GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: לוודא שהתקציב הייעודי לפגיות מגיע לפגיות ולא עובר בדרך כל מיני פילטרים או ככה נשפך קצת הצידה לכל מיני משרדים אחרים או תפקידים אחרים והולך באמת לאן שהוא מיועד.
יפעת שאשא ביטון: אני קוראת מכאן למשרד האוצר ליישם את שיפור התקינה בפגיות, גם מבחינת תקינת האחיות, כפי שהעלה ד"ר צנגן וגם מבחינת התקנים של הרופאים הייעודיים, אותם 20 רופאים שדובר בהם.
יפעת שאשא ביטון: אז הפנייה היא למשרד האוצר.
יפעת שאשא ביטון: אני פונה – אני לא יודעת אם זה משרד הבריאות או משרד האוצר או שניהם ביחד – להכיר ב-251 המיטות שהועלו כאן כמיטות טיפול נמרץ, כפי שהן בעצם מתפקדות בפועל או מוגדרות בפועל, שיהיה לזה גם יישום תקציבי.
יפעת שאשא ביטון: יש משהו שהייתם רוצים להוסיף לכך?
יפעת שאשא ביטון: או שאם אנחנו נשיג את זה – אז דיינו עד שנה הבאה.
אורלי לוי אבקסיס: ראשית אם נשיג את זה, אז דיינו גם לעוד שנתיים, אני יכולה לומר.
<בנימין בר-עוז: אבל לא יותר משנתיים.
אורלי לוי אבקסיס: לא יותר.
אורלי לוי אבקסיס: - - - תאבון גדול.
אורלי לוי אבקסיס: אבל הנה, אני רואה שזה כבר פורסם, מצוין, תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: יופי, אז יש לנו גם בשורה בנושא החוזר.
אורלי לוי אבקסיס: הלוואי שהוא ייושם בשטח.
<בנימין בר-עוז: אבל צריך לבדוק אותו.
<בנימין בר-עוז: יפה שיש חוזר, צריך לבדוק אותו.
אורלי לוי אבקסיס: עוד דבר אחד, בנק חלב האם.
אורלי לוי אבקסיס: צריך לזכור שאנחנו מחכים בתוך שבועיים לתשובה הן ממשרד הבריאות והן ממשרד המשפטים – איפה זה עומד ולצאת לדרך.
אורלי לוי אבקסיס: כמו שאמרנו, אם זה לא יהיה, זה יהיה בחוק.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נבקש לקבל גם לוועדה, כדי שהם יהיו מחויבים לדווח וכך נוכל להעביר גם אליכם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, חברת הכנסת לוי אבקסיס.
יפעת שאשא ביטון: צהריים טובים לכולם, אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה לזכויות הילד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקיימים דיון חירום בנושא כשל הרשויות בפרשת הילד שהוחזק בבידוד.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אכנס במהלך הדיון לסוגיית ההורים והטיפול בילד, זה חשוב וזה אולי ראוי לדיון אחר, אבל מה שבאמת מטריד אותי בסיפור של הילד הזה זה איך קורה שבשנת 2017 ילד נעלם במדינת ישראל, ילד שלא נמצא במערכת, אף אחד לא יודע עליו.
יפעת שאשא ביטון: 12 שנים הילד לא נמצא במערכת.
יפעת שאשא ביטון: מה שמטריד אותי עוד יותר – וזה אחרי שעשיתי את הבירורים בשלושת הימים האחרונים – הוא שכשאנחנו יושבים כאן עכשיו כולנו ומדברים יש עוד ילדים שנמצאים באותו סטטוס ונעלמים מהמערכת.
יפעת שאשא ביטון: אז הילד הזה אולי טופל, ומדברים על כך שהוא נמצא במצב רגשי טוב ואפילו מבחינה אקדמית הוא מתקדם, אבל בואו נחשוב חלילה מה היה קורה אם מישהו היה מחליט להעלים ילד בגיל שנתיים ולא היינו יודעים לנצח, כי גם אם היו באים לאותו מקום שמדיף ריח לא נעים לא היו מוצאים אותו.
יפעת שאשא ביטון: זו השאלה שנמצאת כאן במרכז השולחן.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו נון גדול לכל המערכות – אם זו מערכת החינוך, אם זה מינהל האוכלוסין, אם זה הרשויות המקומיות ואם זו מערכת הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: כולנו צריכים לבדוק איך הילדים שלנו נופלים בין הכיסאות ובסופו של דבר הם בחזקת נעלם.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר, מדיונים שעשיתי עם אנשי מקצוע, בעיקר במערכת החינוך, כי הדבר הראשון שקפץ לי – מה לעשות, אני באה משם – זה שהילד בגיל שלוש היה צריך להירשם, להירשם למסגרת של גן, אבל הוא לא נרשם ואף אחד לא דיווח על זה שהוא לא נרשם.
יפעת שאשא ביטון: הנוהל היום הוא שגם לא מדווחים.
יפעת שאשא ביטון: מסתבר שיש לא מעט ילדים שנולדים במדינת ישראל והם אחר כך עוברים לרשות הפלסטינית או נמצאים בכפרים שונים במערכות חינוך עצמאיות, אף אחד לא באמת יודע מה קורה אתם.
יפעת שאשא ביטון: הרווחה לא יודעת כי אם לא מדווחים על מקרה של רווחה אז הוא גם לא מופיע שם, לא המשפחה ולא הילד עצמו.
יפעת שאשא ביטון: אז שאלתי את עצמי האם אנחנו לא צריכים לחשב מסלול מחדש לגבי ההתנהלות שלנו וילדים שלא מופיעים ברישום של מערכת החינוך באותו יישוב?
יפעת שאשא ביטון: ובואו נודה על האמת – יושב כאן ראש עיריית חדרה, הוא בטח יוכל להעיד, אני יכולה להעיד מהמקום שלי כשהייתי סגנית ראש עיר – אנחנו מקבלים שנתון עם "איקס" ילדים, מסתכלים על הרישום לגן, רואים שיש דלתא של כמה עשרות, אף אחד לא מדווח על העשרות האלה.
יפעת שאשא ביטון: בואו תחשבו שאם בנתניה, כשהיו רואים שהילד הזה לא מופיע ברישומים של מערכת החינוך, היו מדווחים למערכת החינוך, מערכת החינוך היתה יכולה לזהות אם הוא רשום במקום אחר והכול בסדר, או שהילד הזה פתאום נעלם ואז היינו כבר מתחילים לחפש אותו בגיל שלוש ולא בגיל 14.
יפעת שאשא ביטון: אז זה רק רעיון אחד ואני בטוחה שבאיזשהו סיעור מוחין שנקיים כאן נוכל לצאת עם מסקנות ועם החלטות שיבטיחו שממחר לא יהיו ילדים נעלמים במדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: אני צריכה להקריא לפרוטוקול: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, ימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון, או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של הקטינים או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לפעולתו.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שכל מי שמדבר יאמר את שמו ותפקידו לפרוטוקול.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני פותחת את הדיון עם ראש עיריית חדרה.
<צביקה גנדלמן: אני נמצא כאן לאחר תחקיר, בירור, בעיריית חדרה, אתמול בבוקר, של האירוע המדובר.
<צביקה גנדלמן: אני לא אכנס לפרטים, גם לא לפרטים היותר אישיים מבחינת צנעת הפרט, למרות שגם בזה אני מעודכן, כולל מדברים שהתקיימו הבוקר בתהליך הטיפול במשפחה.
<צביקה גנדלמן: אני שאלתי את עצמי גם כן את השאלה הכיצד.
<צביקה גנדלמן: היושבת-ראש דיברה על כמה ילדים, אני מבין, ממה שאני למד תוך כדי, שזה כמה הרבה מאוד ילדים, הרבה מאוד מאוד ילדים במדינת ישראל לא מחוברים, לא קשורים.
<צביקה גנדלמן: שאלתי את השאלה הכיצד כי במקרה הזה, כמו שצוין כאן, הילד עובר בסביבות אוגוסט 09 לחדרה, והוא בשנתון שעולה לכיתה ב' – וגם התובנות האלה שלי הן קורות תוך כדי בירור של הדברים, כי לגבי גני ילדים, כיתות א', זה נראה טריוויאלי, באים, רושמים ההורים, שאלתי: מה קורה מכיתה ב' והלאה?
<צביקה גנדלמן: אז לא עוסקים בעניין הזה.
<צביקה גנדלמן: זה פעם אחת.
יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת "לא עוסקים בעניין הזה"?
<צביקה גנדלמן: בשנתונים ב'-ג' אין את הבירור האם כל הילדים שהיו צריכים להיות נמצאים.
<צביקה גנדלמן: הדבר השני, גם לגבי גני ילדים ובתי הספר – וזו המסקנה הראשונית – מערכות רשם האוכלוסין ומערכת החינוך לא מדברות ביניהן.
<צביקה גנדלמן: נחשפתי אתמול למושג חדש, כך לפחות אנשים שלי אמרו במערכת החינוך – אני לא יודע מי פה מהחינוך – יש מושג שנקרא "חור שחור".
<צביקה גנדלמן: כך קוראים לו – "חור שחור".
<צביקה גנדלמן: פעם ראשונה נחשפתי אליו.
<צביקה גנדלמן: שאלתי: מה זה חור שחור?
<צביקה גנדלמן: זה אותם ילדים שהמערכת יודעת שאין עליהם שליטה, לא יודעת מאיפה הם הגיעו.
יפעת שאשא ביטון: זה מטריד.
<צביקה גנדלמן: מאוד.
יפעת שאשא ביטון: כי זה שיש חור שחור זה יופי, אנחנו יודעים, אבל זה שאנחנו בוחרים לא לעשות עם זה כלום, אני חושבת שזה צריך להטריד פה את כולם.
<צביקה גנדלמן: בהחלט.
<צביקה גנדלמן: לכן, כשהתראיינתי לערוצי הטלוויזיה מיד לאחר המקרה ונשאלתי: האם היום יכול להיות דבר כזה?
<צביקה גנדלמן: אז יחסית די בביטחון אמרתי בהתחלה: לא.
<צביקה גנדלמן: אחרי התחקיר אמרתי: שוטה שכמוך, כן.
<צביקה גנדלמן: לא יכול – קיים.
<צביקה גנדלמן: קיים דבר כזה.
<צביקה גנדלמן: לדעתי, המסקנה הראשונה פה, וזה באמת ברמה הלאומית, ברמת המדינה, היא לראות איך מייצרים – ואני לא נכנס פה לדברים הטכניים אבל אני רוצה לתאר את זה – כאשר יש רישום, ולדעתי צריך לעשות את זה כל שנה, איך במערכת החינוך יודעים להגיד פספסנו ילד, או יש ילד כזה, קוראים לו מוישל'ה, הוא חי בחדרה והוא לא נמצא בבתי הספר היום במערכות המחשוב שלנו.
<צביקה גנדלמן: להערכתי אין שום בעיה לייצר דבר כזה ולעשות את זה לאורך כל השנתונים.
<צביקה גנדלמן: ולא רק זה, גם לסוגיית משטרת הגבולות – יש משפחות שיוצאות לחו"ל עם הילדים, חוזרת משם, אני לא בטוח שיש שליטה מתי הילדים חזרו, לאיזה בתי ספר או לאיזה גילאים הם צריכים.
<צביקה גנדלמן: גם כאן, הבנתי מהאנשים שלי, הולכים ילדים לאיבוד, כמו שאני קורא לזה.
<צביקה גנדלמן: באשר למקרה של חדרה אני רוצה לומר בקצרה – ועוד פעם, עם הסייגים שהיושבת-ראש פה אמרה מבחינת צנעת הפרט – אני לא יודע להגיד שיש פה איזשהו כשל ברמה של מישהו שידע או היה יכול לדעת בנתונים שאני מצייר כאן ולא עשה עם זה כלום.
<צביקה גנדלמן: אני גם בעניין הזה שמח שלאט לאט זה מתברר כי אנחנו יודעים לנפח בלונים – ואני לא מאשים - - -
יפעת שאשא ביטון: רגע, אבל ההורים הגיעו אליך לרשות, נרשמו אצלך, נכון?
יפעת שאשא ביטון: הם נרשמו כזוג?
<צביקה גנדלמן: הם לא נרשמים.
<צביקה גנדלמן: ההורים משלמים ארנונה, משלמים ארנונה בתחילת השנה אבל כזוג.
יפעת שאשא ביטון: במרשם האוכלוסין שלכם אין?
<צביקה גנדלמן: אבל אף אחד לא מסתכל.
<צביקה גנדלמן: לא מופיע בארנונה – ובדקנו את זה – שיש גם ילד בשם "איקס".
<צביקה גנדלמן: זה לא מופיע שם.
יפעת שאשא ביטון: אבל הילד הזה רשום איפשהו כי הרי אני מקבלת - - -
<צביקה גנדלמן: רק במרשם האוכלוסין.
יפעת שאשא ביטון: לפני גיל שלוש, לפני הרישום לגנים, הייתי מקבלת בעיר, יכולתי לדעת את כל הילדים שעתידים להיכנס למערכת כי אני צריכה להיערך מבחינת מספר גנים וכו'.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, הילד אמור להופיע איפשהו – איפה הוא הופיע?
<צביקה גנדלמן: לא מופיע בשום מערכת, לא במערכת החינוך, לא מערכת הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: לא במערכת החינוך – אצלך ביישוב.
<צביקה גנדלמן: אני אומר לך שכשה
<צביקה גנדלמן: לכנו לחפור במסמכים של משרד הפנים, שם הוא מופיע.
יפעת שאשא ביטון: מופיע אצלך בחדרה?
<צביקה גנדלמן: מופיעה שם הכתובת של ההורים בחדרה, כן.
<צביקה גנדלמן: הכתובת של ההורים מופיעה בחדרה.
<צביקה גנדלמן: גם ההורים משלמים ארנונה כל שנה, הם משלמים.
<צביקה גנדלמן: הם משלמים כל שנה ארנונה ושנה מראש.
<צביקה גנדלמן: הוא מופיע – ואני מודה שאולי לא נכנסתי לעניין הזה עד הסוף – אני מבין שגם להורים איכשהו יש איזשהו קשר עם הביטוח הלאומי, עוד סיפור שלא מתחבר לעניין.
<זאב גולדנבלט: זאת הנקודה.
<זאב גולדנבלט: בביטוח הלאומי בטוח מופיע כי מהם הם מקבלים את הכסף.
יפעת שאשא ביטון: מקבלים את הקצבה.
<זאב גולדנבלט: זו בדיוק הנקודה.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה הסיפור הגדול במדינת ישראל – גם אם כל מערכת עובדת פנטסטי, זה שהמערכות לא מתכתבות בינן לבין עצמן זה כישלון שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אנחנו רואים את זה לאורך כל הדרך ואנחנו אפילו מנסים לחוקק במקום שבו אנחנו רוצים להגן על הילדים – דוח וינטר לצורך העניין – אנחנו מבקשים לחוקק כדי לאשר להם להתכתב אחת עם השנייה.
יפעת שאשא ביטון: חבר'ה, תשימו לב מה קורה פה, ילדים נושרים לנו.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אתה אומר: אני לא רוצה להצביע עם היד – אני הייתי בטוחה עד היום, עד הדיון הזה, הדיווח שקיבלתי הוא שהילד היה רשום בנתניה.
יפעת שאשא ביטון: אז מסתבר שלא, אתה אומר שהוא היה רשום אצלך.
<צביקה גנדלמן: לא, הוא לא רשום.
יפעת שאשא ביטון: לא בבתי הספר.
<צביקה גנדלמן: לי הראו טופס של משרד הפנים – אני לא יודע אם זה מיום לידתו או לא – ששם יש את שם ההורים ושם הילד.
<צביקה גנדלמן: זה ברישום של מרשם האוכלוסין.
<צביקה גנדלמן: הוא לא מופיע במערכות אצלנו.
<צביקה גנדלמן: זה מה שאני אומר, אין את החיבור הזה.
יפעת שאשא ביטון: הוא לא הופיע בגיל שלוש כילד שעתיד להירשם אצלך למערכת הגנים?
<צביקה גנדלמן: לא אצלי, בגיל שלוש הוא נמצא בנתניה.
יפעת שאשא ביטון: בשלוש הוא עוד היה בנתניה, בגיל שש הוא הגיע.
<צביקה גנדלמן: לכן אני אומר, הוא בנתניה, הוא מגיע אלינו באוגוסט 09.
יפעת שאשא ביטון: לפני שמונה שנים.
<צביקה גנדלמן: כאשר הוא עולה לשנתון של כיתה ב'.
<צביקה גנדלמן: עד אז הוא בכלל לא בחדרה, הוא נמצא בנתניה.
<צביקה גנדלמן: הגן וכיתה א' עדיין הוא בנתניה.
<צביקה גנדלמן: אני לא רוצה לדבר בשם נתניה אבל אנחנו בדקנו את הדבר הזה גם שם, לטענתם הוא לא מופיע במערכות, אבל את זה כדאי שתבדקו עם נתניה.
יפעת שאשא ביטון: אתה אמרת: אני לא רוצה להפנות את הכשל לאף אחד, ואני אומרת לך, וזה לפרוטוקול, הכשל מופנה אל כולנו.
יפעת שאשא ביטון: אל כולנו.
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך יותר מזה – לא רק ברמת המערכות הציבוריות, גם ברמת הציבור.
יפעת שאשא ביטון: הילד הזה עד גיל שנתיים – יש חברה וסביבה שרואה אותו, יש שכנים שרואים אותו, יש משפחה לילד הזה, הילד הזה ביקר בקופות החולים.
יפעת שאשא ביטון: פתאום נעלם ילד מהעין ואף אחד לא שואל מה קורה אתו.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שמשהו לא טוב קורה לנו גם כחברה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאולי המקרה הזה יזעזע אותנו ויחזיר אותנו – דיברנו על זה גם בדיון של שכחת הילדים ברכב – להיות קצת יותר מעורבים, קצת יותר אכפתיים וקצת יותר ערניים למה שקורה מסביבנו, נוכל להציל הרבה מאוד ילדים.
<צביקה גנדלמן: מי שמחולל את האירוע זה באמת שכן – לא משנה כרגע מה הסיבות כי זה סיפור בפני עצמו – אבל מי שמחולל את הסיפור זה שכן שחי הרבה שנים ליד המשפחה, הם חיים קיר לקיר שם, חצר לחצר.
<צביקה גנדלמן: לא משנה למה הוא מחולל את העניין הזה, לדעתי לא מהנסיבה שאנחנו יושבים פה - - -
יפעת שאשא ביטון: שאנחנו רוצים.
<צביקה גנדלמן: והקריאה הזאת למעורבות הציבור, להסתכל מה קורה בסביבתו, היא נכונה וזה בהחלט מסר מאוד מאוד חשוב.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה גם שהגעת והיה חשוב לך מאוד.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לפנות לרשות האוכלוסין.
יפעת שאשא ביטון: תמי, כדי לנסות להבין: ילד נולד במדינת ישראל, יצא מבית חולים, היכן הוא רשום?
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו יכולים לעקוב אחריו?
יפעת שאשא ביטון: אל מי זה מדווח?
<תמי אזרזר: הילד רשום במרשם, הוא נולד בבית חולים תל-השומר, התקבלה הודעת לידה, הילד רשום בקובץ מרשם האוכלוסין.
<תמי אזרזר: מעקב?
<תמי אזרזר: רשות האוכלוסין לא מבצעת מעקבים אחרי נולדים.
יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו לא מדברים מבחינת מעקבים.
<תמי אזרזר: הילד רשום במרשם, נולד בבית חולים בצורה מסודרת, יש הודעת לידה מסודרת והוא רשום במרשם.
<תמי אזרזר: לילד הזה גם כן, כמו שראש העיר אומר, בוצעו שינויי מען מאז שהוא נולד בהתאם למענם של ההורים.
<תמי אזרזר: כשהורים מגיעים ויש ילדים קטינים הילדים באופן אוטומטי עוברים יחד עם ההורים למען.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, כשההורים עוברים ממקום מגורים אחד לשני, משנים בתעודת הזהות, גם הילדים נרשמים על אותו - - -
<תמי אזרזר: כשמדובר בילדים קטינים מתחת לגיל 16 שאינם נושאים בתעודת זהות – כן, הם עוברים באופן אוטומטי יחד עם הוריהם.
יפעת שאשא ביטון: באופן אוטומטי.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, תמי.
יפעת שאשא ביטון: מטרת השיחה היא לסגור את החורים השחורים האלה שאנחנו לא רוצים שיהיו אז אני רגע רוצה לעבור למשרד החינוך, ואחר כך אני אתן לך, זאב.
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך: ילד מגיע לגיל שלוש, חוק חינוך חובה, צריך להירשם במערכת, איזו בקרה יש למשרד החינוך לוודא שכל מי שצריך להירשם בגיל שלוש אכן יהיה רשום באיזושהי מסגרת, לא משנה איפה הוא גר?
<אילן שמש: נתחיל עם זה שמי שאחראי למעשה על הרישום זו הרשות המקומית, אבל משרד החינוך, דווקא בשנים האחרונות, עושה מאמצים אדירים כדי לאגם את המידע הממוחשב של כמה מערכות.
<אילן שמש: הרי כולנו מכירים, יש לנו את הקב"סים - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל הקב"סים זה אחרי שהם כבר נכנסו למערכת.
<אילן שמש: המשרד מנסה באיזשהו מקום לתמוך ברשויות המקומיות כדי שהן יוכלו לעשות את זה.
<אילן שמש: הרי המציאות מורכבת והאחריות מוטלת על הרשויות, אבל בסופו של דבר צריך לסייע לרשויות לבצע את הדבר הזה.
<אילן שמש: זה לא דבר מובן מאליו, את שומעת כמה זה מורכב.
<אילן שמש: בשלוש השנים האחרונות, קודם כל אגמנו כמה מערכות למערכת מחשוב מרכזית של המשרד כדי לאפשר לקבל תמונה קרובה ככל הניתן למציאות.
<אילן שמש: מה זה כמה מערכות?
<אילן שמש: שתבינו, המערכת הראשונה ששמעתם זה כמובן מרשם האוכלוסין.
<אילן שמש: כלומר, זה הבסיס, זה הבסיס שנותן לנו למעשה את האינפורמציה – ילד קיים, מספר תעודת זהות, ביישוב כזה, אלה ההורים, זו הכתובת, נקודה.
<אילן שמש: מכאן התחלנו לאגם מערכות מבתי הספר של משרד החינוך, כל מוסדות החינוך – זה הכי קל כי הם מופיעים בתוך מערכת משרד החינוך – אבל יש גם בתי ספר של רווחה, יש בתי ספר של התמ"ת, יש בתי ספר חרדיים לא מוכרים, יש בתי ספר נוצריים וערביים, את כל זה אנחנו מנסים לאגם.
יפעת שאשא ביטון: יש גם ילדים שכבר לא נשארים כאן אגב, שהם נולדים כאן והם בכלל שייכים לרשות.
יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאוד כאלה.
<אילן שמש: הכול ישנו אבל אנחנו מנסים לרכז את המידע הזה כדי שבסופו של דבר באותה רשות מקומית, מי שאחראי על הנושא, לפחות מערכת החינוך באותה רשות מקומית תקבל מידע ככל שניתן מהימן על מי האוכלוסייה שנמצאת אצלו, כדי שלא רק בגיל שלוש או בגיל שש הוא יבדוק אלא באופן שוטף.
<אילן שמש: הרי גם אם ילד עזב את בית הספר ונעלם מישהו צריך באיזשהו מקום לאתר אותו.
יפעת שאשא ביטון: אילן, זה יפה להגיד את זה אבל יש פרקטיקה, נגעתי בה על קצה המזלג – ושוב, זה בגלל הרבה מאוד שעות של מחשבה בשלושה-ארבעה ימים אחרונים.
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר: יש לנו מערכות, אנחנו יודעים לתת תמונת מצב - - -
<אילן שמש: היא לא מדויקת.
יפעת שאשא ביטון: ברגע שאתם יודעים תמונת מצב של כמה ילדים נרשמו בתוך המערכת, אתם לא עושים שום בדיקה לגבי אותם ילדים שאתם יודעים שהיו צריכים להירשם אבל לא נרשמו?
יפעת שאשא ביטון: או, הרשות לא עושה שום בדיקה לגבי אותם ילדים שהם יודעים שהיו צריכים להירשם אצלם במערכת אבל לא נרשמו?
<אילן שמש: חובתנו באופן שוטף, מידי, כל יום, כל יום, להעביר לרשות המקומית את המידע הזה כאשר הוא קיים אצלנו.
<אילן שמש: כאשר אנחנו רואים שיש לנו נער שרשום ברשות מסוימת והוא לא לומד בשום מערכת, האינפורמציה הזאת היא גלויה לרשות המקומית, למחלקת החינוך שלה, לקב"ס, חד-משמעית.
<אילן שמש: הרי זו המערכת הקב"סית החדשה שפותחה – בשביל מה עשינו אותה?
<אילן שמש: זה נכון שהקב"ס מקבל ככה כמויות של ילדים ומתברר שמתוך זה 5% בכלל כבר לא גרים ברשות הזאת - - -
יפעת שאשא ביטון: שזה הבשורות הטובות.
<אילן שמש: כלומר, המידע הוא קצת מלוכלך, הוא לא מדויק.
יפעת שאשא ביטון: המידע הוא לא מלוכלך.
יפעת שאשא ביטון: המידע הוא לגבי אותם ילדים שלא נמצאים, עכשיו אנחנו בודקים מי נמצא ברשות אחרת – זו הבשורה הטובה, עברו דירה ולא עדכנו – מי שנמצא ברווחה, מי שנמצא בטיפול ביתי או חינוך ביתי בגלל מחלה, שלא נדע.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו יכולים למפות את התמונה ואז לבדוק אם יש לנו איזה ילד שאף אחד לא יודע מה קורה אתו.
<אילן שמש: זה כבר התפקיד של הרשות.
<אילן שמש: אנחנו יכולים להעביר את המידע הזה לרשות.
<אילן שמש: המידע הוא קצת מלוכלך, אנחנו מבינים גם למה, תפקיד הרשות בסופו של דבר הוא להתחיל לאתר את הילדים האלה, לחפש אותם, ואני חייב להגיד שזה לא דבר פשוט.
<אילן שמש: זה לא דבר פשוט כי כאשר מדובר בילד שאנחנו יודעים שהוא נשר מבית ספר "איקס" ברשות והוא כבר שלושה-ארבעה חודשים לא לומד אז יודעים מי ההורים שלו, הוא מוכר, ישנם ילדים שלא נרשמו אף פעם למערכת חינוך.
יפעת שאשא ביטון: עליהם אני שואלת, עליהם בדיוק אני שואלת.
יפעת שאשא ביטון: הרי אלה שבתוך המערכת – אני יודעת איפה הם.
<אילן שמש: חבר'ה, לחפש אותם זו משימה לא פשוטה, בואו נהיה הוגנים.
<אילן שמש: אנחנו עשינו כמה פעמים - - -
יפעת שאשא ביטון: מה זה "משימה לא פשוטה"?
יפעת שאשא ביטון: רגע, אז אנחנו מוותרים?
יפעת שאשא ביטון: מה זו משימה לא פשוטה?
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להבין, אילן.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר שנכון שיש נון אחד גדול על כולנו, נון אחד גדול.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה, כשלנו כישלון חרוץ, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: אם ילד הצליח להיעלם בתוך המדינה שלנו – כשלנו.
יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו עכשיו לא עסוקים באיך אנחנו מתגוננים, כל אחת מהמערכות, אנחנו מנסים לראות איפה אנחנו תופרים טוב את הדברים כדי ששום ילד לא יחמוק מאתנו.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא כזה: יש ילדים שלא נרשמו למערכת החינוך, לא נרשמו, לא הגיעו בגיל שלוש, זו הנקודה הראשונה, או אחר כך בכיתה א', אנחנו רואים שהם לא שם – מה אנחנו עושים אתם?
<אילן שמש: דבר ראשון, מדווחים לרשות.
<אילן שמש: אני בירושלים, במשרד החינוך, לא מתחיל לחפש את הילד באילת, בבאר שבע וכן הלאה.
<אילן שמש: קודם כל יש ברשות - - -
יפעת שאשא ביטון: בטח שכן, יש לכם מערכת אוטומציה.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, אני חשבתי שזה צריך להיות הפוך.
יפעת שאשא ביטון: אני, כמי שמשבצת בתוך הרשות, מקבלת את מצבת התלמידים שנרשמו אצלי, אני רואה שחסרים לי 50 ילדים ברישום לגנים, אני אומרת: אוקיי.
יפעת שאשא ביטון: אז אני יודעת.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה שבבדיקות שלנו ידענו על חלק מהילדים, ידענו גם כי זה מקום קטן יחסית, שהם נמצאים ברשויות סמוכות וכו', אבל יש ילדים שאני חשבתי שאני מעבירה אליכם, למערכת החינוך, ואתם בודקים באוטומציה ורואים: אה, נכון, הוא לא משובץ בקריית שמונה, הוא משובץ ברעננה.
<אילן שמש: זה המקרה הקל.
<אילן שמש: אני אומר שוב פעם, כאשר מדובר בילד שבמערכות שלנו – הרי המערכת שלנו היא מערכת שבאיזשהו מקום מסנתזת חלק גדול מהמערכות – אנחנו יודעים שיש ילד שגר ביישוב "איקס" לפי מרשם האוכלוסין לא לומד בשום מקום, לא נרשם, מה אנחנו עושים?
יפעת שאשא ביטון: אז איפה הוא?
<אילן שמש: מה אנחנו עושים, אני מספר לכם.
<אילן שמש: הדבר הראשון - - -
<צביקה גנדלמן: זו הבעיה הקלה.
<צביקה גנדלמן: אם הילד כבר במערכת אז זו כבר בעיה פשוטה.
<אילן שמש: אם הוא במערכת אין לנו בעיה.
<צביקה גנדלמן: הבעיה היא שהילד רשום במשרד הפנים והוא לא במערכת.
<ורד וינדמן: כל הילדים אמורים להיות במערכת, כל הילדים.
<צביקה גנדלמן: אבל הוא לא במערכת, זה הסיפור.
<ורד וינדמן: ילד שמגיע לגיל לימוד חובה חייב להיות במערכת.
<צביקה גנדלמן: אם הוא במערכת החיים קלים.
<אילן שמש: אני מאוד רוצה את זה גם כן.
<אילן שמש: אנחנו משרד החינוך, הדבר הראשון שאנחנו רוצים הוא שכולם יהיו בתוך המערכת, אבל חבר'ה, אנחנו חיים במדינה שישנם - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל מה, אתם מתעסקים רק במקום הקל של ילדים שכבר נרשמו.
<אילן שמש: הדוגמה הזאת היא לא דוגמה אחת.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה אתה אומר עכשיו?
יפעת שאשא ביטון: אילן, אתה לא שם לב מה אתה אומר עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: אגב, הוא לא מדבר על הילדים שבתוך המערכת כי הוא אמר: יש ילדים שנמצאים במרשם האוכלוסין במקום "איקס" אבל הם לא לומדים בשום מקום, אנחנו לא יודעים לומר איפה הם לומדים אבל זה בדיוק הילד הזה, זה בדיוק המקום להדליק אור אדום ולהגיד: חברים כולם, יש לנו פה ילד שנעלם מהעין.
יפעת שאשא ביטון: יופי, זה הדבר הראשון.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו זה שאתה אומר: אתם יודעים, זאת לא הדוגמה היחידה, אתה רק מחזק את זה שאנחנו יושבים כאן ומדברים על הילד ההוא מחדרה, אבל יש לנו הרבה ילדים כאלה כמו הילד הזה מחדרה, שאף אחד לא יודע מה עלה בגורלם, אף אחד לא יודע מה קורה אתם בכלל.
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו כבר בשלבים הראשונים – ואני הלכתי למקום הקל אגב של מערכת החינוך, מה קורה בשלוש שנים האלה, מה קורה בשלוש שנים האלה שבין הלידה לבין זה שהוא נכנס לתוך מסגרת שאנחנו יודעים שהיא חינוך חובה, כי המסגרות הרי מלידה עד גיל שלוש הן מסגרות שהן לא בחוק חינוך חובה, מי שרוצה שולח ומי שלא לא, כל אחד עושה עם זה כטוב בעיניו.
יפעת שאשא ביטון: אז אני מראה שאפילו במקום הקל כביכול אנחנו לא מתפקדים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתפקדים במקום שכבר יש לנו את הנתונים, יש לנו את המספרים, אנחנו יודעים מי צריך להגיע, אנחנו יודעים שהוא לא הגיע ואנחנו לא שם כדי לחפש אותו.
<אילן שמש: אני לא אסתור את דבריך, זה נכון, אנחנו גם יודעים את זה.
<אילן שמש: אנחנו מאוד משתדלים, מאוד משתדלים לפחות לנסות ולאתר את אלה שאנחנו מצליחים.
<אילן שמש: כשאני בא ואומר שאנחנו מאוד משתדלים, יש דרכים שאנחנו כבר לא מסוגלים כי אין לנו את היכולת לזה, בואו נהיה הוגנים עם המציאות.
יפעת שאשא ביטון: אז למי יש?
יפעת שאשא ביטון: אני לא מפנה את זה אליך, אני מפנה את זה לשולחן.
יפעת שאשא ביטון: מי כן יכול לאתר את הילדים?
<אילן שמש: יש לנו כן מחשבות.
<אילן שמש: אני לא בא להכחיש את האמת.
<אילן שמש: אני לא בא להגיד שהדוגמה שקרתה עכשיו בחדרה היא לא אור אדום למשהו שבאמת קיים לא רק כמקרה בודד אקראי שקרה.
<אילן שמש: המציאות מורכבת בנושא הזה ואנחנו רוצים למצוא את הפתרונות, כשאני בא ואומר חד משמעית: אנחנו לוקחים אחריות ואנחנו מבינים שיש לכל אחד מאתנו איזושהי אחריות בכל המשחק הזה ואנחנו רוצים לשפר את עצמנו, ללמוד את הלקחים ולשפר את עצמנו, חד משמעית.
<אילן שמש: אני אומר שוב פעם, לא מדובר באוכלוסייה שקלה לאיתור.
<אילן שמש: אנחנו צריכים להשקיע בזה אמצעים אחרים קצת, שונים קצת, מתוחכמים קצת יותר ולא מספיק הצלבת המידע הזה, היא לא מספיקה.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע שבמקרה של הילד הזה אני דווקא מוצאת שזה היה מאוד פשוט כי ידעו איפה ההורים שלו, היתה להם כתובת.
יפעת שאשא ביטון: הילד לא הגיע למערכת החינוך, מגיעים אליהם הביתה, רואים איפה הם נמצאים.
יפעת שאשא ביטון: על פניו זה מאוד מאוד פשוט.
יפעת שאשא ביטון: זה לא ילדים שאנחנו צריכים לחפש אותם - - -
<אילן שמש: זה מקרה כשל נוראי.
<אילן שמש: אני חייב להגיד, המקרה הזה הוא מקרה כשל נוראי אמיתי.
יפעת שאשא ביטון: זה נורא.
יפעת שאשא ביטון: אז אם אותו אנחנו פספסנו, באמת אני אומרת, אלוהים ישמור, אני לא רוצה לחשוב איזה מקרים אחרים אנחנו מפספסים פה שאותם באמת יותר קשה לאתר, ואנחנו יודעים שלא כל הילדים מוגנים בתוך הבתים שלהם ובגלל זה גם הארץ הזדעקה כשגילינו שהילד הוחזק בבידוד 14 שנים, רצו הסרטים הכי נוראיים בראש.
יפעת שאשא ביטון: רק בוועדה הזאת אנחנו נמצאים מדי שבוע ורואים מה יכול לקרות.
יפעת שאשא ביטון: במקרה הפשוט הזה בודקים איפה הילד רשום, איפה המשפחה שלו, יש כתובת, מגיעים, מוצאים את הילד בבית, לא אחרי 12 שנה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתפקדים, בקיצור, אנחנו לא מתפקדים והמטרה היא שאנחנו נראה איך אנחנו כן סוגרים את הפערים האלה.
יפעת שאשא ביטון: זאב, בבקשה, ולאחר מכן ורד.
<זאב גולדנבלט: אני חושב שאסור לנו כאן בוועדה לעסוק במקרה הפרטי אלא להתמקד דווקא בנושא העקרוני והמהותי - - -
יפעת שאשא ביטון: זה רק מקרה בוחן.
<זאב גולדנבלט: ולהשתמש באותו מקרה רק כפלטפורמה, כפי שאנחנו עשינו את זה, כדי להציף נושא הרבה יותר רחב יריעה מאשר ממה שנדמה כאן או ממה שמצטייר כאן בוועדה.
<זאב גולדנבלט: אני חושב שהבעיה המרכזית היא חוסר שליטה ומעקב אחרי שיבוץ כלל ילדי ישראל במוסדות חינוך.
<זאב גולדנבלט: זאת הבעיה.
<זאב גולדנבלט: יו"ר הוועדה אמרה לפני כמה דקות שאם ילד אחד נעלם כשלנו כמערכת.
<זאב גולדנבלט: מה יגידו היושבים כאן אם אני אדבר על אלפים, ולא על אלף אחד או אלפיים?
<זאב גולדנבלט: כדי להבהיר למה אני חותר – רק בירושלים, לפחות לפי המידע שיש ליו"ר ועד ההורים של ירושלים, מדובר בכמעט 10,000 תלמידים.
<זאב גולדנבלט: 10,000 תלמידים – אתם שומעים את זה?
<זאב גולדנבלט: שמיים מזדעזעים.
יפעת שאשא ביטון: 10,000 ילדים שאנחנו לא יודעים - - -
<זאב גולדנבלט: שלא יודעים באיזה מוסד חינוכי הם משובצים, אם הם בכלל משובצים.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שחלקם משובצים ויכול להיות שחלקם בכלל לא.
<זאב גולדנבלט: נכון, התשובה היא נכון.
<זאב גולדנבלט: חמור לא פחות, בשבוע שעבר היה דיון בוועדת החינוך, מעבר למסדרון, על 5,000 תלמידים שיודעים איפה הם גרים, בפזורה הבדואית, ולא משובצים, לא משובצים בידיעה, תוך עשיית פלסתר לחוק חינוך חובה.
<זאב גולדנבלט: המערכת יודעת ושותקת.
<זאב גולדנבלט: אני חושב שאם רשות האוכלוסין, משרד הפנים והביטוח הלאומי – כי במדינת ישראל כל הורה אוהב לקבל את הכסף אז בדרך כלל הביטוח הלאומי יודע בדיוק איפה יש ילדים ומי מקבל את התמורה, או את הסיוע, כדי לגדל אותם – אם אותן רשויות היו מעדכנות את משרד החינוך ואת הרשויות המקומיות באופן שוטף, לפחות אחת לשנה, על מיקום של הילדים, על כמות הילדים שבעבורם המדינה משלמת כסף, חלק גדול מהבעיה היה נפתר.
יפעת שאשא ביטון: עניין הפרטיות יכנס לך כאן עכשיו שוב.
<זאב גולדנבלט: יכול להיות אבל זה קיים מכיוון שזה בין משרדי ממשלה לבין עצמם.