GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אודליה כהן-אופנהיים: בתוך בתי הספר הרגילים, הילדים האלה בהרבה מאוד מקרים הם חייזרים.
<אודליה כהן-אופנהיים: הם מגיעים אלינו והם חשים נורמלים.
<אודליה כהן-אופנהיים: פעם בשבוע הם מרגישים שיש עוד ילדים כמוהם ואת זה אי אפשר לפתור בשום צורה אחרת.
<אודליה כהן-אופנהיים: לכן חבל לי על מה שמנחם אמר על כך שזה יכול להיות גם וגם.
<אודליה כהן-אופנהיים: בשמחה.
<אודליה כהן-אופנהיים: בואו נעשיר את בתי הספר אבל המערכת הזאת היא החמצן שלהם וזו הדרך שלהם להישאר בתוך המערכת הרגילה, בתוך קבוצת ההתייחסות שלהם.
<אודליה כהן-אופנהיים: אנחנו לא מנתקים אותם מהמערכת עצמה, זה גם חלק מהחברה, ויום בשבוע הם מקבלים חמצן.
<אודליה כהן-אופנהיים: יש לזה משמעות מאוד גדולה.
<אודליה כהן-אופנהיים: כאשר מקבלים ילד שלא צריך להיות בקבוצה הזאת כי דחפו אותו, כי אילפו אותו, כי אני לא יודעת מה, הם חווים את זה כאילו במקום לקבל יום העשרה, הם מקבלים פעם בשבוע פטיש בראש ומרגישים טיפשים.
<אודליה כהן-אופנהיים: שום דבר טוב לא יוצא מזה.
<אודליה כהן-אופנהיים: הם הולכים אחר כך שפופים והם נושרים.
<אודליה כהן-אופנהיים: לכן זה נזק כל כך גדול.
<אודליה כהן-אופנהיים: שערותינו סומרות מהמחשבה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: גם שלי.
<מאיה גבעון כהן: אני מנהלת את מרכז המחוננים של תל אביב שכידוע היא עיר שיש בה מדד טיפוח מאחד עד תשע.
<מאיה גבעון כהן: את זה אני אומרת כעובדה ואחר כך אני אתייחס למבחן.
<מאיה גבעון כהן: אין לי כמעט ילדים מדרום העיר, אין כמעט ילדים מיפו, רוב הילדים הם מצפון העיר והלחץ של קורסי ההכנה מתבטא בצפון העיר, עם לחץ, עם סיפורים של ילדים שאומרים להם שיקבלו אייפון רק אם יעברו את המבחן.
יפעת שאשא ביטון: בעיני זה נורא.
<מאיה גבעון כהן: נורא.
<מאיה גבעון כהן: כל שנה תלמידי כיתות ג' שמגיעים אלי, גם הציפייה של ההורים, התפיסה – ואני אימא לשלושה מחוננים, לפחות מאותרים, כאשר אחת לא יודעת אם תעבור או לא תעבור – של ההורים של מה זה מחונן ומה אני עושה עם הילד המחונן שלו, היא גם מאוד מוטעית ואני רואה שאנחנו במרכז לאורך השנים, ההורים נרגעים.
<מאיה גבעון כהן: תושבי תל אביב הם מאוד בלחץ וכשהם מגיעים בכיתה ג', זה ממש.
<מאיה גבעון כהן: היה לי הורה שהוא פסיכולוג קליני ושאל אותי למה אנחנו עובדים על הרגשי-חברתי?
<מאיה גבעון כהן: מה זה חשוב בכלל?
<מאיה גבעון כהן: למה הוא לא לומד מתמטיקה ברמה יותר גבוהה?
יפעת שאשא ביטון: הם מפספסים כי אם הוא יהיה חזק ברגשי, ההישגים יבואו.
<מאיה גבעון כהן: אני לא מבינה במבחנים וכולי ואני באמת משאירה את זה למומחים, אבל בעיני מהשטח זה שצריכה להיות הסברה להורים ולא רק להורים אלא גם ליועצות בתי הספר הרגילים ולמנהלים.
יפעת שאשא ביטון: יש גם תחרות בבתי הספר, כמה מחוננים יוצאים משם.
<מאיה גבעון כהן: זה לא עניין של תחרות.
<מאיה גבעון כהן: מנחם דיבר על המחונן בכיתתו.
<מאיה גבעון כהן: אני מחכה ליום שלא יצטרכו אותנו, שזה אומר שהמערכת הרגילה יכולה להבין שילדים מחוננים הם סוג של חינוך מיוחד שצריך להתייחס אליו אחרת.
<מאיה גבעון כהן: בתל אביב יש מעל מאה בתי ספר שאני עובדת מולם, מעט מאוד מנהלים מבינים מהו מחונן.
<מאיה גבעון כהן: גם בהכשרות מורים את הצד השני מאוד לומדים וכולי, אבל מהו מחונן, איך אני מתייחסת למחונן שיושב אצלי בכיתה, לא.
<מאיה גבעון כהן: זה נכון מה שאודליה אמרה לגבי יום בשבוע.
<מאיה גבעון כהן: אתמול קיבלתי מסרון מתלמידה ששואלת אותי למה אי אפשר כל השבוע ללמוד.
<מאיה גבעון כהן: תוסיפו קצת מתמטיקה ואנגלית וכל השבוע נלמד אצלכם.
<מאיה גבעון כהן: אני לא חושבת שזה נכון אבל אני חושבת שאם המערכת בכלל והמורים בכיתה יבינו, הילד יקבל חמישה ימים בשבוע.
יפעת שאשא ביטון: נוכל לתת לו גם במהלך השבוע כשהוא לא שם את המענים המתאימים.
<מאיה גבעון כהן: לגבי קורסי ההכנה.
<מאיה גבעון כהן: אני חושבת שהקורסים גורמים נזק רגשי לילדים.
<מאיה גבעון כהן: הם מכניסים את הילדים ללחץ וזאת רק הסברה להורים.
יפעת שאשא ביטון: דוקטור חנה דוד, ממש בקצרה.
<חנה דויד: הדיבור על האיתור הוא מאוד מאוד מוגזם.
<חנה דויד: הוא רק מתחיל לקרצף את השטח ואני חושבת שצריך לדבר על מה עושים עם הילדים אחרי שאיתרו אותם.
<חנה דויד: זה הנושא העיקרי.
<חנה דויד: כל השאר, אלה דברים שוליים.
<חנה דויד: כך אני רואה את הדברים מהניסיון שלי ומהידע.
<חנה דויד: לגבי היחס בין ערבים ליהודים.
<חנה דויד: זה לא קצת פחות אלא זה 17 אחוזים כאשר תלמידי כיתה ג' ו-ד' במגזר הערבי – אני לוקחת את כל המגזר – הם 25 אחוזים.
<חנה דויד: אני אומרת כיתה ג' ו-ד' משום שאצל היהודים האיתור נעשה בכיתה ב' ואצל הערבים בכיתה ג'.
<חנה דויד: בזמנו היה מקובל שאצל הדרוזים מתחילים רק בכיתה ה' ואז שיגרתי כל מיני מכתבים לחבר הכנסת מלכיאור ועוד, ואז שינו את העניין לגבי הדרוזים.
<חנה דויד: לגבי הערבים עדיין לא ברור לי למה זה כך.
יפעת שאשא ביטון: באמת למה זה כך?
יפעת שאשא ביטון: אחר כך תענו לי.
<חנה דויד: אני יודעת למה זה כך.
<חנה דויד: אני קראתי את כל מה שכתבתם.
<חנה דויד: בסופו של דבר כאשר האיתור נעשה בתוך סקטור בפני עצמו, לא צריך להשוות אותו לסקטורים אחרים.
<חנה דויד: בנים ובנות, מקובל, מוסכם וידוע שבנות צריכות להיות כמו הבנים.
יפעת שאשא ביטון: הן לא צריכות להיות כמו בנים.
יפעת שאשא ביטון: הן צריכות הזדמנות שווה לבנים.
<חנה דויד: מבחינת ההשתתפות בתכניות.
<חנה דויד: בזמנו כתבתי יחד עם דוקטור רחל זורמן את הספר על בנות מחוננות בשביל מכון סאלד במשרד החינוך, כך שאני קצת יודעת על הנושא הזה.
<חנה דויד: הספר יצא לפני כמעט עשרים שנים אבל דברים לא השתנו.
<חנה דויד: מה שהשתנה זה שהיום יש יותר בנות ובנות מלכתחילה מגיעות פחות כי יש את המכסה של ארבעים אחוזים, שלפחות ארבעים אחוזים צריכים להיות בנות.
יפעת שאשא ביטון: עוצרים במכסה?
<חנה דויד: יש לי נתונים שקיבלתי מהורים של ילדים כי משרד החינוך לא מפרסם נתונים, יש לי נתונים של בתי ספר בהם יש כיתות מחוננים וכל שנה זה אותו סיפור.
<חנה דויד: בעוד שבערך שליש מההורים למחוננים מצביעים ברגליים, לבנים מצביעים ברגליים ולא נענים להזמנה, חצי מההורים לבנות, ואחר כך יש גם נשירה.
<חנה דויד: אם לדוגמה, סתם דוגמה, 36 ילדים קיבלו הזמנה לבוא לכיתת מחוננים, 24 הגיעו.
יפעת שאשא ביטון: מה הבעיה שם?
<חנה דויד: הבעיה שם שההורים של הבנות האלה לוקחים את המקומות של הבנים.
<חנה דויד: אם יש הקצבה של ארבעים אחוזים, יש מקומות שהסיכויים לבת להתקבל לתכנית מחוננים, הם גדולים פי שניים מאשר של בנים.
<חנה דויד: אני מדברת על מקומות בהם יש כיתות.
יפעת שאשא ביטון: משפט סיכום כי אני צריכה לסגור את הדיון.
<חנה דויד: לגבי הכשרת מורים.
<חנה דויד: יש עבודת דוקטורט של חוה ביטרגולד שאנשים שעברו את הכשרת המורים של שלוש שנים במכללת אורנים הם לא מורים יותר טובים למחוננים ממורים שלא עברו הכשרת מורים.
יפעת שאשא ביטון: לא הבנתי מה הקשר לנושא.
<חנה דויד: הקשר הוא שלא רק שאין יועצים ופסיכולוגים מומחים למחוננים, להעצים את הטיפוח על מורים שהם בוודאי לא מומחים למחוננות, לא לחלקים הרגשיים ולא לחלקים הקוגניטיביים, זה דבר שהוא בלתי אפשרי.
יפעת שאשא ביטון: בהכשרת מורים צריך להתייחס לזה.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לכך.
יפעת שאשא ביטון: הכשרת מורים צריכה להתייחס לזה כמו לעוד הרבה דברים נוספים.
<חנה דויד: גם הכשרת יועצים.
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך מסכם.
<מנחם נדלר: אני רוצה להודות על שהצפתם את הנושא של מבחני ההכנה שמציקים לנו מאוד.
<מנחם נדלר: אני חושב שכולם סביב השולחן הזה מסכימים שילד מחונן הוא לא מחונן רק יום בשבוע אלא הוא מחונן כל השבוע, גם אצל ההורים שלו.
<מנחם נדלר: לכן אנחנו לוקחים כשיעורי בית שאנחנו כבר עושים אבל נמשיך את העניין של העבודה עם ההורים, עם היועצות, עם בתי הספר בנושא של המחונן בכיתתו.
<מנחם נדלר: זאת אחריות של כל המערכת ולא רק של האגף למחוננים ומצטיינים.
<מנחם נדלר: השאלות שאת העלית, אני רשמתי את כולן, גם האם המבחן בודק את מה שצריך לבדוק.
<מנחם נדלר: אנחנו נשוב ונדון בזה.
<מנחם נדלר: לדעתי הוא הכלי הכי טוב שיש לנו כרגע אבל אנחנו לקראת מכרז חדש ונעשה עוד פעם את הבדיקות שצריך לעשות.
<מנחם נדלר: שמענו כאן דברים חשובים.
<אלין קשטכר: לגבי השאלה שלך האם אנחנו בכיוון הנכון.
<אלין קשטכר: יכול להיות שבשטח עוד לא קורה כל מה שהמדיניות של המשרד מנסה לכוון אליה אבל הכיוון שלנו הוא בדיוק הכיוון שאת מדברת עליו, של התייחסות להיבטים הרגשיים חברתיים, לעשות הסברה להורים.
<אלין קשטכר: אנחנו יותר עובדים עם ההורים המאותרים, מה המשמעות של זה שהילד שלהם התקבל לתכנית, האם המשמעות של זה היא שהוא יהיה משהו או שצריך לתת כאן מענה.
יפעת שאשא ביטון: שזה חלק מהמענה.
<אלין קשטכר: בדיוק.
<אלין קשטכר: שם אנחנו עושים הסברה.
<אלין קשטכר: אנחנו מעבירים יועצות הכשרה כדי שהן תוכלנה בעצמן להבין כי על זה יש תפיסה שגויה בציבור, שמחוננות היא רק עניין של אינטליגנציה גבוהה והישגים.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל, תודה רבה לכולכם על שותפות וגם על האנרגיות למרות שבמהלך הדיון הייתי צריכה קצת לווסת.
יפעת שאשא ביטון: המעורבות שלכם בהחלט מחממת את הלב.
יפעת שאשא ביטון: סימן שנגעתי בנושא שהוא היה כנראה חשוב לא רק לי אלא גם לכם.
יפעת שאשא ביטון: הסיכום של הדיון באמת מתחבר לסיכום שלכם.
יפעת שאשא ביטון: תתקיים חשיבה במשרד החינוך לגבי המבחן, אם הוא באמת משיג את המטרה, אם הוא באמת המבחן הנכון למה שאנחנו מגדירים מחונן, לבדוק ברמת השטח את המדיניות כי אני מבינה מדבריך שיש מדיניות של התייחסות גם להיבטים רגשיים וחברתיים ולא רק להיבטים אקדמיים.
יפעת שאשא ביטון: לבדוק אם אכן זה מיושם ולא רק בקרב יחידי סגולה אלא בכלל במערכת כדי שכל הורה שיש לו ילד מחונן ונפגוש אותו, יאמר שעם הילד שלו עושים גם דברים כאלה.
יפעת שאשא ביטון: כמובן לפעול מול ההורים ומול המערכת כדי להוריד לחץ.
יפעת שאשא ביטון: לפעמים הלחץ בא לא רק מההורים אלא גם בתוך בית ספר מהניסיון ליצור מוטיבציה בקרב הילדים.
יפעת שאשא ביטון: לפעמים זה מעבר ואז אנחנו גם מפספסים.
יפעת שאשא ביטון: לבדוק בחברה החרדית איך אנחנו לא ממדרים אוכלוסייה ולא נותנים לה את ההזדמנות להיות שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמח לקבל לקראת מאי - כי במרץ אנחנו בפגרה - התייחסות שלכם לקראת השנה הבאה כי המבחנים הבאים יהיו רק בשנה הבאה.
<קריאה: זה קורה עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו זה קורה בכיתה ב' עת היה איתור ראשון.
יפעת שאשא ביטון: לקראת מאי.
יפעת שאשא ביטון: תיעשה חשיבה במשרד ובמאי אנחנו ניפגש ונראה אם יש תובנות חדשות או נחליט שכרגע זה הכיוון.
יפעת שאשא ביטון: בואו נתכנס שוב וננסה ללמוד מהתהליך.
יפעת שאשא ביטון: אני, ברשותכם, מתכבדת לפתוח את דיון הוועדה בנושא פגיעת ילדים מנפלי תחמושת בנגב.
יפעת שאשא ביטון: בעצם דיונים מהירים שביקשו חבר הכנסת ג'מעה אזברגה, זה שם חדש - - -
ג'מעה אזברגה: כן, זה אני.
יפעת שאשא ביטון: ברוך הבא, נכון.
יפעת שאשא ביטון: ייקח לי קצת זמן, עד שלמדתי את כולם, אז מחילה.
ג'מעה אזברגה: גם לי ייקח.
יפעת שאשא ביטון: אז תגיד אתה את השם, נראה לי שיהיה יותר פשוט.
יפעת שאשא ביטון: אזברגה ג'מעה?
ג'מעה אזברגה: כן.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, וחבר הכנסת בצלאל סמוטריץ.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך לפתוח את הדיון, להציג את הנושא ומשם אנחנו נתקדם.
ג'מעה אזברגה: בוקר טוב לכולם, זה כבר צהריים.
ג'מעה אזברגה: קודם כל אני רוצה להודות לכל באי הוועדה ורוצה להודות לחברת הכנסת יושבת ראש הוועדה, הגב' יפעת שאשא ביטון, על הדיון המהיר.
ג'מעה אזברגה: אני מדבר על נושא שהוא מאוד חשוב, בעקבות שני הילדים שקיפחו את חייהם ב-24 באפריל, הילד מוחמד בן 10 ועומר בן 6, בכפר זרנוג.
ג'מעה אזברגה: הנושא הזה, אפילו בחקירה של המשטרה אין מסקנות.
ג'מעה אזברגה: אנחנו מדברים על היפגעות, נגיד במחוז הנגב, של 99 ילדים שנפגעו מתאונות בלתי מכוונות, כשאחת מהצורות שלהם זה חומרי הנפץ שנשארים בפזורה, 69 ילדים בדואים, שזה נתון מזעזע, ואני חושב שזה מחייב את כולנו לדון בנושא.
ג'מעה אזברגה: העניין של ההיפגעות בלתי מכוונת או נפץ, הוא לא מבדיל בין דת, לאום או גזע, העניין מאוד חשוב לנו, ומעבודתי, שהייתי מנהל בקופת חולים מכבי במשך הרבה שנים, עסקנו הרבה בעניין של קידום בריאות, אם זה בבית ספר, והעניין של היפגעות בכלל, גם בבתים.
ג'מעה אזברגה: עשינו הרבה קידום בריאות בנדון ואני עדיין חושב שהיד נטויה וצריך לעשות המון.
ג'מעה אזברגה: השאלות שאנחנו צריכים לפתוח בהם דיון, במיוחד בנושא של תחמושת, שאפשר אולי למנוע הרבה תאונות.
יפעת שאשא ביטון: שהפלסטינים יירו פחות.
ג'מעה אזברגה: תשמעי, אני חושב שכן, אני לא יודע, מישהו בדק ברשות הפלסטינית?
יפעת שאשא ביטון: תיכף אנחנו נשאל גם מה המקור.
ג'מעה אזברגה: תחמושת אפשר למנוע.
ג'מעה אזברגה: אם מנווטים בכפרים הבלתי מוכרים, הצבא, האם ננקטים אמצעי זהירות בעניין הזה?
ג'מעה אזברגה: האם יש תקציבים מספיקים בעניין הזה בכל מיני דברים, לא רק קידום בריאות, גם מגרשי חניה לרכבים, אפילו בכפרים המוכרים יש בעיה.
ג'מעה אזברגה: אם אתה לוקח לדוגמה נסיעה לאחור, הרוב המכריע של היפגעות ילדים נמצא במגזר הבדואי, כי יש גם בעיה של תשתיות.
יפעת שאשא ביטון: המבנה של הבית והחצר.
ג'מעה אזברגה: והתשתיות גם.
ג'מעה אזברגה: יש הרבה בעיה בתשתיות.
ג'מעה אזברגה: משאיות שחונות בתוך שכונות המגורים, שזה קיים רק במגזר הבדואי.
ג'מעה אזברגה: כלים כבדים אותו דבר.
ג'מעה אזברגה: הדרכת עובדי עירייה, אני לא יודע כמה עושים בנושא הזה, אם בכלל.
ג'מעה אזברגה: זה מחייב לקחת את העניין הזה בחשבון.
ג'מעה אזברגה: בתכניות של התחבורה למשל בכפרים הקיימים, האם העניין הזה נלקח בחשבון, מהנדס העיר או המהנדס של התחבורה?
ג'מעה אזברגה: האכיפה, אם תיקח את העניין של הנפץ והזיקוקים שמוכרים בכפרים, אני לא ראיתי בהרצליה שמוכרים זיקוקים.
ג'מעה אזברגה: אנחנו עכשיו מתקרבים לחג הרמדאן והרבה ילדים נפגעים ומגיעים לבית החולים.
ג'מעה אזברגה: אם אתה לוקח את אחוז השריפות במחלקות, למשל בבית חולים סורוקה, 60% מהילדים שנפגעים בשריפות, ממים חמים שנשפכים ושימוש באמצעי חימום כמו אש וגחלים, 60% מהילדים הם ילדים בדואים, כשאחוזם באוכלוסייה בנגב הוא 32%.
ג'מעה אזברגה: משאבים, כמה משאבים הושקעו לעניין הזה ביישובים?
ג'מעה אזברגה: אלה השאלות.
ג'מעה אזברגה: המטרה של הדיון שלנו להגיע למצב שיהיו פחות אנשים או פחות ילדים שייפגעו מהדברים האלה.
ג'מעה אזברגה: אם אנחנו לוקחים את המקרה האחרון, המצער, שקרה בכפר זרנוג, כמה נוקטים באמצעי זהירות?
ג'מעה אזברגה: ניקח למשל את עניין השילוט של - - -
יפעת שאשא ביטון: שטחי האש?
ג'מעה אזברגה: שילוט של שטחי אש, שילוט בערבית לא קיים, באנגלית כן ובעברית כן.
ג'מעה אזברגה: ילד שהוא בן 10 לא יכול לקרוא בעברית ובאנגלית.
ג'מעה אזברגה: עוד שאלות חשובות.
ג'מעה אזברגה: האם נפסקו הניווטים בתוך אזורים מאוכלסים או לא?
ג'מעה אזברגה: זו שאלה מאוד חשובה ואני חושב שצריך אולי לדון בה היום.
ג'מעה אזברגה: אנחנו מדברים על הרחבת פעילות, למשל בבתי ספר, האם משרד החינוך עושה את זה או לא עושה את זה וכמה עושה את זה.
ג'מעה אזברגה: אלה שאלות חשובות ואני מקווה שהדיון יהיה פורה על מנת לצאת במסקנות טובות.
ג'מעה אזברגה: זה מה שרציתי להגיד בשלב הזה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת ג'מעה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו במסגרת דיוני הוועדה עסקנו הרבה מאוד בסוגיה של בטיחות ילדים ומניעה של היפגעות בלתי מכוונות או תאונות בקרב ילדים ואכן נדרשנו גם לסוגיה של הילדים הבדואים בדרום ובכלל של הפילוחים השונים של החברות, גם היהודית וגם הערבית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שלכל אחד יש מאפייני היפגעות ייחודיים ואנחנו בהחלט מטפלים ומפנים את תשומת הלב לשם.
יפעת שאשא ביטון: כאן אנחנו היום נדרשים לסוגיה של פגיעה מנפל של פגז ואני כן הייתי רוצה להפנות למשרד הביטחון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שיש אזורים בארץ שהם גם שטחי אימונים וגם שטחים שסופגים נפילות מהשכנים שלנו, שמאותתים לנו מדי פעם על קיומם, זאת אומרת אלה אזורים שבהחלט דורשים איזה שהיא תשומת לב מיוחדת, במיוחד שאנחנו יודעים שמדובר באזורים שילדים מסתובבים באופן חופשי, נדרשת יותר השגחה.
יפעת שאשא ביטון: איפה האחריות שלנו לגבי אותם נפלים?
יפעת שאשא ביטון: מי רוצה להתייחס ממשרד הביטחון?
<עודד בר מעוז: אני אתייחס, ברשותך.
<עודד בר מעוז: שמי עודד, אני ראש מחלקת בטיחות של זרוע היבשה.
<עודד בר מעוז: קודם כל הנושא עצמו של הבטיחות מנפלים הוא סוגיה ששותפים בה אזרחים וחיילים, בעיקר מי שנמצא בתוך השטח זה חיילים שהולכים לחזור שוב ושוב ולכן בהחלט עוסקים בסוגיה בהחלט בצורה רצינית.
<עודד בר מעוז: הפעולות שאנחנו עושים, כל שטח אש יש יחידה שחתומה עליו ויש לצה"ל מסגרת של פקודות, נהלים כתובים, ממש הוראות בטיחות לאיך מנהלים שטח כזה שהוא שטח אש.
<עודד בר מעוז: ההוראה לכל יחידה, ויש עליה מעקב, היא שאחרי כל תרגיל ולפני כל תרגיל סורקים את השטח.
<עודד בר מעוז: ברור למה עושים לפני, כי אנחנו עולים על אותם יעדים שוב, החיילים עצמם יכולים להיפגע מהנפלים, ואחרי התרגיל, כנ"ל, עושים סריקה של השטח.
<עודד בר מעוז: בצורה נוספת כל שלושה חודשים יש מעקב ובקרה, סריקה של שטחי האש.
<עודד בר מעוז: סריקה של שטחי האש, צריך להגיד, מאחר שהשטחים ענקיים, נעשית בצירי התנועה, נעשית על היעדים שעליהם אנחנו מתאמנים ובשטחי ריכוז של צה"ל.
<עודד בר מעוז: על הדבר הזה ספציפית יש מעקב ובקרה של גוף מיוחד שכל שלושה חודשים מתועד, חתום, אני ראיתי תיעוד של 17 שנה אחורה, ממש, כל שלושה חודשים של כל השטחים בכלל ושל הנגב בפרט, גם בחנתי אותם.
<עודד בר מעוז: מעבר לזה כל נפל שמזוהה, כמובן שהוא מדווח, הוא מסולק בצורה של פיצוץ או צורה אחרת, כמובן שהדבר הזה לא יירד מהדיווחים עד שלא ידוע שהוא פוצץ וסולק.
<עודד בר מעוז: מעבר לדבר הזה, זרוע היבשה, צה"ל מקדיש ומשקיע לא מעט משאבים בכמה דברים.
<עודד בר מעוז: האחד זה כמובן בשילוט, כל השטחים עצמם משולטים בצירי הכניסה שלהם, אם זה על ידי שלטים ואם זה על ידי בטונדות.
<עודד בר מעוז: מאז הגניבות, בחלק מהמקומות יש גניבות ולכן עברו לשימוש בבטונדות בצירי הכניסה.
יפעת שאשא ביטון: שהם אמורים להוות מחסום, למנוע כניסה?
<עודד בר מעוז: הם אמורים להוות שילוט ויזואלי בצירי הכניסה, להזהיר את האנשים, כשמדובר בכוחותינו, דרך מטיילים בסופי שבוע, חגים, חגי ישראל, חגים בכלל, וכמובן לכל מי שנקרה למקום ושלא יודע בטעות שהוא נכנס לשטח אש.
יפעת שאשא ביטון: מה לגבי השפה שבה משלטים?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שומעים שהשפה הערבית נעדרת מהשלט.
<עודד בר מעוז: יוכלו להתייחס פה, אני יודע שזה בשלוש שפות, כולל השפה הערבית.
<עודד בר מעוז: אפשר להציג את זה פה.
ג'מעה אזברגה: לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו מיד נבדוק.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע ואנחנו נתייחס.
<עודד בר מעוז: אפשר לראות אחרי זה איפה הפער ספציפית, אבל בוודאות אלה ההוראות שלנו ואפשר להראות פה גם תמונות.
<עודד בר מעוז: ואגב, אם נגלה שיש איזה שהוא מקום שיש בו פער אפשר לשפר את זה בשניות, זה ממש לא בעיה.
<עודד בר מעוז: אבל אין כזה פער, להבנתי, גם אם הוא פער נקודתי.
<עודד בר מעוז: מעבר לזה כמובן שמשקיעים גם כסף ביחידות הפיקוח, כגון הסיירת הירוקה שעוזרת באכיפה של, בין השאר, כניסה לשטח, לזהות אנשים, בין אם במזיד ובין אם בשוגג.
<עודד בר מעוז: מעבר לזה באמצעי התקשורת, אנחנו - - -
טלב אבו עראר: אז אולי הנפל הזה ירד משמים?
טלב אבו עראר: לא, איך שהוא מתאר, ירד משמים.
יפעת שאשא ביטון: אתה תוכל להתייחס.
יפעת שאשא ביטון: אגב, הוא הגיע דרך השמים, בסוף הוא עף משם.
טלב אבו עראר: הצגות, תשמעי, תיאורטית הכול טוב ויפה, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אבו עראר, אנחנו רוצים ללמוד מהדיון ולהסיק ממנו - - -
טלב אבו עראר: תשאלי אותו גם.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני רוצה קודם כל לשמוע אותו, אני רוצה לשמוע.
יפעת שאשא ביטון: כמו שלא הפרעתי כאן, אני רוצה לשמוע עד הסוף וכל התייחסות שתהיה, גם אתם תוכלו להתייחס.
טלב אבו עראר: גם כשיש דברים שהם לא הגיוניים?
יפעת שאשא ביטון: ואגב, כן, הוא מגיע גם מהשמים.
<עודד בר מעוז: מעבר לזה, אני אומר, בהתאם למועדים ספציפיים, אם זה חופשות ואם זה חגים מתבצע פרסום גם בדובר צה"ל, גם למועצות וגם ברדיו, כל זה במטרה לצמצם.
<עודד בר מעוז: איפה עדיין יכולים להיות, גם לשאלה, מאיפה עדיין מגיע פגז, או איזה שהיא תחמושת?
<עודד בר מעוז: קודם כל תחמושת ישנה של לפני זה ואנחנו מגלים גם הרבה פעמים, בי"ת, הרבה פעמים יש גם התחפרות בשטח, שלא מזהים נפלים ולכן יכול להיות שעדיין יהיו בשטח ולכן הוא שטח מסוכן שאסור בכניסה.
<עודד בר מעוז: הדבר השלישי, יכול להיות שזה מישהו שנפל לו, תחמושת שנפלה עכשיו מאיזה שהיא סיבה, גם בזה יש מנגנונים בצבא.
<עודד בר מעוז: אתם יודעים, אי אפשר לאבד תחמושת, פצצה, בצבא, מבלי שאתה עכשיו נדרש לעשות תחקיר, או בציר מצ"ח, משטרה צבאית, או בציר שהפרקליטות מורה על משהו כמו קצין בודק.
<עודד בר מעוז: אי אפשר להעלים תחמושת, על כל דבר כזה מתבצע תחקיר כדי לאתר אותו.
<עודד בר מעוז: לרוב, דרך אגב, כשמישהו מאבד, או הרבה מקרים, אני לא יכול להגיד לרוב, שנופלת תחמושת ומגלים בבסיס כשעושים מסדר וכשמגלים שנפלה תחמושת, הרבה פעמים כשמגיעים חזרה לפעמים מוצאים שהתחמושת כבר לא נמצאת, היא נלקחת, דברים שיכולים כמובן לקרות.
<עודד בר מעוז: צריך להגיד שבהרבה מקומות חיילי צה"ל מנווטים, לא רק בנגב, גם ביישובים, אפילו בתל אביב יש לנו אימונים כאלה ואחרים, מקומות כמו אופקים, באר שבע, חדרה, זאת אומרת עושים ניווטים שהם אורבניים - - -
טלב אבו עראר: שטח מאוכלס?
טלב אבו עראר: אתה עושה אימונים בשטח מאוכלס?
<עודד בר מעוז: ניווטים בשטח מאוכלס לחלוטין, התשובה היא - - -
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת אם יש סריקות בשטח מאוכלס.
יפעת שאשא ביטון: רציתי לתת לך לסיים לדבר, אבל אתם מתארים שטח אש שאנחנו יודעים שהוא מסוכן.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שהסיפור הטרגי של הילדים עדיין נמצא בתחקיר, אבל הם לא התרחקו עד כדי שטח אש, השאלה אם אנחנו גם סורקים את השטחים בסביבות מגורים, במיוחד באזורים שהם מועדים.
<עודד בר מעוז: אנחנו סורקים את השטחים שבהם מתאמנים, שטחי אש, איפה שאמורים לבצע ירי של תחמושת, אנחנו לא הולכים לשטחים מאוכלסים, לא הולכים עם תחמושת כזאת, שמציינים אותה, תחמושת נפיצה.
<עודד בר מעוז: החיילים הולכים אך ורק עם הדברים הבסיסיים של נשק ותחמושת של מחסניות, אין לנו שם אימונים עם תחמושת.
<עודד בר מעוז: התחמושת עצמה גם לנו יכולה להיעלם, גם לנו היא גנִיבה ולכן משתמשים בה רק בשטחי האש.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אם יש זליגה?
יפעת שאשא ביטון: יש פה דוגמה, בעצם, של נפל שנמצא בסמוך לאזור מגורים.
<עודד בר מעוז: קודם כל אנחנו לא יודעים לבוא ולהגיד, כמו שנאמר פה, עדיין אין את הדוח הסופי של משטרת ישראל ואנחנו לא יודעים להגיד אל"ף, איזה סוג תחמושת זה, בי"ת, אם הייתה זליגה או שהיא הובאה, יכול להיות שזה לא על ידי הילדים, יכול להיות שזה על ידי מישהו שאסף משהו אחר.
<עודד בר מעוז: זה קורה גם במערומים של ברזל או משהו כזה, שמביאים אותו ויש בפנים גם תחמושת.
<עודד בר מעוז: אנחנו לא יודעים להגיד.
<עודד בר מעוז: ככלל לא צריכה להיות זליגה למקום המגורים.
<עודד בר מעוז: אין ספק שצריך להעלות את המודעות של כולם לסיפור של תחמושת.
<עודד בר מעוז: בהחלט, כחלק מהפעולות שאנחנו עושים אותן אצלנו, לעודד פעילות שהיא להעלות את רמת ההסברה והמודעות.
טלב אבו עראר: מודעות, גם בצבא להעלות את זה, שלא יתאמנו בקרבת שטח מאוכלס.
<עודד בר מעוז: קודם כל בצבא.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו רשות הדיבור שלך, הוא יסיים ואתה תוכל לדבר.
<עודד בר מעוז: תודה.
<עודד בר מעוז: אני אגיד שלחלוטין אנחנו נמשיך קודם כל בצבא להעלות את המודעות, אני גם אחראי על תחום התודעה של הבטיחות וחיילים עוברים הסברות בנושא נפל והמשמעות שלו.
<עודד בר מעוז: אמרתי, קודם כל חיילים נפגעים כתוצאה מהנפלים, דבר ראשון.
<עודד בר מעוז: הפוטנציאל כמובן הוא פוטנציאל יותר גבוה לחיילים בגלל ממש הסתובבות באזור עצמו ולכן ברור שזה אינטרס משותף.
<עודד בר מעוז: אנחנו נמשיך להעלות גם את הסריקה, גם את הפקודות, גם את האכיפה, גם את המודעות ועדיין הסברה הסברה הסברה, אין פתרון נוסף מעבר לזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עוד מעט נבדוק את סוגיית השפה.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת טלב אבו עראר, אבל רגוע.
טלב אבו עראר: רגוע.
טלב אבו עראר: תודה, גברתי.
טלב אבו עראר: האמת, למי שלא יודע, מיליונים של דונם של קרקע בנגב הופקעו לצרכים צבאיים, אימונים, שטח אש, ואפילו לאחרונה גם המִנהלת, שנציגה יושב כאן, שמים שם צווים או מודיעים לציבור שם, שאפילו שטח מאוכלס הוא שטח אש, קורים דברים כאלה, ולכן זה מה שנותן לצבא, לצה"ל, להתאמן שם.
טלב אבו עראר: שני הילדים שאיבדו את חייהם בכפר זרנוג, בשבט אבו קוידר, בכביש 25, שמחבר בין באר שבע לדימונה, איך הם נהרגו?
טלב אבו עראר: הם שיחקו מאחורי הבית, לא הרחק מהבית.
טלב אבו עראר: כמה מטרים, לא כמה קילומטרים.
טלב אבו עראר: הם מצאו את הנפל הזה, של מי זה?
טלב אבו עראר: לא שלי ולא של האזרחים, אלא של הצבא.
טלב אבו עראר: מבדיקה ראשונית של המשטרה, שאני פגשתי שם, הם אמרו שזה נפל צבאי, אמצעי לחימה צבאי.
טלב אבו עראר: ככה במשטרה אמרו.
טלב אבו עראר: ואתה, תיאורטית, אומר לי, 'שמע, הצבא נמנע מלהתאמן בקרבת מקום מאוכלס', אבל יש לך מספיק שטח להתאמן שם.
טלב אבו עראר: הפקעתם את כל האדמה של הבדואים שם כדי להתאמן שם, למה מתקרבים?
טלב אבו עראר: הרי יש כאן מטרה פוליטית, לא נגיד רשלנות, שלא נשלה את עצמנו, זו רשלנות מכוונת, זה אמצעי לחץ - - -
יפעת שאשא ביטון: למה אתה אומר ככה?
יפעת שאשא ביטון: גם בצפון ליד הבית שלי יש שטח אש ומתאמנים.
יפעת שאשא ביטון: מה, מישהו רוצה להפקיר אותי ואת הילדים שלי?
טלב אבו עראר: מתאמנים, אבל לא משאירים שם נפלים.
יפעת שאשא ביטון: אבל בוא נדבר עניינית, כי עכשיו - - -
טלב אבו עראר: אבל שנייה אחת, שם לא מתים ילדים.
טלב אבו עראר: אני באמת מודה לאל שלא מתים ילדים, כי כואב לי על ילד, יהודי, ערבי, לא משנה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מבינה את האמירה.
טלב אבו עראר: לא, שם מתאמנים, אבל לא משאירים כלום, עושים את כל הבדיקות הדרושות.
טלב אבו עראר: כאן לא, כאן לא.
<קריאה: שם זה אזור גבול, פה זה לא אזור גבול.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, יש ילדים שקיפחו גם בשטחים של מוקשים וגם ברמת הגולן, שאיבדו איברים.
יפעת שאשא ביטון: נו באמת.
טלב אבו עראר: בסדר, בואו לא נערבב את הדברים.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא מוכנה שתהיה פה שום האשמה.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה לנהל כל דיון ענייני ואם מישהו צריך להדק את הביטחון כדי שהילדים לא יהיו חשופים - - -
טלב אבו עראר: גברתי, קודם כל אל תפריעי לי את.
טלב אבו עראר: זכותי לדבר מה שאני רוצה, לא מה שאת רוצה.
טלב אבו עראר: תשמעי גם דברים שבאמת לא - - - תהיי באמת - - -
יפעת שאשא ביטון: לא מוכנה לשמוע האשמות.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא עשה בכוונה כדי ששני ילדים בדואים ימותו.
טלב אבו עראר: גברתי, אלף פעם העלינו את זה ואין טיפול, אין מענה.
טלב אבו עראר: מי שלא עונה, מי שלא באמת דואג לחיים איכותיים לילד הבדואי, את יושבת ראש ועדה שהיא אחראית לזכויות הילד, איזה מין ועדה שלא תדאג לזכות הילד לחיות - - -
יפעת שאשא ביטון: בוודאי שאנחנו נדאג לזכות הילד, אבל אני לא אאשים, גם כשילד יהודי, חס חלילה, יקרה לו משהו, אני לא אבוא ואאשים אתכם.
טלב אבו עראר: תקראי את דוח 'בטרם', תראי כמה ילדים בדואים מתים בשנה.
<קריאה: מתאונות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מטפלים בזה.
טלב אבו עראר: מה זה מטפלים בזה?
יפעת שאשא ביטון: כמה דיונים אנחנו מקיימים על זה.
טלב אבו עראר: איזה טיפול?
טלב אבו עראר: אין שם תשתיות, אין שם בתי ספר, אין גישה לבית, אין כלום.
טלב אבו עראר: ילד יוצא, אין מסגרות לחינוך בלתי פורמלי.
טלב אבו עראר: ילד יוצא מהבית חוזר מת, מה זאת אומרת?
טלב אבו עראר: ובצבא אומרים 'לא, אנחנו עושים כחוק', המִנהלת, 'כחוק'.
טלב אבו עראר: איזה מין חוק?
טלב אבו עראר: אין חוק שחל על ילדים שגרים ביישובים בכפרים הבלתי מוכרים, אין שם חינוך, אין כלום.
טלב אבו עראר: יש רק מתים שם, רק מתים.
טלב אבו עראר: וכל הזמן, הדבר מצער.
טלב אבו עראר: אני לא יודע, בתל אביב, או בקרית שמונה, שאת אומרת, שם מתאמנים ומשאירים שם אמל"ח צבאי?
טלב אבו עראר: משאירים שם?
יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה להגיד שמשאירים בכוונה?
יפעת שאשא ביטון: לא, באמת עכשיו אני שואלת אותך.
טלב אבו עראר: גברתי, אני אומר את זה, אני אגיד לך למה, מראש העלינו את זה ואין טיפול.
<קריאה: יפעת.
<קריאה: בכל זאת.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל הוא לוקח את זה למקום אחר.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת טלב אבו עראר, אני רוצה רגע לומר משהו לגבי הסוגיות שהעלית.