שירות בריאות או לא רוצה שירות בריאות.
יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני אומרת.
יפעת שאשא ביטון: אתם הוצאתם את זה רק בשנת 2016?
<סיגל פרחי: התקנות לקיים יצאו בשנת 2016, נכון.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אומרת, זה בדיליי.
<סיגל פרחי: מה שאנחנו עושים היום, אנחנו התחלנו, זה כבר הרבה מאד שנים, אבל עכשיו אנחנו מנסים לבנות איזה שהוא מערך כולל, לראות איפה הבעיות, לטפל, לאט לאט להתקדם.
<סיגל פרחי: כל שנה יוצאי פרויקטים נגישות בין בתי החולים ואנחנו עוקבים אחרי זה.
<סיגל פרחי: מעבר לכך, אני רשמתי לפני את מה שציינת על המיטה, על הנושא של הכורסה הנפתחת, של הצטיידות.
<סיגל פרחי: אני חושבת שזה משהו ואני מתייחסת לתחום של הבינוי.
<סיגל פרחי: אני אקח לתשומת ליבי גם את הנושא של ההצטיידות, איפה אנחנו צריכים לתת לזה יותר את הדעת.
<סיגל פרחי: אני חייבת לציין שיש במשרד הבריאות ממונה על השוויון, ואם יש מקרים פרטניים של מטופלים או מלווים שצריכים התייחסות ולא מקבלים מענה, זה הזכות שלכם וחובת
<סיגל פרחי: כם גם לפנות אלינו ואנחנו מטפלים בכל הנושאים האלה.
<משה בר: אני יודע, ישבתי גם איתם, זה בסדר.
<סיגל פרחי: זה נושא שחשוב לי לציין, כי זה נושא מאד חשוב.
<סיגל פרחי: לגבי התשתיות, בנושא של אשפוז ממושך, שיקום ילדים, פגיות, טיפול נמרץ ילדים, יש התייחסות בפרוגראמות שלנו למלווים.
<סיגל פרחי: זה כולל גם את הכורסה הנפתחת ליד המטופל.
<סיגל פרחי: זה כולל חדר מנוחה להורים.
<סיגל פרחי: זה כולל מטבחון ובחלק מן המקרים גם מקלחת.
<סיגל פרחי: כלומר זה תלוי בסוג האשפוז.
<סיגל פרחי: באשפוז קצר - - -
יפעת שאשא ביטון: וזה רק בפרוגראמות חדשות?
<סיגל פרחי: זה בפרוגראמות חדשות.
<סיגל פרחי: אנחנו מדברים על תקופה של למעלה מעשר שנים.
<סיגל פרחי: כלומר זה איזה שהוא תהליך שהולך ומתפתח.
<סיגל פרחי: הולך ומתפתח גם בנושא הטיפולי.
<סיגל פרחי: כלומר אם עד היום למשל בפגיות ההורה לא היה בהכרח חלק מהטיפול, היום כל החשיבה הטיפולית היא שההורה הוא חלק מהטיפול.
<סיגל פרחי: ולכן אנחנו מתייחסים לזה גם בבינוי.
<סיגל פרחי: אנחנו נותנים לו תשתיות.
יפעת שאשא ביטון: אבל מה קורה באשפוזים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: כי פגיות זה כבר מובנה אצלנו וטיפול נמרץ זה מובנה.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה במקרה שילד מתאשפז עם שפעת, חמישה ימים, דלקת ריאות קשה, אופס.
יפעת שאשא ביטון: מה עושים עם ההורה.
<סיגל פרחי: אז באשפוזים קצרים תמיד יש מיטה ליד מטופל, לפחות ברמת הפרוגראמות.
<סיגל פרחי: אני מבינה שבמבנים ישנים או במחלקות שנבנו לפני שנים רבות יש יותר מצוקה ושם צריך לטפל ולראות איך אפשר לפתור.
יפעת שאשא ביטון: שזה רוב בתי החולים.
<סיגל פרחי: לא בהכרח.
יפעת שאשא ביטון: רוב בתי החולים.
יפעת שאשא ביטון: בואי נעשה סקירה.
יפעת שאשא ביטון: כמה בתי חולים חדשים יש, כמה בתי חולים יש?
<סיגל פרחי: אני מוכנה לבדוק ולחזור אלייך עם תשובה מדויקת, ברשותך.
<סיגל פרחי: אנחנו מאפשרים, כלומר יש מקום שהייה בתוך המחלקה גם להורים.
<סיגל פרחי: זה לא שהורה לא מקבל התייחסות.
<סיגל פרחי: במבנים הישנים יותר, כמובן שצריך לעשות אי אלו התאמות.
<סיגל פרחי: אנחנו נעשה סקירה, אנחנו נבדוק איפה חסרים תנאים ואנחנו ננסה לבדוק כמובן איך גם ניתן לשפר.
יפעת שאשא ביטון: זו באמת האמירה גם לסיכום.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת ואני אפילו אפתח עם זה: אני מבקשת ממשרד הבריאות לקבל סקירה לגבי המענים שניתנים להורים מלווים, לא רק בבתי החולים החדשים אלא גם בבתי החולים הישנים, הוותיקים יותר – תקראו להם איך שאתם רוצים.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך שמפניות שאני קיבלתי, לציין את בתי החולים שנותנים מענה להורים, זה בעצם להחריג מהכלל ולא הפוך, לצערי הרב.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש איזו שהיא תפיסה והם באמת ידועים לטוב והם אומרים זה לא כמו ב-.
יפעת שאשא ביטון: אז סימן שאנחנו צריכים לעשות איזו שהיא חשיבה עם עצמנו ונשמח לקבל סקירה מדויקת, עם בחינה שלכם לגבי המענים שניתנים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אני אומרת את זה במאמר מוסגר, גם במקומות שהיום אין מענה ולמרות שאין חוזר מנכ"ל או איזה שהוא נוהל שיצא, עצם הבדיקה של משרד הבריאות או הבחינה של משרד הבריאות יחד עם בתי החולים – איפה יש מענה ואיפה אין – זה אולי קצת יקפיץ למודעות ואני מניחה שגם זה יכול לעשות את שלו בהיערכות השונה.
יפעת שאשא ביטון: אז אני מתחילה את הסיכום.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל אני קוראת למשרד הבריאות ובכלל לבתי החולים להתייחס להורה מלווה כאל מאושפז נוסף, שנמצא שם בעצם בעל כורחו.
יפעת שאשא ביטון: לקבל את הסקירה לגבי מצב הספות והמענים להורים מלווים לילדים על כל בתי החולים.
יפעת שאשא ביטון: הסדרת נושא ההזנה להורים בבתי החולים.
יפעת שאשא ביטון: סיכמנו – וישב פה גם ד"ר ישי – שיתקיים דיון בתוך משרד הבריאות, לראות איך בעצם נותנים מענה לסיפור הזה בכל דרך יצירתית, אני אפילו לא אומרת איך.
יפעת שאשא ביטון: תשבו, תחשבו ותראו איפה אנחנו יכולים לעשות את שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת ממשרד החינוך לבחון סיוע לבתי החולים - - -
<תמי ברנע: משרד הבריאות.
יפעת שאשא ביטון: ממשרד הבריאות.
יפעת שאשא ביטון: מה אעשה?
יפעת שאשא ביטון: החינוך לא יוצא ממני.
יפעת שאשא ביטון: אבקש ממשרד הבריאות לבחון סיוע לבתי חולים להתאמת תנאים למלווים, גם בפרוגראמות חדשות.
יפעת שאשא ביטון: זה בעקבות ההערה של בית החולים שניידר, שהם בעצם לא מקבלים סיוע בכלל מהמדינה.
יפעת שאשא ביטון: יכול מאד להיות שמכינים כבר תקציב חדש אוטוטו בחודשים הקרובים.
יפעת שאשא ביטון: הזדמנות שלכם להיכנס לתמונה ולבקש.
יפעת שאשא ביטון: איפה שיהיה צריך אני מבטיחה גם לעזור לדחוף את הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: לפנות לביטוח לאומי.
יפעת שאשא ביטון: הם אמנם לא כאן, אבל באמת עלתה הסוגיה של תמיכה בהורים, שסועדים את ילדיהם מעל לחודש.
יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה אומרת מעל לחודש, כי בדרך כלל יש חודש של ימי מחלה, אז נראה מה קורה מעבר לזה.
יפעת שאשא ביטון: וכמובן הנושא של הנגשת הנכים.
יפעת שאשא ביטון: אני רואה בזה באג חמור של המערכת, שרק בשנת 2016 התייחסה לזה באופן פורמאלי.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שהייתה התייחסות כל הזמן, אבל לא באופן פורמאלי.
יפעת שאשא ביטון: לראות איך אנחנו מנגישים את זה, בעיקר במחלקות לילדים.
יפעת שאשא ביטון: לא שאחרים הם לא חשובים, אבל פה זה עוד מורכב שבעתיים.
יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה לזכויות הילד בנושא מאפייני המבחנים לאיתור תלמידים מחוננים והתעשייה שנוצרה סביב ההכנה לקראתם.
יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא לנסות ולהבין את המשמעות של איתור ילדים מחוננים, איך בכלל מוגדרים ילדים מחוננים, מי הם מבחינת המערכת, מה המאפיינים שלהם, האם המערכת באמת בוחנת על פי אותם פרמטרים שהיא הגדירה ילד כילד מחונן וכל הסאגה שנוצרה סביב זה.
יפעת שאשא ביטון: מראשית הדרך רצו לאתר את הילדים שהם קצת יותר מתקדמים או נמצאים במקום אחר ולתת להם את המשהו הייחודי שיתאים להם ופתאום אנחנו רואים שיש תעשייה שלמה של הכנה, של קורסים, של כל מיני מוקדי הערכה כאלה ואחרים של ילדים שההורים שלהם רוצים לראות אם הם מחוננים.
יפעת שאשא ביטון: מה המשמעויות של זה עבור הילד, מה קורה לילד שהוא לא באמת מתאים אבל בזכות איזושהי הכנה אגרסיבית מכניסים אותו לתוך סביבה שמאוד יכול להיות שהוא דווקא יחווה בה כישלון ואנחנו נשיג הפוך ממה שאנחנו רוצים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהשיח הזה הוא מאוד מאוד חשוב כדי להבין האם אנחנו בכלל נמצאים בדרך הנכונה, האם אנחנו נמצאים בדרך שמלכתחילה התווינו לעצמנו כמערכת או שאיפה שהוא במערכת סטינו למחוזות אחרים.
יפעת שאשא ביטון: נתחיל בהצגה של מרכז המחקר והמידע של הכנסת.
יפעת שאשא ביטון: יושבת אתנו מריה שהיא חוקרת של מרכז המחקר והמידע של הכנסת וגיבשה דוח מאוד מאוד מקיף ומעמיק.
יפעת שאשא ביטון: קל לא היה לה.
יפעת שאשא ביטון: היה קושי אמיתי באיסוף הנתונים מסיבות כאלה ואחרות.
יפעת שאשא ביטון: מריה, אני אשמח אם תציגי את הרקע וכמובן את הנתונים העיקריים שעלו מהדוח ואז נפתח את הדיון.
<מריה רבינוביץ: שלום.
<מריה רבינוביץ: אנחנו נתבקשנו לכתוב מסמך שעוסק בנושא החישוב של סף הקבלה לתכניות למחוננים והנושא של הדיון הוא קצת אחר.
<מריה רבינוביץ: אנחנו מדברים על המבחנים ולכן אני לא אציג באופן מדויק את כל מה שעלה מהדוח הזה אלא אתייחס לנתונים אחרים שהם רלוונטיים לדיון.
<מריה רבינוביץ: מבחינת הנתונים הכלליים וגם הגדרת המחונן.
<מריה רבינוביץ: המחוננים המאותרים הם שני אחוזים הגבוהים ביותר באוכלוסייה במבחני כושר קוגניטיבי כללי.
<מריה רבינוביץ: בפועל זה לא נתון קבוע.
<מריה רבינוביץ: אפשר לדבר גם על שלושה אחוזים וגם על ארבעה אחוזים ויותר.
יפעת שאשא ביטון: זה גם משתנה מישוב לישוב.
<מריה רבינוביץ: זה בהתאם לקבוצת האוכלוסייה עליה אנחנו מדברים, אם זה במגזרים מסוימים או תלמידים מסוימים ששייכים לבתי ספר עם מדד טיפוח זה או אחר.
<מריה רבינוביץ: בשנת הלימודים הקודמת, תשע"ז, היו במערכת החינוך 15,300 תלמידים מחוננים מכיתות ג' עד כיתות י"ב.
<מריה רבינוביץ: מדובר בגידול של כ-34 אחוזים ביחס לשנת הלימודים תשס"ד בה למדו 11,400 תלמידים מחוננים.
<מריה רבינוביץ: רק לסבר את האוזן, אנחנו מדברים בסך הכול על הגידול במספר התלמידים במערכת החינוך בשנים האלה, בכ-28 אחוזים.
<מריה רבינוביץ: יש כאן גידול יותר גבוה.
<מריה רבינוביץ: מבחינת האיתור של התלמידים המחוננים.
<מריה רבינוביץ: בשנת 2016, בשנה הקודמת, אותרו במערכת החינוך העברית 2,339 תלמידים בחינוך העברי ובחינוך הערבי 490 תלמידים שהיוו כ-17 אחוזים מכלל המאותרים.
<מריה רבינוביץ: אחוז קצת יותר נמוך מכלל התלמידים במערכת החינוך הערבי באוכלוסייה הכללית.