GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: כשאני אומרת לכל מוסד חינוכי, מבחינתי זה כולל גם צהרונים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אנחנו חייבים להשתחרר מהתפיסה של לתת איזשהו פתרון נקודתי כל פעם בכל מסגרת מחדש.
יפעת שאשא ביטון: אין צורך לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר יושבים מספיק זמן כדי לבנות מערך שבסופו של דבר אנחנו נדע להקיש ממנו גם למסגרות האחרות.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של הצהרונים אמנם נדון בבג"ץ.
יפעת שאשא ביטון: הייתה החלטה שהיא אולי החלטת ביניים, אבל בכל מקרה אני חושבת שעם בג"ץ ובלי בג"ץ, אנחנו צריכים ללכת למהלך שבסופו של דבר בצהרונים ידעו להתנהל על סמך מה שאנחנו בעצם יצרנו כמתווה במערכות האחרות.
יפעת שאשא ביטון: המסגרות צריכות להיות מונגשות, המסגרות צריכות להיות מותאמות כחלק מתפיסת עולם וכחלק מאורח החיים בכל אחת מהן ולא כי עכשיו אנחנו צריכים לתת פתרון נקודתי לילד כזה או אחר.
יפעת שאשא ביטון: היה לי מאוד חשוב לומר את הדברים האלה כדי שמצד אחד לא ייראה שאנחנו ממחזרים את הדיונים כי אנחנו לא עושים זאת.
יפעת שאשא ביטון: מבחינת המענה, אנחנו צריכים לתת מענה דיפרנציאלי ולהתאים את זה לגילאים השונים אבל מצד שני אנחנו צריכים לזכור שאנחנו הולכים לכיוון של הנגשה והתאמה בכלל בכל מקום בו נמצאים ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אני רואה את זה מחלחל במקומות בהם יש מודעות ויש נכונות ואנחנו חייבים את שניהם כי אחרת זה לא עובד.
יפעת שאשא ביטון: זה מחלחל גם מעבר למוסדות החינוך.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אנחנו רואים את זה בימי הולדת כאשר הורים לילדים שהם לא אלרגיים יודעים לעשות את ההתאמות ועושים זאת באהבה כי יש ילד אלרגי בגן או בכיתה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת ששם אנחנו צריכים להיות.
יפעת שאשא ביטון: כשכולנו נהיה שם, אנחנו בהחלט נצליח גם לתת את המענה בהתאם.
יפעת שאשא ביטון: טרם פתיחת הדיון, משהו לפרוטוקול.
יפעת שאשא ביטון: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה, אם יעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים עליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים וככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לזולתו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל עם משרד החינוך.
<עירית ליבנה: בוקר טוב.
<עירית ליבנה: אכן כן, זאת הייתה גם הכוונה שלנו, כמו שציינת, שהתייחסות לילד אלרגי, ברגע שהוא ילד, הוא במסגרת שהיא לא סופר פרטית, המדיניות, השיח הציבורי, ואמרה קודם רויטל ואני מקבלת.
<עירית ליבנה: הבעיה היא לא כל כך עם הילדים עצמם אלא עם הציבור ועם ההורים האחרים שאין ובזכות מה הגננת אומרת לי כך או אחרת.
<עירית ליבנה: זה עלה כאן וזה יעלה.
<עירית ליבנה: אני חושבת שהתפיסה היא תפיסה של הילד והמענים השונים שניתנים.
<עירית ליבנה: אנחנו לא אוהבים את הפתרון שקיים היום, לא חברתית, לא כלכלית ולא ארגונית.
יפעת שאשא ביטון: הפתרון של הסייעת?
יפעת שאשא ביטון: הוא גם לא פתרון.
<עירית ליבנה: הוא לא פתרון.
<עירית ליבנה: הוא המצאה ישראלית.
<עירית ליבנה: אנחנו בודקים איך אנחנו באמת נותנים את הפתרון הנכון ביותר שהוא ישים חברתית וגם ערכית, מעבר לצד הארגוני והכלכלי.
<עירית ליבנה: אנחנו יושבים ביחד.
<עירית ליבנה: התפיסה שלנו עכשיו היא הצהרונים, גן הילדים, בתי הספר ויש התייעצות משותפת למשרד הבריאות ומשרד הכלכלה איך מנקים את המסגרת החינוכית מאותו אלרגן באותו ילד.
<עירית ליבנה: זה קודם כל.
<עירית ליבנה: כמו שאת אמרת, לחשוב איך מחנכים מחדש את המערכת להתנהג בהתאם לחוזר המנכ"ל שעובר שינוי, שדרוג ודיוק בעקבות הבג"ץ של הצהרונים כי לכך נדרשנו.
<עירית ליבנה: זה לדייק אותו.
<עירית ליבנה: גם לגבי הגנים, אנחנו קצת פחות הדגשנו, אנחנו עושים את התיקונים האלה לקראת החוזר.
<עירית ליבנה: את אותו חוזר אנחנו מעבים, מתקנים, כך שיהיה מותאם.
<עירית ליבנה: בדיוק כמו שאת אמרת, המסגרת היא מסגרת, הילד הוא ילד והאחריות קיימת.
<עירית ליבנה: הסייעות עדיין קיימות, אבל אני רוצה להדגיש כאן שאנחנו מנסים למצוא את החלופה האחרת.
<עירית ליבנה: לא מבטלים את מה שיש ועוברים למשהו חדש אלא בהדרגה.
<עירית ליבנה: אחד הדברים עליו אנחנו מדברים הוא שבגן ילדים אחד אין יותר משתי סייעות רפואיות בכלל.
<עירית ליבנה: אני מקבלת תלונות, השר מקבל תלונות, והורים לא שולחים את הילדים בהפגנתיות והכול בסדר וכל הורה יחליט מה לעשות, אבל זאת מדיניות שקיבלנו.
<עירית ליבנה: כאשר יש אחת, היא נותנת מענה לכולם.
<עירית ליבנה: במוסדות חינוך, בבתי ספר, אם יש אפשרות – אני לא אומרת לצמצם – לבדוק את המענה על ידי בן אדם או דמות אחת שתיתן יותר, תהיה יעילה יותר, ולאט לאט תעביר את השרביט לאותו צוות שנמצא.
<עירית ליבנה: זאת המגמה שלנו, באמת כדי לחנך את הסביבה ולאפשר לילד.
<עירית ליבנה: במקביל אנחנו הגענו, וזה חוזר מנכ"ל שפורסם בספטמבר והוא יהיה משודרג, מי לוקח את הנושא.
<עירית ליבנה: נושא המניעה עלה ויהיו כללים.
<עירית ליבנה: אנחנו נכשיר את כולם.
<עירית ליבנה: ישבו כאן קודם ודיברו – אנחנו כבר בקשר עם מד"א – על הכשרה חותכת כאשר חלק תהיה אינטראקטיבית.
<עירית ליבנה: נושא ההתנסות יהיה ואנחנו נפתור את זה.
<עירית ליבנה: בחוזר המנכ"ל כתוב מה נרצה במניעה, איך אני מתפקד בשעת חירום, ולענות לרויטל – לא, לא יהיה שם של עירית ליבנה נותנת את הזריקה אלא הצוות החינוכי.
<עירית ליבנה: אנחנו אומרים הצוות החינוכי.
<עירית ליבנה: כולם יקבלו את ההכשרה וכל אחד מהם בשעת חירום יוכל לתת את העזרה.
יפעת שאשא ביטון: זה מחייב את הצוות החינוכי?
יפעת שאשא ביטון: יש את לא תעמוד על דם רעך שבעיני הוא בלי שום קשר, אבל זה מחייב את כולם?
<עירית ליבנה: לקבל את ההכשרה, את כולם.
יפעת שאשא ביטון: לתת את המענה.
<רויטל לן כהן: כתוב שם "רשאי".
יפעת שאשא ביטון: תאמינו לי, יש לי סדרה של שאלות.
<רויטל לן כהן: זה אומר שהוא לא חייב.
יפעת שאשא ביטון: תני לי לחדד את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת לאן אני רוצה להגיע.
<עירית ליבנה: לחייב בן אדם להציל חיים, זה לא יהיה כתוב.
<עירית ליבנה: זה לא כתוב בשום מקום.
<עירית ליבנה: אין לחייב בן אדם להציל חיים.
<עירית ליבנה: אנחנו נעים בין היכולת שלנו לחייב אותו כפי שאת אומרת או להכשיר אותו כך שהוא יכול להיות מסוגל לתת את הטיפול הזה שנראה לנו טריביאלי אבל הגענו להסכמה קודם כל עם הסתדרות המורים, שזה היה מהלך כי הם מבינים את זה.
<עירית ליבנה: אנחנו מחדדים את הנושאים.
<עירית ליבנה: לדעתי לא כתוב בחוזר החדש "רשאי".
יפעת שאשא ביטון: אלא?
<קריאה: יש לתת לו טיפול ראשוני.
<עירית ליבנה: יש לתת את הטיפול הראשוני.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אומרת שחובה על אדם.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את המורכבות.
<קריאה: בחוזר כתוב שיש לתת לו טיפול ראשוני.
<רויטל לן כהן: יש לתת, זה כמו רשאי.
<עירית ליבנה: קודם כל, עצם זה שאנחנו מכשירים את כולם, אנחנו ניתן להם גם את המסוגלות והם יתנסו בפועל איך מזריקים.
<עירית ליבנה: אנחנו רוצים לקוות שלא יהיה מקרה כזה.
<עירית ליבנה: אם מישהו התעלף לפני הילד, וזה גם יכול לקרות, זה בדיוק מה שאת ציינת, זה לא יהיה מסומן אדם אחד שזה יהיה התפקיד שלו אלא עובדי המוסד החינוכי או כל צוות הגן או הצהרון וכולי.
<עירית ליבנה: אי אפשר לחייב מישהו להזריק.
יפעת שאשא ביטון: ברור, אבל אני אומר לך לאן אני רוצה להתקדם.
<אילן פרץ שי: המילה רשאי היא רק לגבי הזעקת איש צוות נוסף.
<אילן פרץ שי: זה מתוך התפיסה שיש ההבדלים בין אדם.
<אילן פרץ שי: לא מדובר כאן באנשי צוות רפואי אלא באנשי צוות הוראה.
<אילן פרץ שי: יכול להיות מורה שמבחינת אופיו הוא יותר מתאים לתת את הטיפול ויש מישהו אחר שיותר חושש מדם.
<אילן פרץ שי: לכן יש את העניין הזה של רשאי.
<רויטל לן כהן: רשאי להזעיק מישהו נוסף.
יפעת שאשא ביטון: את לוקחת את הדיון למקום שאני לא רוצה ואני אומר לכם למה.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור שלי כרגע הוא לא ב-רשאי או יש לתת לו וכולי.
יפעת שאשא ביטון: אני במה שאתו יצאנו בראשית הדרך וזה הסיפור של נאמני בריאות.
יפעת שאשא ביטון: יש צוות בבית ספר, וזה לא פוסל או גורע משום דבר שאמרת עד עכשיו, שכולם חייבים לקבל את ההכשרה.
יפעת שאשא ביטון: אם למורה יש עכשיו ילד שקיבל התקף אלרגיה והוא עבר את ההכשרה והוא מסוגל, הוא מרגיש שהוא מסוגל כי יש כאלה שלא מסוגלים, הוא נותן את המענה ואם לא, יש לו כתובת למי לפנות.
יפעת שאשא ביטון: זה חשוב לי שיהיה בבית ספר.
<עירית ליבנה: אתמול הבהרתי את זה למנכ"ל.
<עירית ליבנה: אמרתי בדיוק את מה שאת אומרת.
<עירית ליבנה: קודם כל, המענה הראשוני צריך להיות על ידי כולם.
<עירית ליבנה: זה לא יהיה אדם אחד.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק מה שאני אומרת, שיהיו עוד נאמני בריאות.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק הרעיון.
יפעת שאשא ביטון: יש לי צוות בבית ספר.
יפעת שאשא ביטון: אמרו להחזיר את האחיות אבל אני לא רצה אתך לנושא של האחות ואת יודעת למה?
יפעת שאשא ביטון: כי ישבה אתי בדיון אחות בית ספר לפני שבוע וחצי – היינו בצפון בנושא של תכנית הגליל - ואת יודעת מה הדבר הראשון שעלה לי בראש?
יפעת שאשא ביטון: מה קורה אם יש ילד שזקוק לה עכשיו והיא לא במקום.
יפעת שאשא ביטון: לא כי אני זלזלתי חס וחלילה אלא מתוך החשיבה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להפסיק את המצב שילד תלוי בבן אדם אחד, שאם הסייעת לא מגיעה, אז לא שולחים את הילד לבית הספר או לגן, ואם נאמן הבריאות לא נמצא, אין מי שייתן מענה.
יפעת שאשא ביטון: כמו שיש לנו בבית ספר נאמנים של הרבה מאוד דברים, צריך להיות צוות שתמיד יש גיבוי אחד לשני, שהוא מקבל את ההכשרה בצורה יותר יסודית ומדוקדקת מאשר האחרים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, הוא יכול גם להיות מתוגמל.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לומר לך שגם אם נתגמל קצת את נאמני הבריאות, זה יעלה פחות מכל הסייעות שאנחנו מכניסים היום לתוך המערכת.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נחשוב מערכתית נכון, אנחנו יכולים לייעל את זה גם מבחינת איכות המענה שאנחנו נותנים וגם מבחינה כלכלית לצורך העניין למי שאולי יצליחו לשכנע אותו שזה הכי נכון.
יפעת שאשא ביטון: השאלה אם אנחנו הולכים לשם.
<עירית ליבנה: אנחנו מוכנים.
<עירית ליבנה: לזה נוסף גם החינוך של כולם.
<עירית ליבנה: אם אנחנו נצליח בכך שכל אימא תשאל מה מותר ומה אסור ותציית לזה, אנחנו יכולים לעשות הרבה.
<עירית ליבנה: תשעים אחוזים מההצלחה שלנו היא ההיענות של הסביבה.
<עירית ליבנה: עשרת האחוזים הנוספים הם ההכשרה, מתן בחירום והגיבוי האחד של השני.
<נעמה קציר שמואלי: אז השמונים אחוזים הם כאילו עוד עשרה אחוזים, זה גם מה קורה, ההנחיות שהצוות נותן בשטח להורים.
<נעמה קציר שמואלי: לא שהכול הוא על בסיס רצון טוב והבנה של ההורים.
<עירית ליבנה: ברור.
יפעת שאשא ביטון: הבשורה הטובה היא שיש היום יותר מודעות.
יפעת שאשא ביטון: גם במקומות בהם יש ויכוח, זה חלק מהתהליך שמעלה למודעות.
יפעת שאשא ביטון: אתם רואים שיש התחלה של התכנסות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהתהליך הציבורי או החינוך של כולם הוא מאוד מאוד משמעותי כדי לתת לזה את האימפקט שאנחנו רוצים שיהיה, שזה באמת יהיה כאן על השולחן בצורה מחודדת כאשר כולם יודעים מה מצופה מכל אחד מהם.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שיש לזה משמעות מאוד מאוד גדולה.
יפעת שאשא ביטון: כמו שאמרתי קודם, אני לא יודעת אם את היית בדיון הקודם, זה כשלעצמו מוריד מתח.
יפעת שאשא ביטון: הוא מוריד מתח לא רק מההורים של הילדים האלרגיים אלא גם מההורים שאין להם ילדים אלרגיים כי הם רואים את ההתייחסות של בית הספר וזה בסופו של דבר מקרין על הכול.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שיש כאן שלושה מישורים שאנחנו מעלים כאשר האחד הוא הנושא של החינוך הציבורי, של הסביבה.
יפעת שאשא ביטון: הנושא השני הוא הכשרה של כל הצוותים כך שכל אחד צריך ויכול לתת מענה, לפחות מבחינת ההכשרה שהוא קיבל.
יפעת שאשא ביטון: הנושא השלישי הוא נושא של נאמני בריאות.
יפעת שאשא ביטון: אם הוא לא יהיה, התהליך יהיה לוקה בחסר והורים לא יקבלו אותו, ובצדק, כי אנחנו לא נצליח באמת לתת את מידת הביטחון בה אנחנו רוצים.
<עירית ליבנה: אנחנו מנסים לפתור אבל יש מקומות שעדיין מסרבים לקבל ילדים ללא סייעת ומחתימים הורים על כל מיני מסמכים למיניהם.
יפעת שאשא ביטון: במוסדות חינוך?
<נעמה קציר שמואלי: בצהרונים.
<עירית ליבנה: בצהרונים.
<נעמה קציר שמואלי: גם בגני ילדים.
<רויטל לן כהן: גם במוסדות חינוך רשמיים.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל, אסור להם והבג"ץ גם אומר שאסור להם.
יפעת שאשא ביטון: שנית, כמו שאמרתי בפתיחה, התהליך שאנחנו עושים כאן אמור להקרין על הכול.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אנחנו לא ממציאים את הגלגל כל פעם מחדש עבור כל מסגרת.
יפעת שאשא ביטון: כל מה שאנחנו מייצגים כאן, צריך להיות מוקש אחר כך גם למסגרות האחרות.
יפעת שאשא ביטון: כל – סליחה שאני אומרת – החוכמולוגים שלקחו את הטופס, לקחו אותו על בסיס משרד הכלכלה.
יפעת שאשא ביטון: הם לקחו טופס של משרד הכלכלה במסגרת שהיום מפוקחת על ידי משרד החינוך ובכלל מופעלת על ידי השלטון המקומי.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, יצרו הכלאה.
יפעת שאשא ביטון: אבל בסדר, יש את הבג"ץ ואנחנו משאירים את זה כרגע בצד.
יפעת שאשא ביטון: במערכת החינוך הפורמלית יש מוסדות שמרשים לעצמם לא לקבל ילד אלרגי<
<קריאה: אתם מדברים רק על בתי ספר או גם על גני ילדים?
יפעת שאשא ביטון: עירית, מה קורה במקרה שיש ילד כזה?
יפעת שאשא ביטון: מה קורה כשיש מוסד כזה שלא מקבל ילד אלרגי?
<עירית ליבנה: הוא יטופל.
יפעת שאשא ביטון: הוא מחויב, נכון?
<רויטל לן כהן: באה המפקחת ואומרת להורה: אתה באמת רוצה שהילד שלך יהיה במקום שלא רוצה אותו?
<קריאה: בדיוק כך.
יפעת שאשא ביטון: אני כאן, וזה בפרוטוקול, מבקשת מכם להפנות אלי את המקרים האלה.
יפעת שאשא ביטון: מקרה של מוסד חינוכי שלא רוצה לקבל ילד אלרגי.
<קריאה: יש כאן אימא כזאת.
<רויטל לן כהן: אם במקרה מישהו ידע להגיע אלינו ואנחנו הגענו אליו, אז פתרנו בעיה נקודתית.
יפעת שאשא ביטון: אסור להם להפלות.
<רויטל לן כהן: אנחנו יודעים.
<רויטל לן כהן: הם לא מוכנים להגיד ברחל בתך הקטנה לצוותים שאסור להם.
<רויטל לן כהן: הם לא מוכנים להגיד את זה.
יפעת שאשא ביטון: זה כתוב וזה בחוק.
יפעת שאשא ביטון: החוק אומר משהו מאוד מאוד ברור.
יפעת שאשא ביטון: הנהלים של משרד החינוך הם מאוד מאוד ברורים ומשרד החינוך יושב כאן ואומר שהוא עומד מאחורי מה שאנחנו ביקשנו.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, כך המערכת צריכה לפעול.
יפעת שאשא ביטון: זה נכון לגבי הנושא הזה ולגבי נושאים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: אם מישהו עובר על החוק, אם אנחנו לא נדע, לא נוכל לנחש שמישהו החליט שלא בא לו לקיים את הנוהל.
<אביבית ברקאי - אהרונוף: הם יודעים.
<אביבית ברקאי - אהרונוף: השאלה מה הם עושים כשהם יודעים.
<אביבית ברקאי - אהרונוף: השאלה איזה כלים אופרטיביים יש להם כדי לפעול מול הגננת שמסרבת לקבל ילד עם אלרגיה.
יפעת שאשא ביטון: אין דבר כזה.
יפעת שאשא ביטון: מחייבים אותה.
<רויטל לן כהן: אני אומרת לך שבפועל זה לא נכון.
<רויטל לן כהן: פנינו למפקחת והתשובה של המפקחת הייתה: אתם באמת רוצים שהילד שלכם יהיה במקום בו לא רוצים אותו?
יפעת שאשא ביטון: את זה שמעתי.
יפעת שאשא ביטון: פניתם אלי?
יפעת שאשא ביטון: פניתם לאיזושהי סמכות במשרד החינוך?
<רויטל לן כהן: פנינו לסמכות במשרד החינוך.
<רויטל לן כהן: בוודאי.
<יהודית אייזנשטט: אני פניתי למשרד הבריאות.
<יהודית אייזנשטט: לי זה קרה.
<יהודית אייזנשטט: עד גיל שלוש, זה קרה כל שנה.
יפעת שאשא ביטון: עד גיל שלוש, זה לא חוק חינוך חובה.
<<יהודית אייזנשטט: > בגיל שלוש רשמתי אותו לגן ליד הבית, שיהיה הכי קרוב לבית אם משהו קורה.
<<יהודית אייזנשטט: קיבלו אותו.
<<יהודית אייזנשטט: הוא כבר הכיר את הסייעת במהלך החופש.
<<יהודית אייזנשטט: היא התחילה לעבוד ממש שבועיים לפני שנת הלימודים.
<<יהודית אייזנשטט: התקשר המנהל ואמר שהוא חוזר בו ולא מקבל את הילד.
יפעת שאשא ביטון: גן פרטי?
<<יהודית אייזנשטט: > לא.
יפעת שאשא ביטון: גן של משרד החינוך?
<<יהודית אייזנשטט: > נראה לי ממלכתי-חרדי.
<קריאה: מוכר שאינו רשמי.
<<יהודית אייזנשטט: > חב"ד.
<קריאה: חב"ד הוא לא מוכר שאינו רשמי.
יפעת שאשא ביטון: יש גם וגם.
יפעת שאשא ביטון: יש גם שמוכר שאינו רשמי וגם ממלכתי-דתי.
יפעת שאשא ביטון: חברים, יש כתובת.
יפעת שאשא ביטון: גם הוועדה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: תפנו את המקרים האלה ואנחנו נטפל בהם אישית.
<אמיתי שוחט: גם לנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
<אמיתי שוחט: זה בעצם התפקיד שלנו, אכיפת הדברים האלה.
<אמיתי שוחט: תפנו לעורך דין תומר רקטי.
<<יהודית אייזנשטט: > הבן שלי עם אלרגיה לקטניות שלא מוזכרת בחוזר מנכ"ל.
<<יהודית אייזנשטט: הוא התחיל את השנה בגן שהוא ממש קרוב לבית כך שגם אני יכולה להיות זמינה.
<<יהודית אייזנשטט: ביום הראשון לגן הגננת אמרה שזה בסדר, שהיא מוכנה לקחת אחריות.
<<יהודית אייזנשטט: ביום השני לגן היא החליטה שהיא מסירה אחריות, שהיא לא לוקחת אחריות, ואם אני רוצה להשאיר את הילד בגן – אני צריכה לשבת מחוץ לגן עד שידאגו לסייעת רפואית.
יפעת שאשא ביטון: זה לא חוקי.
<רויטל לן כהן: ברור שזה לא חוקי.
<נעמה קציר שמואלי: לא הבנתי את האמירה שהוא לא מוכר בחוזר מנכ"ל.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק הסיפור שאנחנו באים לתת לו מענה.
<<יהודית אייזנשטט: > פניתי למשרד החינוך.
<<יהודית אייזנשטט: פניתי לעירית ליבנה, אני מניחה שהיא זוכרת אותי, וקיבלתי ממשרד הבריאות, לאחר ועדת ערר שלישית, סייעת לשלוש שעות.
<<יהודית אייזנשטט: עכשיו נשאלת השאלה האם אלה שלוש שעות לצהרון, שלוש שעות לארוחת בוקר, למתי שלוש השעות האלה?
<<יהודית אייזנשטט: זה לא מספיק לילד.
<אביבית ברקאי - אהרונוף: היא נדרשה לחתום על מסמך בו היא בעצם משחררת אותם מאחריות.
יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת את המקרה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לעשות סדר.
<<יהודית אייזנשטט: > הגננת הוציאה אותו מהגן.
<<יהודית אייזנשטט: הוא התחיל גן חדש לפני יומיים.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לקבל את הפרטים של הגן?
יפעת שאשא ביטון: עירית, אסור שדבר כזה יקרה.
יפעת שאשא ביטון: מה זה גננת מחליטה את מי מתאים לה לקבל ואת מי לא מתאים לה?
<קריאה: הגננת פנתה להסתדרות המורים וקיבלה גיבוי, שהיא יכולה להוציא את הילד מהגן, שהיא לא מקבלת אותו והיא מסירה אחריות.
יפעת שאשא ביטון: זה לא עסק של הסתדרות המורים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שפעם אחת משרד החינוך יעמוד מול הסתדרות המורים ויגיד להם, חברים, אתם רוצים להגן על העובדים שלכם?
יפעת שאשא ביטון: הכול טוב.
<רויטל לן כהן: זאת מערכת ציבורית.
יפעת שאשא ביטון: אין לכם זכות להחליט איזה ילד נמצא במערכת ואיזה לא.
יפעת שאשא ביטון: הסתדרות המורים לא מחליטה על זה אלא משרד החינוך.
<<יהודית אייזנשטט: > הגענו לגן החדש, נדרשתי לכתוב על מסמך שאני לוקחת אחריות בין השעות 7:15 ל-10:00 בבוקר, אז הסייעת מגיעה.
<<יהודית אייזנשטט: אני נאלצתי לכתוב את המסמך כי הם מסירים אחריות ומקבלים גיבוי על הסרת האחריות הזאת.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת ממך לקבל את הפרטים גם של הגן הקודם ושל הגננת שהחליטה שהילד הזה לא מתאים לה בגן, וגם של הגן הנוכחי.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שמשרד החינוך יטפל בזה באופן אישי.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח אם תהיה פנייה להסתדרות המורים.
יפעת שאשא ביטון: עם כל הכבוד, יש גבול גם בסיפור הזה.
<עירית ליבנה: לדברי האימא.
<עירית ליבנה: יש רשימה של מזונות שנקבעה על ידי רופאים מומחים עם משרד הבריאות.
<עירית ליבנה: זו ועדה גדולה שקבעה לאיזה מזונות אפשר לא להכניס לגן ואחד מהם הוא הנושא של הקטניות.
<עירית ליבנה: יש זוקיני, יש אפרסקים, יש מזונות נוספים שיש רגישויות להם.
<עירית ליבנה: הייתה החלטה על רשימה שוועדת רופאים מומחים עם משרד הבריאות ישבו וקבעו מה הם המזונות להם המדינה תיתן.
יפעת שאשא ביטון: הבשורה הטובה היא שהמענה שאנחנו מבקשים, והרי משם התחלנו, הוא שניתן מענה לכולם.
יפעת שאשא ביטון: זה לא משנה אם הילד אלרגי לדבר כזה או אחר, אם הוא אלרגי לדבורים או למשהו אחר.
יפעת שאשא ביטון: ילד מגיב לאלרגיה, יש פתרון.
יפעת שאשא ביטון: גם אם זו הפעם הראשונה שהוא מגיב לאלרגיה, יש פתרון וזה לא משנה איזה אלרגן.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה חלק מהסיפור עליו דיברנו.
<נעמה קציר שמואלי: על פניו חוזר מנכ"ל, גם קיים, מנחה שבגן או בכיתה שיש בה ילד אלרגי, לא ייכנס האלרגן הרלוונטי.
<נעמה קציר שמואלי: זאת אומרת, על פניו ניתן היה לקבל את הילד הזה.
יפעת שאשא ביטון: מה זה על פניו?
יפעת שאשא ביטון: חייבים לקבל את הילד הזה.
<נעמה קציר שמואלי: אותה גננת הייתה צריכה לקבל את הילד ולהגיד שלא נכנס 1, 2, 3, 4.
<נעמה קציר שמואלי: לצורך העניין, חוזר מנכ"ל נותן את המענה בהיבט הזה אלא שהוא אולי לא מיושם כמו שצריך בשטח.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מחכים לפרטים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לנציגת מועצת התלמידים הארצית, סגנית יושב ראש מועצת התלמידים.
<עדי ואקנין: חוץ מהעובדה שאני נציגה במועצה הארצית, אני גם ילדה אלרגית.
<עדי ואקנין: אני רוצה לשאול.
<עדי ואקנין: כשנרשמים לבית ספר או לכל מוסד חינוכי אחר, בטופס הרישום כתוב אם אני אלרגית למשהו או לא.
<עדי ואקנין: אני נתקלתי במקרה שלי, שאני כתבתי עת נרשמתי לבית הספר בכיתה ז', וכתבתי אלרגית ל-1, 2, 3, ובית הספר שם לב לזה רק בכיתה י' עת הייתה לי תופעה אלרגנית בגלל האוכל שהוגש בחדר האוכל.
<עדי ואקנין: רשמתי שאני אלרגית ואני שואלת האם כל שאר הצוות בבית ספר שם לב לכך?
<עדי ואקנין: המחנכת שלי, רק בגלל שאני אמרתי לה שאני אלרגית לדברים מסוימים, ידעה על כך.
<עדי ואקנין: האם הדברים מועברים למחנכים ולצוות שעוסק בתלמידים?
יפעת שאשא ביטון: את אומרת שהם שואלים, אז שידעו מה לעשות עם זה.
יפעת שאשא ביטון: עירית, את רוצה להתייחס?
יפעת שאשא ביטון: זאת חלק מהתייחסות התכנית?
<עדי ואקנין: אני מסתובבת עם אפיפן.
יפעת שאשא ביטון: ואת כבר גדולה, את מודעת ואת יודעת לשמור על עצמך.
<עירית ליבנה: קודם כל, אנחנו דורשים מההורים, במקרה הזה אלה הורים, להצהיר מדי שנה על לקויות בבריאות.
<עירית ליבנה: כתוב בפירוש שיש ליידע את הגורמים הרלוונטיים.
<עירית ליבנה: מנהל בית הספר מיידע את הגורמים הרלוונטיים, את המורים הרלוונטיים שעובדים עם אותם ילדים כדי לדעת ולהכיר.
<עירית ליבנה: אני חושבת שזה יקבל משנה תוקף וחיזוק מהתהליך שאנחנו אומרים שכולם יעברו את ההכשרה בנושא הזה.
<עירית ליבנה: אנחנו מרעננים מדי שנה.
<עירית ליבנה: אני אומרת שוב שברגע שיגיעו תלונות, אנחנו נרענן ונבדוק.
<עירית ליבנה: אנחנו נשנן עכשיו את כל התהליך בזכות המקרה הזה של הילדים האלרגיים.
<עירית ליבנה: אני חושבת שזה יעורר תשומת לב גם של עובדי הוראה וגם של מנהלי בתי ספר.
<עירית ליבנה: במסמך החדש אנחנו קובעים בדיוק מי אחראי להעביר, מי אחראי ליידע ומי אחראי לדאוג וכולי כולל בצהרון, איך מעבירים תפקיד לעובד חדש.
<עירית ליבנה: היום סיכמנו את זה בטלפון עם מרכז השלטון המקומי.
<עירית ליבנה: אנחנו נוציא את זה לפועל ואני מקווה שזה יפתור.
<עירית ליבנה: ברור שיש לנו מה לשפר.
<אמיתי שוחט: שאלה לגבי החוזר החדש של המנכ"ל.
<אמיתי שוחט: קודם כל, אני רוצה להגיד בקשר לדיון הקודם שאם באמת היו מקרים של אפליה, אתם מוזמנים לפנות לנציבות.
<אמיתי שוחט: לגבי חוזר המנכ"ל.
<אמיתי שוחט: כשיש פעילות בית ספרית, כתוב בחוזר שזה באחריות ההורים לאשר את ההרכב.
<עירית ליבנה: הרכב המזון שניתן שם.
<אמיתי שוחט: כן.
<אמיתי שוחט: השאלה אם זה המקום להטיל אחריות על ההורים.
<נעמה קציר שמואלי: רק ההורים.
<קריאה: צריך כל פעם לשאול את ההורים.
<אילן פרץ שי: הרבה פעמים קשה לאתר איזה רכיבים מסתתרים בתוך אותו שומשום שנמצא.
<נעמה קציר שמואלי: רשום פיתה עם לבנה וזאתר.
<אילן פרץ שי: זה לא אקט מקצועי במובן של דיאטן או של רופא.
יפעת שאשא ביטון: אני רואה כאן בשיתוף של ההורים צעד מאוד מאוד משתלם.
<נעמה קציר שמואלי: ייקח זמן עד שבתי הספר אולי יביאו את זה אלינו באופן פרטי, אבל בכל מקרה כל הורה שיש לו ילד אלרגי, כשהילד יוצא לטיול וצפוי להיות מזון שהוא לא במסגרת המזון שאתה מביא עם הילד שלך, אף פעם עד היום זה לא היה כתוב בחוזר מנכ"ל שיש לנו אפילו את האפשרות לדבר.
<נעמה קציר שמואלי: מבחינתנו זה מצוין.
<אמיתי שוחט: האחריות של ההורים לבקש את פרטי המזון או שאחריות בית הספר לומר?
<נעמה קציר שמואלי: יש שם חלק שהוא אחריות בית הספר וחלק אחריות הורים.
<אמיתי שוחט: כתוב שעל ההורים לבקש את פרטי הקשר עם גורם ההסעדה.
<אמיתי שוחט: יש אפשרות?
<אמיתי שוחט: אני שואל האם יש אפשרות שבית הספר יתריע בפני ההורים.
<עירית ליבנה: כמו שאמרה נעמה, זה כך.
<עירית ליבנה: כל הורה לילד אלרגי יבוא לבית ספר וישאל מי גורם ההסעדה.
<אמיתי שוחט: אם הוא עושה את זה בכל מקרה, למה צריך לעגן את זה בחוק?
<עירית ליבנה: זה לא בחוק.
<אמיתי שוחט: בחוזר מנכ"ל.
יפעת שאשא ביטון: אני מודה שאני לא מצליחה להבין את השיח כאן ואני אומר לך למה.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל, ההורים, בשביל השקט הנפשי שלהם, מבקשים את זה בלי קשר.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מצפה מעובדי החינוך אלא אני מצפה שיכשירו אותם והם יהיו מודעים.
יפעת שאשא ביטון: אני מצפה מהם שיתנו מענה ברגע אמת אם חלילה יש מקרה חירום.
יפעת שאשא ביטון: אני מצפה מהם להרבה דברים אבל אני לא מצפה מהם להיות מבינים גדולים בתחום הבריאות הזה.
<אמיתי שוחט: לא, אבל להתריע בפני ההורים שיש דבר כזה, שהולך להיות דבר כזה, שהולכת להיות הסעדה חיצונית.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שמופיע בחוזר.
<אמיתי שוחט: כתוב שההורים צריכים לבקש את זה.
יפעת שאשא ביטון: לבקש מה?
יפעת שאשא ביטון: משהו שהם לא יודעים?
<נעמה קציר שמואלי: בואו ניתן יותר קרדיט להורים.
<אמיתי שוחט: אני אסביר.
<אמיתי שוחט: הניסוח כרגע אומר: לקראת יציאה לטיול, לפעילות חוץ בית ספרית בה מוגש מזון, על ההורים לבקש את פרטי הקשר עם גורם ההסעדה.
<אמיתי שוחט: על בית הספר להתריע בפני ההורים על כך שיש פעילות בית ספרית חיצונית ושיש גורם הסעדה חיצוני.
יפעת שאשא ביטון: הם יודעים.
יפעת שאשא ביטון: הילד שלך יוצא לטיול, אתה חייב לחתום, גם אם זה טיול מחוץ לבית הספר ולא טיול שנתי.
יפעת שאשא ביטון: אתה מחויב לחתום באישור הורים.
יפעת שאשא ביטון: הם כותבים לך – לפחות אצלנו ויכול להיות שאצלנו זה מאוד מסודר – שארוחת בוקר באחריות ההורים, ארוחת צהרים אוכלים במקום כלשהו.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אתה יודע בדיוק מה קורה.
<נעמה קציר שמואלי: זה דיון מיותר כי ההורים אומרים שהם רוצים לקחת את האחריות בעניין הזה.
<אמיתי שוחט: אבל לבקש את פרטי הקשר.
יפעת שאשא ביטון: הנקודה הובהרה.
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, את רוצה לדבר?
איילת נחמיאס ורבין: האמת היא שאני מוטרדת.
איילת נחמיאס ורבין: התחלנו לעסוק בנושא ממש בתחילת הקדנציה.
איילת נחמיאס ורבין: הדבר שאותי מטריד לאורך זמן - נפגשתי גם עם פרופסור ננסי אדמון שעוסקת באלרגיה, אלרגולוגית מומחית - זאת התחושה שכמות הילדים האלרגיים עולה כל שנה.
איילת נחמיאס ורבין: אני רואה את זה בכיתה של הילדים שלי.
איילת נחמיאס ורבין: אגב, זה היה מאוד מרגש כי התאומים שלי נכנסו לכיתה א' והבת שלי באה אחרי שבוע או עשרה ימים ואמרה לי שאסור לה להביא לחמנייה עם שומשום.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו אותן חוויות.
איילת נחמיאס ורבין: כמי שזה מאוד אכפת לה, זה ריגש אותי בצורה לא רגילה.
איילת נחמיאס ורבין: סיפרתי את זה להורים כי באמת המודעות החברתית הזאת, ובמקום להפוך את זה לאישיו אלא כולם הופכים להיות חלק מזה, זה ממש סימן שאנחנו עושים בדברים האלה פעולה נכונה לאט לאט, לפחות הורים שמודעים לזה.
איילת נחמיאס ורבין: אני מוטרדת מהעניין העקרוני שמספר הילדים שסובלים מאלרגיה, במיוחד אלרגיה מסכנת חיים, שלדעתי הם מהווים בערך עשרה אחוזים מהאוכלוסייה הכללית, מתוך האלרגיים, אם הבנתי נכון - - -
<רויטל לן כהן: כל האלרגיות מסכנות חיים.
איילת נחמיאס ורבין: אני לא חושבת שאמרתי פעם בכנסת אבל יש לי אלרגיה מאוד מאוד קשה לפניצילין.
איילת נחמיאס ורבין: היא לא אוטומטית מסכנת חיים אצלי.
יפעת שאשא ביטון: הסבירו לנו את הדרגות.
איילת נחמיאס ורבין: אני כן שואלת את עצמי איזה תהליכים עושים כדי לזהות ברמת בריאות הציבור למה ילדים סובלים מכמויות כאלה של אלרגיות הולכות וגדלות.
איילת נחמיאס ורבין: יכולה להגיע נקודה בה באמת מערכת החינוך לא תדע להתמודד עם זה ביום יום.
איילת נחמיאס ורבין: לפני שנה אני טיפלתי בילדה שלא יכלה ללכת לבית ספר, במושב בדרום, באיזשהו בית ספר אזורי, כי היא סבלה מ-25 סוגים שונים של אלרגנים.
<קריאה: הבן שלי סובל מ-23.
איילת נחמיאס ורבין: מקרדית האבק ועד כמובן שומשום שכולם משום מה אלרגיים אליו.
איילת נחמיאס ורבין: אני מאוד מוטרדת מזה.
איילת נחמיאס ורבין: אני מפנה את השאלה הזאת גם לעירית, למרות שזה לא התחום שלה, אבל גם למשרד הבריאות.