GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מירי כהן: דיברנו על זה 20 פעם.
<חגי פורגס: לכן פתחתי.
יפעת שאשא ביטון: אבל תקשיב, לא תהיה כותרת: גננת לא הודיעה.
יפעת שאשא ביטון: כי גם במשפחתון לא היה הגננת לא הודיעה, אבל אם המטפלת הייתה מתקשרת ובמקרה הייתה מצילה את הילדה אז כן הייתה כותרת שהמטפלת הצילה את הילדה, וזה מה שאני רוצה.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא מטיל פה שום אחריות פלילית על אף אחד, אף אחד לא מטיל שום אחריות מכל סוג שהוא על אף אחד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו קוראים לכם לעזרה.
<חגי פורגס: לכן פתחתי, אנחנו כרגולטור, דרך הפעולה שלנו מול הארגונים היא לא כזו.
<חגי פורגס: ההתנהלות שלנו מול הארגונים היא כמו שציינתי, שאני אומר - - -
יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה שאני אכתוב להם מכתב, חגי?
יפעת שאשא ביטון: הם שייכים למשרד הרווחה?
יפעת שאשא ביטון: הם מקבלים מכם כסף?
<חגי פורגס: אבל זה העניין בדיוק.
<חגי פורגס: כן, זה העניין.
יפעת שאשא ביטון: תוציא להם מכתב, פנייה נרגשת של השר, שר הרווחה מתגייס למאמץ למניעת שכחת ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פונים אליכם בצורה נרגשת, לכל צוותי הגנים, תהיו ערניים, תשתתפו במאמץ המרוכז יחד עם כל ציבור ישראל.
יפעת שאשא ביטון: לא יודעת מה, תן להם להבין שהם חלק מהציבור.
<חגי פורגס: זה בשמחה.
יפעת שאשא ביטון: תרימו טלפון כשהילד לא מגיע.
<חגי פורגס: אז פה הנקודה.
יפעת שאשא ביטון: קשה להרים טלפון?
<חגי פורגס: תרימו טלפון, זו הנחיה של רגולטור - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא פונה אליכם, אני לא מנחה אתכם כרגולטור, אני מתוך קריאה לעזרה מבקש שתשתדלו להרים טלפונים למי שלא הגיע.
יפעת שאשא ביטון: נסחו את זה איך שבא לכם, אבל תתחילו להכניס את זה למודעות.
<חגי פורגס: יש ארגונים, והארגונים יבואו ויגידו לך איך המעון מתנהל בשעות הבוקר, והיו כאן דיונים במושב הקודם.
יפעת שאשא ביטון: שמעתי את זה כבר.
יפעת שאשא ביטון: קשקוש בלבוש, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: הייתי שם, סליחה, כי אני כבר שנה מנהלת את אותו שיח.
יפעת שאשא ביטון: אתם מתארים את הגן בבוקר כאילו זה איזו מלחמת עולם, פחד אלוהים לשלוח את הילד, זה לא שם.
יפעת שאשא ביטון: הגנים שלנו רגועים ושמחים וצוהלים.
יפעת שאשא ביטון: נכון, בתחילת שנה לפעמים יש יותר בכי ויותר crisis כי יש ילדים שצריכים להסתגל, אבל זאת לא השגרה, בטח לא בחודשים האלה שאני מדברת אתך עליהם עכשיו, ומרימים טלפון.
יפעת שאשא ביטון: אם יתקלקל המזגן היא לא תלך להרים טלפון?
יפעת שאשא ביטון: ואם האוכל טיפה יאחר, היא לא תרים טלפון?
יפעת שאשא ביטון: ואם תתקלקל הדלת או משהו בשירותים היא לא תרים טלפון?
יפעת שאשא ביטון: אז ילד שנשכח ברכב זה לא?
יפעת שאשא ביטון: באמת, אני שואלת אותך, זה חיים של ילד.
יפעת שאשא ביטון: שם זה לא?
יפעת שאשא ביטון: ואתה רוצה להגיד לי שהם לא מדברים בטלפון?
יפעת שאשא ביטון: בוא, נו.
<חגי פורגס: אני יכול להגיד לך שבדיונים שהיו כאן
<חגי פורגס: במושב הקודם סביב - - -
יפעת שאשא ביטון: היינו עדינים, הייתי עדינה אתך.
<חגי פורגס: לא בנושא הזה, אני לוקח נושא אחר.
<חגי פורגס: בדיונים שדיברו כאן על העומס הכבד שיש על המטפלות, ומה נובע מזה?
<חגי פורגס: הקושי שלהן לתת את המענה לכל ילד וילד לכל הצרכים שלו, כי יש עומס כבד, ויש המון ילדים על כל מטפלת.
<חגי פורגס: וכבר בדיונים ההם אז אמרו: כל מטלה נוספת שהן מקבלות זה מכביד, וזה גם שומר על הבריאות של הילדים.
<חגי פורגס: זה גם בריאות של ילד.
יפעת שאשא ביטון: כל מה שתגיד אתה צודק, אבל המטלה הזו זאת הצלת חיים.
יפעת שאשא ביטון: זאת הצלת חיים.
יפעת שאשא ביטון: כי אם הילד ייפול בחוץ ויקרה לו משהו היא תרוץ אליו למרות שיש שם עוד 20 ילדים בפנים ויש גם עוד מטפלות.
יפעת שאשא ביטון: אגב, במעון יש גיבוי די גדול כי הן תמיד צוות של כמה מטפלות, זה אפילו לא גן של גננת וסייעת.
יפעת שאשא ביטון: ואמרתי לך, אם להרים טלפון כדי לטפל בדברים טכניים יש להן את היכולת, אז למה בשביל להציל חיים של ילד אין להן את היכולת הזאת?
יפעת שאשא ביטון: באמת, תשמע את עצמך, תראה איזה תירוצים, כמה תירוצים אנחנו מוצאים בשביל לא להתגייס למשימה הזאת.
<חגי פורגס: אני שוב אומר, כמו שפתחת, אנחנו יכולים לעשות את כל מה שאנחנו יכולים.
<חגי פורגס: כל מה שאנחנו יכולים זה מה שציינתי קודם, יש גם ארגונים שנרתמים למהלך הזה.
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר: המעונות לא מוכנים, משרד הרווחה לא מוכן להירתם למהלך של שכחת ילדים עד הסוף.
<חגי פורגס: זה לא מה שאמרתי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מוכנים מה שנוח.
יפעת שאשא ביטון: נוח לנו קמפיין, אנחנו ניתן כסף, אגב, זה מאוד חשוב – איפה גלית מ"בטרם" נעלמה לי?
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שהיא תרכז את הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: תכף גם נשמע את מירי, חיכינו לך, לגבי הקמפיין שחשוב שהוא יהיה אגרסיבי ואינטנסיבי וממושך.
יפעת שאשא ביטון: אבל אתה רק איפה שנוח, אנחנו נחלק פליירים, נדבר עם ההורים, אבל לא נרים טלפון עכשיו כשהילד נמצא לי שם בחום ומתחיל להיות נמס קצת.
<חגי פורגס: כשאמרת ללכת עד הסוף, אנחנו לא שם, אנחנו לא במקום הזה.
<חגי פורגס: אנחנו לא יכולים ללכת עד הסוף.
<חגי פורגס: זה לא משהו שאנחנו כרגולטור יכולים לעשות.
יפעת שאשא ביטון: לא ביקשתי כרגולטור.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שיירשם לפרוטוקול שמשרד הרווחה והשירותים החברתיים לא מוכן להירתם למשימה באופן מלא למניעת הטרגדיות של שכחת ילדים ברכב.
יפעת שאשא ביטון: חד-משמעית אני רוצה שיהיה רשום ככה.
<חגי פורגס: הניסוח קצת שונה.
יפעת שאשא ביטון: אמרת:
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא יכולים ללכת עד הסוף?
<חגי פורגס: עד הסוף.
יפעת שאשא ביטון: אז משרד הרווחה לא יכול ללכת עד הסוף במהלך של הצלת ילדים שנשכחים ברכב.
יפעת שאשא ביטון: אין לי הגדרה אחרת.
יפעת שאשא ביטון: אתם כולכם מפחדים מלבקש את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני משתגעת, כאילו שאתם מפחדים לבקש מאנשים שלכם לעשות את זה.
<חגי פורגס: יש גם ארגונים שאת יכולה לשאול אותם.
יפעת שאשא ביטון: יש ארגונים פרטיים שנרתמו.
יפעת שאשא ביטון: הם נרתמו, זה מה שמדהים.
<חגי פורגס: אני לא מדבר על פרטיים, אני מדבר על הארגונים המפוקחים על ידינו.
<חגי פורגס: וכשאת אומרת להתגייס, כלומר, יש התנהלות של מעון, שיש להם את סדרי העדיפויות שלהם, שהם אקסוגניים להנחיות שלנו.
יפעת שאשא ביטון: יש סדרי עדיפויות?
יפעת שאשא ביטון: יש לי סדר עדיפות שהוא יותר חשוב מילד שנמצא ברכב וצריך להציל אותו?
<חגי פורגס: זה לא משהו שאנחנו נכנסים אליו.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם זה אמיתי או שאני פשוט כבר די מסוחררת מהדיון, אני מודה.
עליזה לביא: אפשר גברתי?
עליזה לביא: אפשר לנסות לעזור?
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת עליזה לביא.
<לילי פוקמונסקי: סליחה, אני יכולה?
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך, לילי, אחרי חברת הכנסת.
עליזה לביא: קודם כול אני רוצה לברך אותך ולחזק אותך בעבודה שלך בנושא הזה.
עליזה לביא: אנחנו נכשלים שוב ושוב בהגנה על חסרי ישע.
עליזה לביא: התפקיד שלנו כולנו, הדבר הראשון שעשיתי זה שמעתי על האסון הנורא הזה, וכמו כולם לא הצלחתי לעכל ששוב זה קורה לנו.
עליזה לביא: התקשרתי לבת שלי, ואמרתי לה: תשמעי, את יותר לא נוהגת עם שתי נעליים.
עליזה לביא: את לא נוהגת יותר עם שתי נעליים.
עליזה לביא: את שמה נעל אחת ליד הילדות, כי לא תוכלי לצאת מהאוטו, האספלט ישרוף לך את הרגל.
עליזה לביא: אנחנו נכשלים, גברתי יושבת-הראש, אנחנו מדינה שמביאה לפה לירושלים את Mobileye ומקדמת טכנולוגיות בטירוף, אני לא מבינה אפילו מה אנחנו עושים, כי גם אם יסבירו לי אני לא אבין.
עליזה לביא: למצוא פתרון טכנולוגי, אנושי, מענה, היום מדברים על רכבים חכמים, על כל דבר, תחמם את הכיסא, תעשה ככה, יעלה לך ככה, השיפוע הזה, הגב שלך כואב, האוטו טכנולוגי לגמרי, והיינו צריכים להיות המדינה הראשונה שנותנת מענה להגנה על חסרי ישע, ואנחנו לא.
עליזה לביא: והפתרונות אפשריים וקיימים, ואנחנו נכשלים גם ברמה של הרגולטור והפיקוח, וניסיון לפחות להבין שהמציאות השתנתה.
עליזה לביא: יצאתי מהכנסת, קבעתי תור במספרה, ואני מוצאת את עצמי מגיעה הביתה, ואמרתי לעצמי, אלוהים אדירים, הייתי צריכה לעצור בדרך.
עליזה לביא: נכון שכבר היה שמונה בערב והספרית אמרה שהיא מוכנה לחכות לי, ואז ניסיתי להבין מה קרה לי.
עליזה לביא: וכל הדרך מהכנסת, שעה וחצי דיברתי בטלפון, שעה וחצי מנושא לנושא, כל מה שלא הספקתי, כל מה שרציתי להכין למחר.
עליזה לביא: ולרוב זאת הסיבה, הסחת הדעת, הראש שלנו במקום אחר, פה תור במספרה.
עליזה לביא: מספרה, לא נורא, לא קרא לי כלום.
עליזה לביא: אבל המשותף למקרים, לפחות איך שהתקשורת מדווחת עליהם, זה אנשים שעסוקים בלנהל את העולם, בלהמשיך את החיים המקצועיים שלהם, או כל מיני שיחות אחרות.
עליזה לביא: הטכנולוגיה הביאה אלינו הרבה מהאסונות הללו.
עליזה לביא: ואנחנו באותה שפה צריכים לתת מענה.
עליזה לביא: והוועדה הזאת, גברתי יושבת-הראש, אני רוצה לחזק אותך, כי אי-אפשר לעמוד מנגד ולהשתמש באותם טיעונים של שנים קודמות.
עליזה לביא: במו ידינו אנחנו הורסים כל דרך לסייע לחסרי הישע, אלו הילדים שלנו, אלו הנכדים שלנו.
עליזה לביא: אני רוצה לשתף אתכם במה שכתב לי יצחק בריק, שאומר לי: עליזה שלום, אתמול מתה עוד ילדה שנשכחה ברכב.
עליזה לביא: לאחר שמזה שנה אני מנסה ללא הצלחה לקדם פתרון מיידי, אנשים רואים שאין פתרון לא מכאן ולא מהאזור שלכם, ולא מארגונים טובים שרוצים, אבל אף אחד לא מקשיב להם.
עליזה לביא: והוא אומר: אני מנסה ללא הצלחה לקדם פתרון מיידי וחינמי לעניין, ומגלה שהעמותות – את זה כותב אזרח – הוועדות, אמצעי התקשורת, אינם אלא אוסף אנשים המנסים לעשות סיבוב על העניין ו / או לגזור קופון.
עליזה לביא: והוא מייצר תליון.
יפעת שאשא ביטון: הוא היה פה.
עליזה לביא: הוא היה כאן.
עליזה לביא: אני רק נותנת את זה כדוגמה.
יפעת שאשא ביטון: הוא קיבל במה והכול.
עליזה לביא: אני נותנת כדוגמה אזרח שבאמת בדרך לא דרך עושה את היוזמה של התליון שלו.
עליזה לביא: גברתי יושבת-הראש, אני מציעה לך להזמין לכאן אנשים שיש להם פתרונות.
יפעת שאשא ביטון: הזמנו.
יפעת שאשא ביטון: זה הדיון שהיה.
<לילי פוקמונסקי: הוא כבר היה.
<קריאה: שלוש פעמים.
יפעת שאשא ביטון: הוא היה פה ב-21 למרס, היינו פה והצגנו את כל מה שיש בשוק.
עליזה לביא: שוב, שוב.
יפעת שאשא ביטון: חינמי ולא חינמי וטכנולוגי ולא טכנולוגי.
עליזה לביא: שוב.
עליזה לביא: גברתי יושבת-הראש, שוב.
עליזה לביא: אני אומרת שרק הציבור במקרה הזה, כשהרגולטור ומי שאמור להחליט, גם אנחנו פה בכנסת ישראל, עוצרים, לא מקשיבים, לא מתפקדים, צריך להתחיל להמציא אמת מארץ תצמח.
עליזה לביא: ואנחנו רואים את זה בהרבה מאוד יוזמות.
עליזה לביא: ארגונים לרוב משיגים אותנו, הם אלה עם ההבנה, עם היכולת, עם הגמישות, ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו מאמצים כאן את אחת היוזמות שיצאו מהשטח.
יפעת שאשא ביטון: תודה, חברת הכנסת עליזה לביא.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שרגע לפני שסיימנו את המושב, ממש, זה היה רגע לפני שיצאנו לפגרה, כינסנו דיון כי הבנו שבמשרד התחבורה התקינה לא תהיה מוכנה לקיץ, הייתה גם פרוצדורה עם כל הנושא של עזרים, ביקשנו ממכון התקנים להגמיש את התקינה כדי שיותר אנשים יוכלו להיכנס לתוך הלופ הזה, והיום קיבלנו בשורה, או חצי בשורה, שהם אכן הולכים למהלך הזה.
יפעת שאשא ביטון: ואמרנו שאנחנו לא מרימים ידיים, נקרא לכל מי שיש לו משהו מן המוכן, לא משנה, זה יכול להיות מחזיק מפתחות, זה יכול להיות תליון, זה יכול להיות משהו טכנולוגי מתוחכם, כל מה שיש, שיבואו ויציגו כדי שנחשוף את הציבור, והציבור יוכל כל אחד לבחור מה שנכון לו.
יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו נמצאים כאן היום כי אנחנו מבינים שזה לא רק הציבור, שאין חלק אחד בתוך הפאזל הזה שיוכל לעשות את המלאכה הזו לבד, זאת חייבת להיות התגייסות של כל הגורמים.
עליזה לביא: אז מה קורה?
יפעת שאשא ביטון: זאת חייבת להיות רשת ביטחון.
יפעת שאשא ביטון: והאבסורד הוא, חברת הכנסת לביא, נכנסת עכשיו, שמעת רק חלק מהשיחה.
יפעת שאשא ביטון: אני יושבת כאן, ואני צריכה להתחנן לעזרה, להתחנן, כשאני מדברת ואומרים לי סדרי עדיפויות או אני כרגולטור לא יכול לבקש מהם, או קשה להם, צפוף להם במשך היום, תביני את חוסר האונים, מה עוד יש לי לומר?
יפעת שאשא ביטון: מה עוד יש לי לומר כשאנחנו מנהלים פה שיח על חיים של ילדים, והם מדברים לי על שיח של סדרי עדיפויות?
עליזה לביא: תראי, למדתי איכות סביבה מהילדים שלי, כשהילדים שלי התחילו להגיד לי: אימא, אנחנו לא מוכנים שתארזי את הסנדוויצ'ים בניילון, ויש נייר, ויש פה, ומה שהם שמעו בכיתה.
יפעת שאשא ביטון: יש ילדים קטנים מסכנים שלא יכולים לדבר.
עליזה לביא: למדתי את המודעות הזאת מהילדים שלי.
עליזה לביא: עכשיו אני אומרת, אנחנו צריכים להפעיל את כל הכוחות שיש לנו.
עליזה לביא: ולהתחיל בגנים, כשהילדים הגדולים יזכירו לאימא ואבא איך להתנהל.
עליזה לביא: תראי, חייבים להתחיל לחנך את הציבור ואת עצמנו, כי זה לא קורה.
עליזה לביא: ועוד קיץ לפתחנו, ולא עשינו שום דבר.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי וזה יהיה גם בהמלצות.
<קריאה: את הקטנים ואחר כך את הגדולים, כי הפכו את הפירמידה.
יפעת שאשא ביטון: שלטון מקומי.
<נעמי אבוטבול: סליחה, משרד הרווחה, אני רוצה קצת לחלוק על מה שקרה כאן ונאמר פה.
<נעמי אבוטבול: בניגוד אליך, חגי, אנחנו צריכים כמשרד לעשות כל מה שאנחנו יכולים כדי להתגייס למיגור התופעה.
<נעמי אבוטבול: אני חושבת שהבקשה שעלתה פה זה לא להוציא הנחיות מחייבות כאלה ואחרות, אלא להוציא איזושהי הודעה נרגשת, בקשה ועידוד.
<נעמי אבוטבול: ואני חושבת שאנחנו צריכים לעשות הכול כדי לעשות את זה ולהתגייס לעניין, חד-משמעית, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: מה העמדה של המשרד?
יפעת שאשא ביטון: אתם שניכם נציגי משרד, אני רוצה לדעת מה העמדה של המשרד, ועם מה אני יכולה לצאת מכאן.
<נעמי אבוטבול: אנחנו נציגי משרד שהתאחד עכשיו, הוא מהכיוון של העבודה ואנחנו הרווחה, ולכן כנראה יש את חילוקי הדעות האלה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת.
עליזה לביא: יש עמדה של המשרד?
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, תצא הודעה ממשרד הרווחה אל המעונות ברוח הדברים שדיברנו ואמרתי כאן מקודם, תצא?
יפעת שאשא ביטון: תצא אל אנשי המעונות?
יפעת שאשא ביטון: לאנשי הצוותים?
<נעמי אבוטבול: מבחינתי אני חושבת שצריכה לצאת.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לקבל עמדה ברורה של משרד הרווחה באופן כתוב.
<נעמי אבוטבול: זה צריך להיות מעלינו.
יפעת שאשא ביטון: כי אני לא רוצה להחליט את מי מכם אני בוחרת.
יפעת שאשא ביטון: ברור לאן אני מכוונת, אבל אני מבקשת לקבל עמדה רשמית.
<נעמי אבוטבול: בסדר גמור.
<נעמי אבוטבול: אני חושבת שצריך לעבור אלינו למשרד לדרג גבוה יותר ולקבל החלטה.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו מבקשים עמדה רשמית של משרד הרווחה לגבי מה שהצגנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מבקשים שתצא פנייה לכל הצוותים להתגייס גם הם למהלך הזה, וכן, גם אם זה דורש שיחת טלפון אז שתהיה גם שיחת טלפון, בלי שיש כאן אחריות מכל סוג שהוא.
יפעת שאשא ביטון: שלטון מקומי ואז מירי.
יפעת שאשא ביטון: מירי, נסכם אתך, אני אתן לך, וגם ללילי הבטחתי.
יפעת שאשא ביטון: אמרו לי שנציגת השלטון המקומי נכנסה.
עליזה לביא: אני רק לא חברה בוועדה, האם אפשר לקבל זימון לדיונים של הנושא?
יפעת שאשא ביטון: תודה לך, חברת הכנסת לביא.
<רות דיין מדר: משרד השלטון המקומי יירתם ככל שמתבקש.
יפעת שאשא ביטון: רק תראו מי יושב לנו כאן ליד השולחן, שנזכור כולנו שבשבילם אנחנו כאן.
<רות דיין מדר: זה הבן שלי שמואל, ילד בכיתה ב' והיום בחופש, אז הוא בא לראות מה אימא עושה.
<רות דיין מדר: מרכז השלטון המקומי יירתם ככל שנידרש, מעונות היום שמופעלים על-ידי הרשויות המקומיות הם בעלי סמל של משרד הכלכלה, ואנחנו נפעל בהתאם להנחיות שלהם.
<רות דיין מדר: אבל מעבר לזה, אנחנו לפעמים מקיימים שלטי חוצות כדי להזכיר להורים: אל תשכחו את הילדים ברכב.
<רות דיין מדר: כל דבר, כל דבר שרק אפשר.
יפעת שאשא ביטון: אז שני דברים לי אליכם מאוד בפרקטיקה.
יפעת שאשא ביטון: אחד, זה כן לקדם את הנושא של שלטי חוצות.
יפעת שאשא ביטון: אגב, חשוב לציין שפנינו שוב למתחמים השונים, "עפר", "עזריאלי", "ביג", למרכזי קניות, כדי שיירתמו גם השנה וישלטו, כי אנחנו יודעים שזה לא רק בדרך לגן או למעון או למקומות אחרים, זה גם קורה בדרך לקניות.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתקדמו את הנושא של שלטים.
יפעת שאשא ביטון: והדבר השני זה פקחים.
יפעת שאשא ביטון: יש לכם פקחים ברשויות, מחלקים דוחות, על הדרך עוברים ליד רכבים, שיציצו פנימה.
<רות דיין מדר: יש את הקב"טים של החינוך שמסתובבים.
יפעת שאשא ביטון: הקב"טים וגם הפקחים.
יפעת שאשא ביטון: הפקחים מסתובבים הרי בין רכבים, רואים מי חונה כמו שצריך, מי לא, מי יש לו "פנגו", מי אין לו, שעל הדרך יסתכלו גם, שיעשו להם נוהל להציץ פנימה לרכב, לראות שהרכב ריק.
<רות דיין מדר: שיכנס להחלטה.
יפעת שאשא ביטון: כן, בהחלט נכתוב את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהפקחים הם גם כוח שיכול מאוד מאוד לסייע לנו, ואנחנו פונים גם אליהם.
יפעת שאשא ביטון: שוב, לא ממקום של אחריות אישית, אלא ממקום של מחויבות חברתית.
<רות דיין מדר: ביטחון הציבור.
יפעת שאשא ביטון: ערבות הדדית, מה שאנחנו קוראים לה.
יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות, מירי, יש לנו תוכנית בטיחות ילדים, הכול טוב ויפה, השקנו אותה, יצאנו שמחים וטובי לב, מה בתכלס?
יפעת שאשא ביטון: איפה ההתארגנות?
יפעת שאשא ביטון: איזה איגום משאבים נעשה?
יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם הקמפיין שלנו של שכחת ילדים ברכב?
יפעת שאשא ביטון: תעדכני אותנו.
<מירי כהן: אז קודם כול להתחיל, אני מתנצלת שלא הייתי בתחילת הדיון כי הייתי בדיון אחר.
יפעת שאשא ביטון: סלחנו לך.
<מירי כהן: ואני רוצה להזכיר את הכובע הנוסף הקודם שלי, אני מנהלת שירותי ההצלה בעזרה ראשונה.
<מירי כהן: ומה שאני רוצה לומר כאן, אנחנו עוסקים כאן בהצלת חיים.
<מירי כהן: זה ברור לצורך העניין שאם עכשיו יש מישהו שיש לו איזשהו אירוע, צריך לעשות לו החייאה, צריך לתת לו עזרה ראשונה, עושים.
<מירי כהן: ומבחינתי, ברגע הזה אנחנו נמצאים בשעת חירום, להתקשר להורים זו הצלת חיים.
<מירי כהן: לא צריך להתייחס לזה בצורה אחרת.
<מירי כהן: זו הצלת חיים, וכך צריכה כל מטפלת וכל גננת להתייחס.
<מירי כהן: זו הצלת חיים.
<מירי כהן: זה משהו שיכול להציל את הילד.
<מירי כהן: חיים של הילד זה שווה, חשוב יותר מהכול, וזה לא פחות חשוב מאשר לעשות את ההחייאה ואת כל מה שאנחנו עושים.
<מירי כהן: ועל זה אני אומרת שוב, כולנו נעשה את הכול, כולנו אומרים שפיקוח נפש דוחה שבת, כלומר, נעשה הכול.
<מירי כהן: אז גם פיקוח נפש להתקשר בטלפון לא יקרה שום דבר, זה יכול להציל חיי אדם, אנחנו יודעים את זה.
<מירי כהן: ולכן אני אומרת, קחו הגננות, קחו המטפלות, את הנושא הזה כפיקוח נפש כהצלת חיים.
<מירי כהן: זה לעניין.
<מירי כהן: אני אומרת שוב, לנושא הזה באמת אנחנו מדברים על ההתגייסות, מאז הישיבה האחרונה אנחנו באמת רוצים לראות את כל המערכות, אנחנו רוצים - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לראות.
<מירי כהן: שנייה.
<מירי כהן: אנחנו נמצאים כבר לקראת השקה של צעדים – עד שמשרד התחבורה, כי אנחנו רואים שזה לוקח זמן, עד שתהיה הטכנולוגיה הזאת, וצריך לצאת אתה, ואני לא יודעת מתי, כנראה שפספסתי, צריך לצאת אתה כמה שיותר מהר.
<מירי כהן: אנחנו הולכים, אמרתי שלא חיכינו לכל הדברים האלה – אגב, תקציב בפועל עדיין אין, ואלו סוגיות תקציביות של האוצר.
יפעת שאשא ביטון: מה זה תקציב אין?
יפעת שאשא ביטון: בלי תקציב לא נוכל לעשות.
<מירי כהן: בתוך משרד הבריאות הכסף עצמו עדיין לא הגיע, אבל אני אומרת שוב, אנחנו לא מחכים כרגע לכסף, אנחנו כבר נמצאים לקראת סיום.
<מירי כהן: החלטנו שאנחנו לא מחכים, גם בעקבות אותם דיונים שהיו בוועדה.
יפעת שאשא ביטון: הכסף יהיה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת מה הפרוצדורה, שהדברים יצאו, את הכיסוי לתקציב יהיה, חד-משמעית, שגם יהיה רשום בפרוטוקול, התחייבות שלי.
<מירי כהן: זה ברור.
<מירי כהן: עם כסף, בלי כסף, אנחנו יוצאים בעקבות הדיון.
<מירי כהן: ואני אומרת שלאחר מחשבות נוספות שעשינו, החלטנו שנעשה צעדים אקטיביים במה שאנחנו יכולים לעשות.
<מירי כהן: חוץ מהטכנולוגיות שצריך לעשות, אנחנו נמצאים כבר בפעילות שוטפת מול לשכת הפרסום הממשלתית, נלך לחלק מדבקות לכולם שידביקו במכוניות, בטיפות חלב, אנחנו מדברים על מאות אלפים.
<מירי כהן: אנחנו נמצאים לקראת הסוף.
<מירי כהן: נפיץ את זה לכולם, שידביקו את זה בתוך האוטו, וכל מי שפותח את הדלת יראה את זה וילך.
<מירי כהן: אנחנו גם מדברים על דברים נוספים, כלומר, לא רק ברכבים עצמם.
<מירי כהן: אחד הדברים הנוספים, ועשינו כמה דיוני - - -
יפעת שאשא ביטון: מירי, זו המדבקה של הבחורה שהייתה פה?
<מירי כהן: לא.
<מירי כהן: נראה לך את זה.
<מירי כהן: את תראי את זה.
<מירי כהן: עיצוב אחר, אבל חשבנו איך לעשות את זה שידבר אל ההורים.
יפעת שאשא ביטון: אבל על אותו רעיון.
<מירי כהן: אתה פותח את הדלת, אתה לא יכול שלא לראות את זה.
<מירי כהן: דבר נוסף שחשבנו עליו זה גם לשים במקומות העבודה.
<מירי כהן: כשאתה מגיע ומחתים את הכרטיס ליד מקום העבודה, שלט: איפה הילד?
<מירי כהן: מה עם הילד?
יפעת שאשא ביטון: גדול.
<מירי כהן: אנחנו כרגע נמצאים בעיצוב.
<מירי כהן: נקרא לכל המשרדים, לכל הגופים, שלטון מקומי וכו', שימו את זה, כשמישהו בא ומחתים את הכרטיס, תזכור מה עם הילד, בוא תתקשר אליו.
יפעת שאשא ביטון: המדבקות יחולקו על-ידי משרד הבריאות?
<מירי כהן: משרד הבריאות.
<מירי כהן: ומי שירצה אחר כך נראה – אני לא יודעת, כרגע אין לנו כסף, מצדי נמכור את החלונות של המשרד הבריאות, לא יודעת מה, כדי לעשות את זה עד שיגיע הכסף, כי זה חשוב, זה קריטי, זה הצלת חיים.
<מירי כהן: ואת כל הצעדים האלה נעשה, לא מחכים לשום דבר, לא מחכים לאף אחד.
<מירי כהן: ואני קוראת לכולם, תראו את זה, תקבלו את זה, תעשו את זה גם אתם, כל אחד במסגרות שלו, במוסדות שלו, ממשלתיים, ציבוריים, פרטיים, גנים, אני לא יודעת מה, כולם תעשו את זה.
<מירי כהן: בואו לא נחכה לאסון הבא.
<מירי כהן: אנחנו מדברים על הצלת חיים.
יפעת שאשא ביטון: מה עם קמפיין משודר?
<מירי כהן: קמפיין משותף, אנחנו גם נעשה אותו, והרשות לבטיחות, אני לא יודעת אם הם פה או לא, אין לי מושג.
יפעת שאשא ביטון: הם לא, אבל אמרו לנו - - -
<אבנר פלור: אנחנו נציג, תכף אדבר.
<מירי כהן: אני אומרת שוב, הקמפיין חשוב, צריך לעשות אותו, את ההסברה בתקשורת, אנחנו יודעים שזה לא מספיק, ולכן אנחנו צריכים להיכנס ממש לתוך האתר, נשים את הכול.
יפעת שאשא ביטון: הכול, הכול, אנחנו מפעילים את כל האמצעים.
<מירי כהן: נעשה את זה ביחד.
<מירי כהן: אני אומרת משהו שאולי איזושהי אמירה אפיקורסית, בטח ירצו קצת להרוג אותי, אבל למרות זאת אני אומרת, יש מה שנקרא בתורה או איזשהו משפט שאנחנו רואים אותו "עת לעשות לה' הפרו תורתך".
<מירי כהן: אני אומרת שוב, למחשבה, יכול להיות שיש מקום עכשיו לשקול, ואנחנו שומעים את זה מהציבור, הנושא של כיסאות בטיחות איפה שמים אותם באוטו, האם שמים אותם קדימה, שמים אותם אחורה, סוגיה בעייתית כששמים את זה קדימה.
<מירי כהן: אני חושבת שהסיכוי ששוכחים את הילד הוא הרבה יותר נמוך כי אתה רואה אותו למולך, לא אחורה.
<מירי כהן: כמובן שצריך לבדוק את המשמעויות, ואני חושבת שהרשות לבטיחות בדרכים, משרד התחבורה, צריך לשקול את זה עד שזה יהיה, האם יש מקום לשנות את התקנה הזאת.
<מירי כהן: ואני אומרת כאחת שאמונה על בטיחות בדרכים.
יפעת שאשא ביטון: אסור לשים קדימה?
<מירי כהן: אסור.
<מירי כהן: אני אומרת שוב, בגלל כריות האוויר.
יפעת שאשא ביטון: זה שאסור בחוק אני יודעת.
<מירי כהן: יש שם כריות אוויר.
<מירי כהן: שוב אני אומרת, צריך לשקול את זה.
<מירי כהן: אני אומרת שלא שקלנו את זה, צריך לשקול את זה.
<מירי כהן: יכול להיות שיגיעו למסקנה שאולי זה יותר מסוכן.
<מירי כהן: שווה, חשוב לשקול את זה, כי אנחנו נמצאים באיזשהו מצב חירום שצריך לבדוק אותו.
יפעת שאשא ביטון: עזר טכנולוגי, משרד התחבורה יעשה לנו פה סדר.
<מירי כהן: דבר נוסף – אני יודעת שלא אוהבים את זה - - -
<גלית גלעד: אני חייבת רק לתקן, זה לא עניין של אוהבים.
<גלית גלעד: המקום הכי בטוח של הילד הוא מאחורה.
<מירי כהן: לצערנו, לא בכל דבר.
<גלית גלעד: ובעיקר באמצע.
<גלית גלעד: והתאונות שהיו לפני כן עד שהייתה החקיקה – לא צריך להחליף נזק בנזק.
<מירי כהן: צריך לבדוק את הנתונים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים למצוא פתרון או פתרונות שהילד נמצא במקום הבטוח לו ואנחנו מסוגלים להגן עליו.
<מירי כהן: נכון, אבל אמרתי, בינתיים, אז צריך לראות את זה.
<מירי כהן: דבר נוסף, גם דיברנו עליו בישיבה הקודמת, זה גם משהו שהוא לא פתרון טכנולוגי מתקדם, והוא דבר פשוט ומטומטם אולי, אבל יכול להיות שאין ברירה, מי ששם את הילד באוטו יכול להיות שבאיזושהי תקנה אתה שם איזשהו סרט שאתה שם ליד הכיסא, על הידית של הנהג.
יפעת שאשא ביטון: יש הרבה פתרונות.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת מה בבר-קיימה עכשיו במשרד הבריאות, אתם מדברים על מדבקות שיופצו, תוך כמה זמן?
<אבנר פלור: אני מקווה שעד סוף החודש.
יפעת שאשא ביטון: מה זה סוף החודש?
יפעת שאשא ביטון: זהו, אין לנו זמן, אנחנו במאי.
יפעת שאשא ביטון: מאי, די, כבר מתה לנו ילדה, והאחרים פשוט נצלו בנס.
<מירי כהן: אנחנו במאי, מדברים עכשיו לעשות את זה.
<מירי כהן: עכשיו אני אומרת שוב, העבודה נעשית באופן שוטף.
<מירי כהן: אם צריך, כל המכשלות הביורוקרטיות נפרוץ אותן, גם אם צריך להגיע למנכ"ל ולשר שלנו, זה לא משנה, או לא יודעת למי, נפרוץ אותן, לא נחכה לכל הדברים האלה בנושא של התשלום וההתקשרויות וכו'.
<מירי כהן: נעביר את זה, נפיץ אותם לכולם.
<מירי כהן: ושוב, אני אומרת לכל הארגונים האחרים, גם אתם, אפילו אל תחכו לנו, בכל הארגונים שלכם שישימו שלטים בכניסה למקום העבודה: שימו לב אם לא שכחתם את הילד, אוקיי?
<מירי כהן: ניתן להם את התזכורת כשבאים להחתים את השעון או נכנסים למקום העבודה.
<מירי כהן: ואני אומרת, נצא עם קמפיין, אבל כל הדברים האחרים צריכים להיעשות.
יפעת שאשא ביטון: מתי, מירי?
<מירי כהן: קמפיין, אני לא יודעת מי נמצא פה מהרשות, נדבר אתם ונעשה את זה מיידית.
יפעת שאשא ביטון: אני צריכה תכלס.
<אבנר פלור: נעשה סדר.
<אבנר פלור: ככה, מבחינת קמפיין, אני אתחיל מהסוף, בשבועיים הקרובים יצא קמפיין של הרשות הלאומית במשרד התחבורה בדומה למה שבשנה קודמת.
<אבנר פלור: שתיים, כמו שאמרתי, התקן הישראלי חל גם על רכבי הסעות וגם על רכב פרטי.
יפעת שאשא ביטון: ממש לא, אין תקנה שמחייבת כלי רכב פרטי.
<אבנר פלור: אני מדבר על התקן הישראלי.
<אבנר פלור: התקן הישראלי חל גם על רכבי הסעות וגם על רכב פרטי.
<אבנר פלור: לגבי רכבי הסעות, מ-1 באפריל כבר יתחילו בהתקנות, וזה תקנה.
<אבנר פלור: מה שחשוב, כי פה נאמר, וכל מיני זה, שלא נעשה כלום.
<אבנר פלור: נעשו המון פעולות בשנתיים האלה, וזה חשוב.
יפעת שאשא ביטון: נעשה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עכשיו בתכלס של הרכבים הפרטיים.
<אבנר פלור: משרד התחבורה גם יזם את הכנת התקן הישראלי.
<אבנר פלור: מה נעשה שאין תקן בשום מקום בעולם.
<אבנר פלור: תקן לשכחת ילדים לא קיים בשום מקום בעולם, וזה היה חלק מהקשיים.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל, אבנר, אני לא מחפשת איפה היו הבעיות, אני מחפשת איפה אנחנו מוצאים את הפתרון.
<אבנר פלור: אז שנייה, אם תביאי לי בבקשה, אני לא רק מעלה את הבעיות, אני גם מעלה את הפתרונות.
<אבנר פלור: ולכן, ראינו שישנן בעיות ביישום של התקן הישראלי.
<אבנר פלור: ודרך אגב, חלק גדול מאותם יזמים שהיו פה בדיון הקודם היו שותפים להכנת התקן הזה, זה לא אנשים שלא מבינים.
יפעת שאשא ביטון: הייתי.
<אבנר פלור: לכן, אנחנו היום לא בשלים לתקן תקנה בהתבסס על התקן הישראלי לרכב פרטי.
יפעת שאשא ביטון: שתהיה מתוקנת תקנה שברגע שמשלימים את התקינה יש תקנה.
<אבנר פלור: העמדה של המשרד בשלב הזה, היות שאין תקן אירופי ואין שום תקן שקיים בעולם, בשלב הזה לא בשלים להתקין תקנה.
<אבנר פלור: יחד עם זאת, מה שאנחנו נעשה - - -
יפעת שאשא ביטון: מה זה בשלב הזה?
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אני רוצה להתעכב על זה.
יפעת שאשא ביטון: אני יוצאת מפה כשאתה אומר לי שבכלל לא באופק של משרד התחבורה להתקין תקנה?
<אבנר פלור: העמדה של המשרד לא להתקין בשלב הזה תקנה, אבל לעשות את כל הצעדים - - -
יפעת שאשא ביטון: אז באיזה שלב?
יפעת שאשא ביטון: כשכמה ילדים ימותו?
<אבנר פלור: לעשות את כל הצעדים הנדרשים בכדי למגר את התופעה עד כמה שניתן.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, לא, מה זה?
יפעת שאשא ביטון: זו סיסמה.
יפעת שאשא ביטון: זה יותר גרוע ממה שהיה לנו פה קודם.
יפעת שאשא ביטון: מה זה נעשה את כל מה שאפשר?
יפעת שאשא ביטון: אם יש לי עזרים טכנולוגיים ואין לי תקנה – בוא נהיה אמיתיים.
<אבנר פלור: הבענו את העמדה הזאת גם בדיונים הקודמים שהיו.