GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מריה רבינוביץ: אם אנחנו מסתכלים על תיקים שנפתחו בפגיעה בילדים עד גיל 6, מתוך 439 תיקים שנפתחו בסך הכל בשבע השנים שבדקנו, רק ב-39 תיקים הוגש כתב אישום.
יפעת שאשא ביטון: תסתכלו על הפרופורציות.
<קריאה: סליחה, כמה בין גילאי לידה עד 3 יש לך הבחנה וגילאי 3 עד 6?
<מריה רבינוביץ: אין לי הבחנה.
<מריה רבינוביץ: את צודקת, זה בהחלט נתון שצריך לבדוק.
<מריה רבינוביץ: אנחנו מדברים על 9% מסך כל התיקים שנפתחו שהוגש בהם כתב אישום.
<מריה רבינוביץ: הנתון הזה הוא יותר גבוה, אמנם לא בהרבה, לגבי ילדים בגילאי 6-12, שם מתוך 993 תיקים הוגשו 139 כתבי אישום, שזה 14%.
<מריה רבינוביץ: רוב התיקים נסגרים, כפי שגם ציינת קודם.
<מריה רבינוביץ: הסיבה העיקרית לסגירת התיקים בשתי קבוצות הגיל, זה חוסר ראיות.
<מריה רבינוביץ: אם אנחנו מסתכלים על התיקים לגבי ילדים עד גיל 6, אנחנו רואים שהסיבה הזאת לסגירת התיק היא ביותר מ-70% מהמקרים.
<מריה רבינוביץ: אם אנחנו מסתכלים על התיקים שנפתחו בגין פגיעה בילדים מגיל 6 עד גיל 12, זה יותר ממחצית התיקים.
<מריה רבינוביץ: אבל עדיין זה יותר.
יפעת שאשא ביטון: זה משמעותי מאוד.
יפעת שאשא ביטון: כשזה חוסר ראיות, זה לא זיכוי מאשמה, וזה לא כי אנחנו באמת יודעים מה היה שם.
<קריאה: כי אלה יכולים לדבר ולהביע, ואלה לא יכולים לדבר ולהביע.
<מריה רבינוביץ: חשוב לי להגיד שזו בדרך כלל הסיבה העיקרית לסגירת התיקים במשטרה, אבל עדיין יש פה - - -
יפעת שאשא ביטון: נכון, וגם כשמגיעים לפרקליטות, אנחנו שמענו גם טענות, עם כל הכבוד ללוביסטים שמקיפים פה את השולחן, שמענו גם מקרים שבהם ילדים בגילאי 5 שדיברו, ואמרו לנו "חברים, בואו ניכנס לפרופורציות, זה פרספקטיבה של ילד", ולהגיד לך את האמת, באמת יכול להיות שזו פרספקטיבה של ילד וגם יכול להיות שזה באמת קרה, ובגלל זה, אתה ישבת בחלק מהדיונים ושמעת את זה גם באוזניך שלך.
יפעת שאשא ביטון: אז בגלל זה אני אומרת, שבמקום שיש ספק אין ספק, ואנחנו רוצים להיות במקום שאנחנו יכולים לדעת בוודאות אם הייתה פגיעה או לא הייתה פגיעה, גם למען הילד וגם למען הצוות, כי אם לא הייתה פגיעה והצוות ימשיך כל הזמן להלך בתחושה שכל - - - חושבים שהייתה שם אלימות, לא הוגן גם כלפיו.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הנתונים ובאמת על העבודה המקיפה, וזה לא היה פשוט כי המשטרה לא תמיד יש לה נתונים והפרקליטות לא תמיד אוספת נתונים, והפרקליטות בעצמה פונה אלינו ומבקשת כלים כדי לסייע לה בנושא הזה, אז תודה רבה מריה.
מנואל טרכטנברג: רק שיהיה ברור שהמטרה בשום פנים ואופן זה לא הגשת יותר כתבי אישום.
מנואל טרכטנברג: המטרה היא כמובן מניעתית הרתעתית, כלומר אני מקווה שלא יוגש כתב אישום אחד - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל גם כשיש פגיעה, אז לפחות שנוכל למצות את הדין עם מי שפוגע.
יפעת שאשא ביטון: צריך לזכור, חבר הכנסת מנואל טרכטנברג, שבמקומות בהם יש פגיעה ואנחנו לא מסוגלים למצות את הדין ולהרחיק מהמערכת, הפגיעה חוזרת על עצמה במסגרות אחרות.
יפעת שאשא ביטון: המועצה לשלום הילד, ואחר כך אדון - - -
<כרמית פולק: אנחנו מבחינתנו שמים על השולחן את שתי ה - - - גם פרטיות וכמובן גם הגנה ומוגנות של ילדים, בטח בגילאים כמו שאמרנו קודם, שלא יכולים לדבר.
<כרמית פולק: התייחסו פה קודם להצעת החוק, ופה אני גם פונה אליכם, כי חשוב להבין, יכול להיות שיהיו הרבה דיונים על הצעת החוק וכולי, אבל הצעת החוק מציעה איזון שהוא נורא נורא נכון בעינינו, שמחד הוא גם שומר על התכלית של הפרטיות – שלנו, אגב, היא קריטית – לאו דווקא בהקשר של הגננות, אבל בהקשר של הילדים, ומבחינתי ברור שאני גם לא רוצה שהורה יראה שילד אחד הרביץ לילד אחר, יתקשר לגננת יגיד לה "ראית איך הוא הרביץ לו, תטפלי בזה".
<כרמית פולק: אני לא רוצה.
<כרמית פולק: בהצעת החוק הזאת האיזון הכי משמעותי שקיים, ויכול להיות שצריך לשנות את העניין של המסגרות וכולי, לזה אני לא נכנסת.
<כרמית פולק: הכי איזון פה שקודם כל, כל החומר הוא לא יהיה חשוף.
<כרמית פולק: זה בתור התחלה.
<כרמית פולק: דבר שני, כדי לקבל את החומר יהיה צריך צו של בית משפט, ורק במקרים של חשד סביר, תראו כמה איזונים וכמה סייגים לעניין של חשיפת החומר, וגם אז, רק בפני הגורם המוסמך הרלבנטי, שהוא גורם אכיפת החוק.
<כרמית פולק: הרי בסוף אנחנו נצטרך להתכנס, וכאן אני גם ממליצה לכולנו לראות את שתי התכליות לנגד עינינו, איך אנחנו יכולים לשמור על שתי התכליות האלה.
<כרמית פולק: אתם, במובן שלכם, ברור לי שגם לכם חשובה לא רק הפרטיות של הגננות אלא גם הפרטיות של הילדים, ולכן אני אומרת, במובן הזה אני חושבת שיש משהו בהצעת החוק הזאת שהוא נורא מאזן את שתי התכליות האלה ונותן מענה נכון גם לסוגיה של הפרטיות של הילדים וגם לסוגיה של המוגנות, ויתרה מכך, זה יפתור לנו את כל ההצעות חוק הרבות שגם אנחנו בעצמנו - - - על האזנות סתר ועל איך להפוך את הראיות האלה לקבילות, ועוד 1001 התדיינויות משפטיות.
יפעת שאשא ביטון: נכון, ולמה?
יפעת שאשא ביטון: כי כשאנחנו באים לתכלס, להגן על הילדים, לא רק ברמה של אמירה, אנחנו נתקלים בהרבה מאוד מחסומים בדרך וזה אבסורד, זה פשוט אבסורד, זה כאילו לומר שהילדים – זה לא כאילו אבל אני כל הזמן מנסה לעדן את זה כי לעצמי זה נשמע נורא – כאילו הילדים שלנו מופקרים בחסות החוק ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו בעצם - - -
<לילי פוקמונסקי: זה נשמע נורא, זה חוסר אמון במערכת.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, אני מבקשת להירגע.
יפעת שאשא ביטון: לילי, את לא יכולה להתפרץ ואני אגיד לך גם למה.
יפעת שאשא ביטון: גם האמירה של זה קורה כי יש חוסר אמון במערכת, בואו נתחיל בזה - - -
<לילי פוקמונסקי: זה קורה כי יש חוסר אמון.
יפעת שאשא ביטון: לילי, אני מבטיחה לתת לך לדבר ותאמיני לי, אני בגופי שלי לא אתן לאף אחד שיפריע לך לומר את הכל הדברים מראשיתם ועד סופם, אבל גם בואו לא ניקח את זה למקום שאין חוסר אמון, כי את יודעת, במציאות הנוכחית יש חוסר אמון ואני רוצה להחזיר את האמון לתוך המערכת.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ניר ואחר כך סקירה.
<ניר גרסון: שלום.
<ניר גרסון: אני מהרשות למשפט טכנולוגיה ומידע, זו הרשות שהתפקיד שלה הוא להגן על הפרטיות.
<ניר גרסון: הביזנס שלנו, משלמים לנו כסף בשביל לעשות איזונים.
<ניר גרסון: אני רוצה להמשיך את העקרונות האלה עליהם הצביעו החברות שלי ממשרד המשפטים, לתת דוגמה לכמה כללים פרקטיים איך משתמשים בצורה חוקית במצלמות, כי גם אנחנו יוצאים מנקודת הנחה שהמטרה ראויה ושזה אחד האינטרסים שבנסיבות הנכונות אפשר להשתמש במצלמות.
<ניר גרסון: אנחנו מתמחים בעשיית איזונים ובטכנולוגיה, ההיבטים הטכנולוגיים של הפרטיות וספציפית התמחינו בהסדרה של שימוש במצלמות מעקב, הוצאנו הנחיות בנושא.
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לקרוא לזה מצלמות מעקב, כי זה באמת נשמע רע.
יפעת שאשא ביטון: זה לא מצלמת מעקב, אני לא עוקבת אחר - - -
<ניר גרסון: כך אנחנו קראנו לזה ב- - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז זו לא המטרה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא באה לעקוב אחרי אף אחד.
<ניר גרסון: אבל זה מה שהן עושות, יכול להיות שלמטרה ראויה.
יפעת שאשא ביטון: מבחינתי זה מצלמות לתיעוד במקרה שבו אנחנו נצטרך להגן על מי מהצדדים.
<ניר גרסון: כך אנחנו קראנו לזה.
<ניר גרסון: - - - אתה מומחה לפרטיות, אתה מכיר את ההנחיות שלנו?
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, לא ננהל עכשיו ראיון כי אין לנו הרבה זמן ואני כן רוצה לתת מקום ובמה גם לאנשי המקצוע שיגידו את הדברים.
<ניר גרסון: יש כלים כבר.
<ניר גרסון: זאת אומרת, המטרה ראויה, אנחנו לא מתנגדים קטיגורית, אבל יש דרך לעשות את זה חוקי.
<ניר גרסון: יש הנחיה כללית מ-2012 לשימוש במצלמות מעקב בכל מיני מרחבים ציבוריים.
<ניר גרסון: יש לנו טיוטה חדשה שמתייחסת לשימוש במצלמות, שפרסמנו אותה כטיוטה, היא תעבור שינויים, אבל היא ספציפית עוסקת בשימוש במצלמות במקומות עבודה.
<ניר גרסון: אני לא אחזור על כל מה שאמרו על הפרטיות של הילדים, כי אם זה גיל 6 זה כבר כן נוגע אליהם, אבל יש גם את הפרטיות של העובדים.
<ניר גרסון: ממש בתמצית, העקרונות של ההנחיות שלנו ואני חושב ש- - -
<קריאה: אבל זה בדיוק - - - הנושא של האחריות כלפי העובדים.
יפעת שאשא ביטון: רגע, סליחה, אתה רוצה לנהל את הדיון?
יפעת שאשא ביטון: אז ניר, תדבר.
<ניר גרסטון: העמדות שלנו נוגעות לאינטרסים של כל השחקנים, של כל הצדדים המפוקחים.
יפעת שאשא ביטון: גם אצלי, דרך אגב.
<ניר גרסון: מדובר למשל בתכלית, אם מחליטים על מטרה של מניעת אלימות, אז שיהיה ברור שאסור להשתמש בזה למטרות אחרות כמו - - - של הפרות משמעת קלות.
<ניר גרסון: צריך להבהיר את זה.
יפעת שאשא ביטון: כתוב בצורה מפורשת בלשון החוק.
<ניר גרסון: צריכה להיות מדיניות ברורה ויידוע או שילוט, איסור על שימוש במצלמות נסתרות, שהכל יהיה גם לעובדים גם להורים גם למשפחות, עצם ההחלטה של קבלת המצלמות, אנחנו לא בטוחים שצריך לקבוע מראש שבכל הגנים תהיינה מצלמות.
<ניר גרסון: צריך לבדוק האם בכל גן או בכל סוג של גנים, האם יש צורך בהן.
<ניר גרסון: זה מבחן המציאות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על חתכים של גילאים, אנחנו מדברים על מוסדות.
<ניר גרסון: נבקש הסכמה של ההורים או אם אפשר, אם רלבנטי לפחות להתייעץ בהם, לעשות – וזו כבר מבחינת המידתיות המשפטית, באופן הפעלת המצלמות לעשות מראש תהליך שקוראים לו "תסקיר השפעה על פרטיות", לבדוק איזה זוויות, ודווקא בגלל שזה מוסדות עם אותו אינטרס ואותו חתך, אותם מאפיינים, יחסית יהיה קל לעשות את זה.
<ניר גרסון: התהליך הזה מבטיח שהשימוש במצלמות וההתקנה שלהן יהיה כמה שפחות פוגעני.
<ניר גרסון: למשל, באיזה מיקומים בגן להתקין, באיזה שעות.
<ניר גרסון: מישהו אמר פה ש-24 שעות לא.
יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה בלילה שיצלמו את הגן.
יפעת שאשא ביטון: חבל על הנפח של האכסון.
<ניר גרסון: המצלמות יכולות לפעול רק בשעות שבהן הילדים נמצאים.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל אני שמחה ניר, סליחה שאני קוטעת אותך, אבל כנראה שיהיה לך מקום נרחב בעזרת השם כשאנחנו נקדם את הצעת החוק, אני חושבת שהאופטימיות שאתה מביא היא בזה שאנחנו יכולים לעשות את זה בצורה נכונה, עכשיו בואו נחשוב איך עושים את זה נכון, ואני לגמרי מקבלת את זה בצורה מושכלת ומסויגת.
<ניר גרסון: אני מציע באמת שתקראו את ההנחיות שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אני קראתי אותן בעיון כי אתה שלחת אלינו.
<ניר גרסון: גם את שאר הצדדים.
יפעת שאשא ביטון: קראתי את זה וקראתי את הסקירה המשווה שמראה גם מה קורה במדינות אחרות, גם מבחינת חקיקה וגם מבחינת נוכחות של מצלמות, קראתי בעיון את כל המסמכים שנשלחו אליי, גם את ההסתייגויות, את כולם כולם.
<ניר גרסון: דבר אחרון, לגבי אבטחת מידע, אם קראת, אבטחת מידע זה דבר שצריך לדאוג בו.
<ניר גרסון: העלו כמה רעיונות, זה לא טריוויאלי.
<ניר גרסון: אני לא יודע אם אתם יודעים, יש אתר מפורסם שכלולים בו לינקים, בפעם האחרונה שראיתי, היו 70,000 שידורים של מצלמות לאינטרנט שהמפעילים שלהם שכחו להחליף סיסמה, בתים פרטיים - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל ניר, זו אחריות שלנו.
יפעת שאשא ביטון: שום דבר לא טריוויאלי, גם להכניס מצלמות למוסדות, שום דבר בתהליך הזה הוא לא טריוויאלי לצערי, אבל ברור לי שאנחנו נצטרך לשבת ולדון בו לעומק, ולהיכנס לכל הניואנסים הקטנים.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני שמחה שמבחינת המהות אנחנו יכולים לעשות את זה, ויש דרך לעשות את זה נכון, וחשוב שאנחנו ניצמד לדרכים הנכונות.
<קריאה: רק שורה אחרונה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, רק שורה אחרונה, רק דבר אחרון, רק עוד מילה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר לך משהו ולהזכיר פה גם לחברים בחדר, אפרופו בעקבות זה שקראתי את המסמך שלכם, הנושא של התקנת מצלמות במקומות ציבוריים, בואו לא נשכח כולנו, יש לנו איזו שהיא נטייה לשים בצד את מה שמפריע לנו בעובדות, שאנחנו מצולמים בכל מקום.
יפעת שאשא ביטון: הכסף שלנו מוגן בבנקים, אבל בגן זה לא חשוב, הילדים לא חייבים להיות מוגנים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נכנסים למסעדה, יודעים בדיוק עם מי אנחנו יושבים, מתי אנחנו יושבים, מה אנחנו מזמינים ואיך אנחנו משלמים, אנחנו מצולמים כמעט בכל מקום, לא שאני אומרת שזה בסדר, אבל אני אומרת שאין שום סיבה שלא נעשה את זה למען ההגנה לטובת ילדינו ועל שלומם, אנחנו נעשה את זה אבל בצורה נכונה.
יפעת שאשא ביטון: זה אני יכולה להבטיח לך פה לפרוטוקול קבל עם ועדה.
מנואל טרכטנברג: האמת שבסיבוב הקודם חשבתי שיש לך משהו להגיד נגד החוק.
מנואל טרכטנברג: באמת אני מעודד מכל מה שאמרת.
מנואל טרכטנברג: כל מה שאמרת מתיישב ממש אחד לאחד עם החוק, עם תכלית החוק כמו שאנחנו חושבים ואני מאוד שמח על כך ומברך אותך.
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה ששמרתי אותך קצת לאחרי, כדי שאפשר יהיה להקשיב ולהבין שאפשר לעשות את זה עם התכלית.
יפעת שאשא ביטון: אני איתך בתכלית.
יפעת שאשא ביטון: אסנת וטורי, אחר כך יערה שילה בבקשה.
<אסנת וטורי: אני אמא, יש לי שני נערים בוגרים בני 15 ו-17 ותינוקת בת שנה וחצי.
<אסנת וטורי: אני פה נציגה של קבוצה מאוד גדולה של הורים בפייסבוק, של 300,000 הורים.
<אסנת וטורי: גם כשהעליתי את הנושא הזה של המצלמות תוך פחות מ-48 שעות חתמו 17,000 הורים על עצומה ספונטנית שקוראת להתקין מצלמות.
<אסנת וטורי: אני רוצה להגיד את הדבר, בעיני הכי מהותי.
<אסנת וטורי: אנחנו ההורים היינו רוצים להיות אלה שדואגים לביטחון של הילדים שלנו בכל רגע נתון.
<אסנת וטורי: אין לנו ברירה, אנחנו צריכים לצאת לעבוד, אנחנו צריכים להפקיד את הילדים שלנו בידיים אחרות ובעצם אני באמת רוצה להגיד שכל עוד לפתוח מסגרת יותר פשוט מלהקים דוכן פלאפל, אנחנו בבעיה.
<אסנת וטורי: אני חושבת שיש בקנה הרבה חוקים - - -
<לילי פוקמונסקי: אני יכולה לשאול אותך משהו?
יפעת שאשא ביטון: לא, היא מדברת על לידה עד 3.
<לילי פוקמונסקי: אבל יש לה שני נערים מתבגרים.
<לילי פוקמונסקי: רציתי לשאול אותה, כשהילדים הגדולים היו בגן, גם היית כל כך מוטרדת?
<לילי פוקמונסקי: או רק - - -
<אסנת וטורי: אני יכולה לענות לך על זה בסוף.
יפעת שאשא ביטון: זה לא רלבנטי, אבל אנחנו - - -
<אסנת וטורי: חשוב לי רגע להגיד את הרעיון.
<אסנת וטורי: אני חושבת שבאמת במציאות של היום יש הרבה חוקים בקנה שהם חשובים.
<אסנת וטורי: מועצת הגיל הרך וחוק הפיקוח, זה דברים שהם מהותיים וחשובים, הם לוקחים זמן.
<אסנת וטורי: סליחה שאני אומרת את זה, יש משבר אמון.
<אסנת וטורי: אני חושבת שהורים באמת היום לנוכח כל מיני צילומים פיראטיים שרצים ברשת, ולנוכח באמת מציאות בעייתית, יש משבר אמון.
<אסנת וטורי: מצלמה נסתרת זה אחד המצרכים הכי נחשקים היום ברשת.
<אסנת וטורי: אנשים רק ממליצים אחד לשני.
<אסנת וטורי: המציאות היא כזאת שבאמת יש הורים מודאגים, ופה אני אענה לך על השאלה שלך.
<אסנת וטורי: אני חושבת שכשהבנים שלי היו קטנים, הייתה הרבה פחות מודעות למצבים מסוימים בעייתיים שיש במסגרות הגיל הרך, וכן היום אני אמא הרבה יותר מודאגת.
<אסנת וטורי: רק בחודשיים האחרונים מספר האירועים שנחשפו הם בעייתיים.
<אסנת וטורי: הורים רבים חוששים ואין להם ברירה.
<אסנת וטורי: הם מפקידים את הילדים שלהם במסגרת כזו או אחרת, לא בכל יום בוחרים את המסגרת ששמים את הילד, והמציאות היא כזאת שבאמת יש משבר אמון.
<אסנת וטורי: אני רוצה להגיד באותה נשימה שיש גם מטפלות נהדרות ומטפלים נהדרים.
יפעת שאשא ביטון: רוב המערכת היא מערכת טובה.
<אסנת וטורי: ואני באמת חושבת - - -
<לילי פוקמונסקי: שימי לב, מטפלות, לא גננות.
יפעת שאשא ביטון: לילי, אל תנכי אתכם מהסיפור.
<אסנת וטורי: אני רוצה להגיד שלא מדובר בפריבילגיה, לא מדובר על יצר סקרנות, לא מדובר על רצון לדחוף את האף לפעילות של המטפלות והמטפלים.
<אסנת וטורי: מדובר על דאגה אמיתית לביטחון הילדים שלנו.
<אסנת וטורי: אני רוצה להגיד שכמו שחברת הכנסת שאשא ביטון אמרה, על סיבות הרבה פחות טובות הפרטיות שלנו מופרת.
<אסנת וטורי: אנחנו נכנסים לקניון, הפרטיות שלנו מופרת, אנחנו נכנסים למקומות הכי בסיסיים, הפרטיות שלנו מופרת.
<קריאה: אנחנו לא מתפשטים בקניון.
יפעת שאשא ביטון: גם לא מתפשטים בגן.
<אסנת וטורי: עדיין אני חושבת שאין דבר יותר חשוב לנו ההורים מהביטחון של הילדים שלנו, ולצערי בזמן הזה שכרגע רבע מהילדים שלנו נמצאים במסגרות מפוקחות, שגם שם אנחנו יודעים שלא הכל דבש, אני באמת חושבת שחוק המצלמות, ואני באמת רוצה לברך אותך יפעת על ההובלה של הדבר הזה, חוק המצלמות הוא הכרחי ואנחנו ההורים באמת דואגים היום לנוכח המציאות הזאת, אני חושבת שזה הכרחי, וזה לא סתם שלמעלה מ-17,000 הורים חתמו תוך 48 שעות.
<אסנת וטורי: ואת יודעת מה?
<אסנת וטורי: אני חושבת שזו רק נגיסה מהתחושה הבאמת לא פשוטה של ההורים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אסנת, תודה רבה גם לחבר הכנסת מנואל טרכטנברג שהיה איתנו עד עכשיו, אני רק רוצה לומר להערה שהוגנבה לכאן, אני מקווה שגם בגן, באמצע הגן אף אחד לא מתפשט, בין אם זה הצוות ובין אם זה הילדים.
יפעת שאשא ביטון: כי את אמרת "לא מתפשטים בקניון", גם לא מתפשטים בגן.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מה אני אומרת, ואני רוצה להזכיר לכולם, ההתנגדות שלכם בכל משפט וחוסר היכולת שלכם רגע לנהל שיח של מה נכון, איך נכון ואם הולכים, לנהל שיח.
יפעת שאשא ביטון: לא מכניסים לכם את זה מחר בבוקר לגן.
יפעת שאשא ביטון: אני מודה שזה מעורר קצת אנטגוניזם - - -
יפעת שאשא ביטון: להיפך, לא השוו אותך להר הבית.
יפעת שאשא ביטון: מירי, אני מבקשת ממך להירגע.
יפעת שאשא ביטון: ההגנה על הילדים שלנו יותר חשובה מהגנה על המקומות האלה, אמר את זה חבר הכנסת מנואל טרכטנברג, אם תמשיכי להתפרץ תצאי החוצה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתייחס לאמירה הזאת ולהזכיר לכולם, שאתן קופצות כל רגע כדי לספר שזה לא קורה בגזרה שלכם.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור שאנחנו ראינו פה בתחילת הדיון בסרטון זה גן עירייה.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שלא יהיו התפרצויות.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של הגן בגבעתיים שבו דובר, אני רוצה להגיד את הדברים, שבו מדובר בגננת ותיקה ומוערכת, וכן, יכול להיות שמשהו שם קרה בגן עירייה, סימן שזה לא פוסח על אף אחד.
יפעת שאשא ביטון: זה לא בא להגיד שכולם כאלה, אמרתי את זה בתחילת הדיון, אמרתי את זה באמצע הדיון, אני אגיד את זה גם עכשיו ואני גם אסכם עם זה.
יפעת שאשא ביטון: לא כולם הם כאלה.
יפעת שאשא ביטון: רוב המערכת שלנו יש בה אנשי חינוך שעושים עבודת קודש.
יפעת שאשא ביטון: הם באים באהבה לגן.
יפעת שאשא ביטון: אבל במקומות שזה לא קורה, מה לעשות, אנחנו צריכים להגן על הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: יערה שילה בבקשה, אחר כך נפנה למשרד החינוך.
<יערה שילה: אנחנו פעילים למעלה משנתיים, כאשר אנחנו מאגדים את האקדמיה, את המטפלות, הורים - - - מגיעות אלינו מלא פניות, אם זה במייל, אם זה בטלפון, חלקן קיצוניות יותר, חלקן קיצוניות פחות.
<יערה שילה: המקרה הכי קיצוני שהגיע אלינו אם יורשה לי, אני מעדיפה שהאמא בעצמה תדבר, אני חושבת שמן הראוי שהיא תביא את המקרה מאשר אני.
<יערה שילה: אני חושבת שמאותו יום אני לא ישנה בלילות.
<יערה שילה: 23% מהילדים נמצאים, ואני מדברת עכשיו רק על גילאי לידה עד 3, 23% מהילדים נמצאים במסגרות מפוקחות.
<יערה שילה: כל השאר נמצאים במסגרות - - - וההורים הם קהל שבוי.
<יערה שילה: אי אפשר להגיד "מה, ההורה לא בוחר, ההורה לא יודע, ההורה לא מקפיד", לא, ההורים הם קהל שבוי בכל הדבר הזה.
<יערה שילה: יפעת, אם יורשה לי, המקרה הכי קיצוני שהגיע אלינו זו - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מזכירים שמות, תיכף נאפשר את זה.
יפעת שאשא ביטון: את רוצה שהיא תציג?
<יערה שילה: זה יהיה הכי נכון.
<יערה שילה: אני פשוט רק רוצה להגיד שהיא מקרה בוחן קיצוני.
יפעת שאשא ביטון: שאגב, גם שם אנחנו לעולם לא נדע.
<יערה שילה: ברור.
<יערה שילה: אני אומרת, אם תראו את המקרים שמגיעים אלינו, שנהיים איזה שהוא סוג של - - - חייב מינימום מצלמות עד שנגיע לחוק הפיקוח שזה הדיון הבא.
יפעת שאשא ביטון: שזה לא חייב להיות או/או, זה יכול להיות גם וגם ובעיני זה גם קשור אחד בשני.
יפעת שאשא ביטון: לצורך הצגת הדברים אני רוצה לקבוע כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם מדובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה, אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו נזק או לזולתו.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת בלי שמות, אני נותנת זמן של חמש דקות כי מאוד חשוב לי גם להשאיר נתח נכבד בזמן לנציגי ההורים, גם משרד החינוך והסתדרות הגננות.
יפעת שאשא ביטון: ושוב, בלי שמות.
<ע.: כפי שאמרו בלי שמות, אז אני לא אציג את עצמי יותר מדי, אני רק אספר שאת הבן שלי אני שמתי בהסתגלות בגיל 8 חודשים.
<ע.: לפני ארבעה חודשים באתי לאסוף אותו, הוא כבר היה שבועיים בהסתגלות, ואני רואה מד"א למעלה, הלכתי לבית החולים ושם כבר נקבע מותו.
<ע.: לא בדיוק יודעים מה קרה, מה שאנחנו יודעים זה בעצם שהגננת הייתה שם לבד והסייעת באותו יום הייתה חולה, היא הייתה לבד עם שמונה ילדים שחלקם קצת יותר גדולים, ארבעה גדולים, ארבעה יותר קטנים.
<ע.: אני יודעת שהיא הייתה מרדימה אותו על משטח שבדיעבד אני לא יודעת איך לא יצאתי כנגד זה, אבל היא הייתה מרדימה אותו בערסל שהוא לא מיועד לתינוקות, ערסל שמיועד לילדים, ובאותו יום היא עוד סיפרה לי שהיא מרדימה אותו על פוף על הבטן, עם מוצץ.
<ע.: אני לא רוצה להיכנס לפרטי החקירה, כי לצערי הרב אין כל כך על בסיס מה לנהל אותה כי הרי אין ראיות ואי אפשר לראות שום דבר ואי אפשר לדעת מה קרה.
<ע.: גם עשו נתיחה, שמעתי את השאלה, אי אפשר לקבוע באופן חד משמעי מה קרה שם.
יפעת שאשא ביטון: זה חנק, אבל גם - - -
<ע.: אי אפשר לדעת מה קרה שם בדיוק.
<ע.: לא יודעים.
<ע.: אני רוצה אבל לגעת באיך הגעתי לזה, כי אני דווקא לא סיפור רגיל.
<ע.: אני לא מכירה אף אמא סביבי שעשתה אפילו חצי מהדברים שאני עשיתי כשהגעתי לבחור מסגרת.
<ע.: כשאני הגעתי לבחור מסגרת, אני גרה באזור שהוא על התפר בין שיא העושר לשיא העוני, ובמרחק של קילומטר וחצי משני הקצוות האלה אין אף גן מפוקח.
<ע.: זה אזור כלאיים כזה שהוא ממש נטול מקומות לילדים וראיתי בין מרתפים ללא חלונות לבין גנים דו לשוניים שיש להם סטודיו לאדריכלות וצריך להירשם אליהם, כשאני הייתי בת 12, הייתי צריכה לרשום את הילד שלי.
<ע.: זה נע איפה שהוא בין הטווח הזה.
<ע.: ראיינתי עשרות מטפלות וראיתי עוד עשרות גנים, כל מה שהיה מסביבי, והורדתי מהאינטרנט רשימות של מה לשאול מבחינה של בטיחות, ואם יש מטף, והיא יודעת החייאה, ומליון ואחת שאלות, לקחתי איתי את גיסתי שגרה קרוב וגם היא הייתה צריכה בקרוב לחפש מסגרת, אז כבר הלכנו ביחד, יש לה ילד גם יותר גדול, כך שהיה לה ניסיון, היא ידעה מה לשאול.
<ע.: עשיתי באמת מעל ומעבר, הייתי אורבת מחוץ לגן לראות.
<ע.: הבן שלי היה ילד שהיה קשה מאוד להרדים אותו וידעתי שיהיו קשיים, בגלל זה נשארתי איתו עד שמונה חודשים, לקחתי את האקסטרה זמן, אני אשת קריירה ואני מבטיחה לכם שהמון המון כסף הלך על התקופה הזאת והייתי מוכנה להשקיע.
<ע.: ורק בגיל שהרגשתי שהוא כבר מוכן לזה, אמרתי "טוב, אני מוכנה לשים אותו בגן".
<ע.: בקיצור, הדרך שעשיתי היא דרך לא פשוטה.
<ע.: חיכיתי, כל יום דיברתי עם הגננת, שאלתי איך היה ומה עשה וגם היה לי נורא ברור שחשוב, גם בשבילה וגם בשבילו, ובשביל היחסים של כולנו, רציתי לבסס מערכת יחסים ארוכת טווח.
<ע.: כל הזמן שאלתי איך ומה אפשר לעשות, ומה דעתה, זה בהחלט לא מקרה רגיל של אמא ששמה את הילד, עשיתי באמת כל מה שיכולתי.
<ע.: הלקח שלי מהסיפור הזה, שכנראה לא היו לי את הכלים.
<ע.: אין לי את הכלים, ואני אומרת לכם, פירטתי את כל מה שיכולתי, עשיתי באמת מעל ומעבר.
<ע.: התאמצתי לעשות כל מה שאני יכולה בשביל הילד שלי, בשביל לדעת שהוא מוגן ושהוא במקום טוב, והנה תראו מה קרה.
<ע.: אף אחד לא יכול לדעת בעצם.
<ע.: זה בגדר סימן שאלה.
יפעת שאשא ביטון: נכון שלא היו לך הכלים, אבל במקרה הזה לנו צריכים להיות הכלים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כמדינה צריכים לתת את הכלים בגילאי לידה עד 3.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים פה, זה לא סוגיית המצלמות פר אקסלנס כי היא מאוד יכלה לסייע במקרה הזה, אבל פה הסיפור הוא עוד הרבה יותר רחב, וזו הסוגיה של הפיקוח.
יפעת שאשא ביטון: במקומות שיהיו מפוקחים לפחות על פי החוק שאנחנו מנסים לקדם לפיקוח על מעונות יום, החוק שאנחנו מתאמצים עליו כבר שנתיים, ולצערי הרב הוא עדיין נמצא במקום שאנחנו צריכים לדחוף וחזק מאוד, לא היו יכולים לקרות המצבים האלה של מטפלת לבד, כי יש תקינה.
יפעת שאשא ביטון: צריך לקבוע תקינה, כמה אנשי צוות על מספר ילדים.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של בטיחות, שזה דבר אלמנטרי מבחינת סטנדרטים של בטיחות במקומות שבהם שוהים ילדים, בוודאי ובוודאי לא היו יכולים להיות שם עזרים שלא תואמי גיל, או עזרים שיכולים להוות סיכון עבור הילדים האלה, ואת בעצם באה ושמה על השולחן – בצורה מאוד חזקה וכואבת, אני מוכרחה לומר כי הסיפור גם הסתיים בטרגדיה - שאנחנו חייבים לפקח, אנחנו חייבים להיות שם.
יפעת שאשא ביטון: כי זה לא שבמקרה שלך הייתה לך יכולת לבחור בין מקום מפוקח או לא, היום המענים הם בעצם ל-23% ילדים שנמצאים בגילאי לידה עד 3, מה שאומר שמכורח מציאות 77% מוצאים את עצמם במסגרות שהן פרטיות, זה לא אומר שכל המסגרות הפרטיות הן לא בסדר, אבל זה מאפשר להרבה מאוד אנשים לעבוד בצורה שהיא לא מפוקחת, לא עומדת בסטנדרטים המינימליים כדי להבטיח את שלומם של הילדים שלנו, ולצערי הרב אנחנו מוצאים את עצמנו גם במקומות שאת מצאת את עצמך.
<קריאה: ובעיקר ללא ידע בגיל הרך - - -
יפעת שאשא ביטון: כמובן, זה הידע, זה העניין של הכשרה של הצוות, זה העניין של תקינה מבחינת כח אדם, זה עניין של סביבה בטיחותית, זה עניין של כל כך הרבה דברים שנכנסים בנושא של פיקוח, שמה לעשות, הם נעדרים כשאנחנו מדברים על מסגרות שנפתחות באופן פיראטי או באופן עצמאי ואין לנו שום יכולת לדעת מה באמת קורה שם.
<קריאה: או מי אפילו האדם שנמצא שם.
יפעת שאשא ביטון: ליבי איתך, אני אמרתי את זה כבר גם שנפגשנו.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לזאב, ואחר כך אני רוצה לעבור למשרד הרווחה, משרד החינוך והסתדרות הגננות.
יפעת שאשא ביטון: זאב בשתי דקות.
<זאב גולדבלט: אני אשתדל להקריא.
<זאב גולדבלט: תראו, המשותף לכל הבנקים בישראל, לכל משרדי הממשלה באשר הם, סניפי הדואר, לכל הרשויות המקומיות באשר הן, ועוד עשרות מוסדות, אפילו לאוטובוסים מי שיורד בדלת האחורית, יש שם מצלמה.
<זאב גולדבלט: כולם, אפילו ברחובות שאנחנו נוסעים, אפילו שאנחנו מסתובבים אתם יודעים מה, בבירת הדמוקרטיה המערבית לונדון, היא כולה מרושתת במצלמות ובלי יוצא מן הכלל.
<זאב גולדבלט: לא שמעתי שום גורם ממשלתי או את ההסתדרות על כל מרכיביה, מסתייג או מוחה כנגד זה.
<זאב גולדבלט: תיעוד תוך הסתייגות ושמירה על החוק ועל זכויות הפרט, לא מהווה פלישה לפרטיות בראייתנו.
<זאב גולדבלט: הגן זה לא שטח פרטי, הגן זה שטח ציבורי והגננות רובן ככולן הן עובדות ציבור לכל דבר ועניין, בדיוק כמו לצורך העניין, הפקידים בבנק ובדואר.
<זאב גולדבלט: עמדת ההורים כאן היא ברורה לחלוטין.
<זאב גולדבלט: אנחנו בעד הצבת מצלמות בגנים, על מנת לשמור על שלום ילדינו, ושלום ילדינו, זה לא בהכרח חייהם, זה שלומם.
<זאב גולדבלט: כפי שעובדי ציבור אחרים לא נרתעים מכך שמצלמות מתעדות את מה שהם עושים ואת עבודתם, לא ברורה לנו ההתנגדות של הגננות, אלא אם יש מה להסתיר, ואנחנו ההורים לא חושבים שיש כאן מה להסתיר, וזו בעצם הנקודה.
<זאב גולדבלט: אנחנו ממש לא חושבים שיש לגננות מה להסתיר.
<זאב גולדבלט: המצלמות תאפשרנה בין השאר לתחקר אירועים של פגיעה שבהם אין לגננת או לסייעת כל אשם וכל מעורבות, נהפוך הוא.
<זאב גולדבלט: זה יכול לנקות אותן במהירות ובקלות ולהסיר את העננה של החשדנות מעל הגן הזה.
<זאב גולדבלט: ברור לנו שיש הרבה מאוד פציעות של עוללים וכמובן ילדים שלא נובעות מפגיעה מכוונת של מישהו.
<זאב גולדבלט: מה לעשות, מדובר בילדים קטנים, הם משתובבים, הם עושים הרבה דברים ולפעמים גם נפגעים.
<זאב גולדבלט: ולכן תיעוד ותחקור יכולים בקלות לפזר את העננה הזאת.
<זאב גולדבלט: לצערנו, למרות עלייה די דרמטית של מקרים שנחשפים בתקשורת, של פגיעות מכוונות לכאורה לפחות, בעוללים, לא ראינו את ארגוני העובדים יוצאים באמירה נחרצת כנגד התופעות האלה וזה בניגוד דרך אגב, לפורום ועדי ההורים, שעל כל פגיעה באיזה שהוא איש צוות, אם זה מורה או גננת או סייעת, אנחנו מוקיעים את זה.
<זאב גולדבלט: אנחנו באמת חושבים שאסור לפגוע בגננות וסייעות, במורים, אפילו בשומר בשער, אסור לפגוע.
<זאב גולדבלט: אתן כולכן עושות מלאכת קודש אמיתית ואסור לפגוע בכן.
<זאב גולדבלט: אבל מצד שני, אני חושב שחובת
<זאב גולדבלט: כן להוקיע ולצאת בצורה הכי בוטה ונחרצת כנגד תופעות אלימות של אנשי סגל כלפי עוללים שהם חסרי ישע.