GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ר"י: מורה, במקום להסתכל עליי בלי בגדים, אמר לי: תושיטי יד.
<ר"י: לא אשכח את זה בחיים.
<ר"י: הוא נותן לי מכה חזקה ביד כי לא היה לי אוכל.
<ר"י: ולא היה לי כלום.
<ר"י: הבעיה היא אי-כלים נכונים לכל מי שעוסק בחינוך, רווחה, דיור, ציבור – כל המערכת הזאת, סליחה – רקובה.
<ר"י: חוק שקם ב-62' לא מתאים ל-2017.
<ר"י: היום אנחנו מאוד מודעים.
<ר"י: כולנו, כולל אותי, אני אחראית על ששת ילדיי, שהיום הם בבית.
<ר"י: אומר לכם שהילד המאומץ הוא מדהים, מקסים, אבל גם שם לא היה לו מזל, ואני לא מאשימה אף אחד.
<ר"י: תפסיקו להאשים.
<ר"י: בגלל שנולדה לו אחות, והחליטו לדחוק אותו.
<ר"י: אני מבקשת עוד דבר אחד.
<ר"י: אם רוצים להתקדם בעולם הזה, קחו את אותם אנשים ביולוגיים שקשורים לנקודה הזאת, שחוו את החוויות האלה.
<ר"י: שבו אתם, ונבנה תוכנית אתם.
<ר"י: אחר כך זה מתפזר לכמה חלקים – עם הילדים המאומצים, מה שהילד שלי מספר לי, ועם ההורים הביולוגיים.
<ר"י: זה שלוש צלעות: אם ביולוגית, אם מאמצת וילד, וגם אמנה.
<ר"י: יופי שיש שם מה שאת אומרת.
<ר"י: זה לא מתאים לכל מי שאת אומרת.
<ר"י: זה לא אומר שאין עכשיו ילד שיושב ברחוב ומחכה לחיבוק.
<ר"י: אני בתור ילד בסיכון חיכיתי רק דבר אחד.
<ר"י: שאלו אותי: מה רצית?
<ר"י: חיבוק.
<ר"י: נשיקה.
<ר"י: זהו.
<ר"י: שיהיה האדם הנכון שייתן את זה במקום הנכון.
<ר"י: כן להוציא ילדים מהבית, אבל לתת להורים להיות שם, לתת גם להורים האלה כלים.
<ר"י: לא לתת להם להביא עוד ילדים לעולם, ואז הם נשארים כך.
<ר"י: גם הם לא אשמים.
<ר"י: אף אחד לא אשם.
<ר"י: כולם-כולם עצבניים, מטורפים, ומוציאים את כל התסכולים שלהם בגלל כל מיני חוקים במדינת ישראל.
<ר"י: סליחה.
<ר"י: ואגב, יש לי פה חוות דעת משפטית, שחשבתי שאני לא נורמלית אולי למה שעברתי בחיים שלי.
<ר"י: 11 אחים, בנים ובנות, אונס והכול, ורציתי רק לראות אם באמת עברתי מה שעברתי, ותדעי לך שבחוות הדעת היה כתוב משפט שעד עכשיו אני מתה ממנו - עובדים סוציאליים צריכים נורא להיזהר כשאומרים: לאותם ימים נשרף התיק ונגנז, ואין לי שום מידע.
<ר"י: אז מה זה אומר, שהילד שנמסר לאימוץ, שרפתם אותו?
<ר"י: מבחינתי זה מה שזה אומר.
<ר"י: תיזהרו בפה שלכם.
<ר"י: תעברו הכשרות.
<ר"י: זה הדבר הראשון שצריך לעשות – הכשרות בכל הלשכות; לא רק בתוך שירות למען הילד ולא בקהילה וכמה תוכניות יש במדינה הזאת, והנה רואים ששום דבר לא מצליח.
<ר"י: בני אדם אנחנו צריכים להיות קודם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ר', גם על הדברים, שכואב מאוד לשמוע אותם, אבל תודה שהתעקשת לספר אותם.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מתכתב עם הרבה מאוד דברים שעלו פה בשולחן – גם סביב ההדרכה, גם סביב הנושא עוד לפני שאנחנו הולכים לשיניים ולדברים החומריים – הדברים האלה צריכים חיבוק, בבסיס, ואת התמיכה ואת החום, ולהרגיש שייכים, כדי שהם באמת יוכלו לצמוח במקום שאנחנו שולחים אותם אליו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מאוד רוצים להאמין שהם ילדים רגילים, ושאם נתייחס אליהם רגיל, הכול יהיה בסדר, אבל הם לא.
יפעת שאשא ביטון: הם צריכים יותר, ונכון שלהיות הורה לילד ביולוגי זה אחר מלהיות הורה לילד מאומץ, גם מבחינת הכלים והמשאבים הרגשיים שאנחנו צריכים להעניק להם.
יפעת שאשא ביטון: יודעים – גם לך אומר את זה.
יפעת שאשא ביטון: את צודקת באלף אחוז.
יפעת שאשא ביטון: החוק של שנות הששים לא מתאים להיום, ולכן אנחנו עורכים פה שינויים, ואין ספק שצריך לפתוח את חוק האימוץ, ואמרנו שנשב.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם יודעים במה אנחנו רוצים לגעת ולפתוח את זה כדי להתאים את זה למציאות שבה אנחנו נמצאים, אבל גם יש לומר ביושר שהרבה מאוד דברים השתנו מאז, ואת מה שאמרתי עכשיו – זו לא חוכמה שלי.
יפעת שאשא ביטון: אני בטוחה שכל מי שיושב פה סביב השולחן, כולם מסכימים אתי וכולם יודעים את זה, והם ידעו את זה גם לפני שנכנסו הנה.
יפעת שאשא ביטון: אולי רק שמנו את זה על השולחן, ובקול זעקה גדול, כדי שנהיה יותר מודעים, וגם מי שסביבנו יהיה יותר מודע, אבל המודעות הזאת קורית לנו לפעולה.
יפעת שאשא ביטון: וזה אומר שאנחנו צריכים – אפילו לחשב מסלול מחדש לגבי כל הטיפול לגבי ילדים שיוצאים מהבית.
יפעת שאשא ביטון: אני רגע עוזבת את העניין, שהוא חשוב ודרמטי והוא דבר בפני עצמו, והוא לא לדיון אחד, של למה מוציאים ואיך מוציאים ואיך אנחנו יכולים להתנהל אחרת – אני משאירה את זה פה רגע, אבל כבר עשינו את זה.
יפעת שאשא ביטון: בואו ניקח אחריות על המעשים שלנו, על זה שלקחנו את הילד והוצאנו אותו החוצה.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שאנחנו צריכים לבנות – אני פה פונה למשרד הרווחה, ואני לא מוותרת על משרד החינוך, כי הוא חולייה מאוד משמעותית מבחינתי.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של הדרכה – אני כבר בחלק מהסיכום – גם למשפחות אמנה וגם למשפחות שמאמצות, ליווי – כן.
יפעת שאשא ביטון: אם צריך לשנות בחקיקה, אני מוכנה לקחת את זה, למרות שכמו שאתם רואים, החוקים לא תמיד עושים את שלהם, אבל אם נצליח לבנות תוכנית שגם משפחות שמאמצות, יהיה להם ליווי ותהיה השגחה – לא מהמקום של אתם לא בסדר – אנחנו נבדוק שאתם בסדר, אלא ממקום שנלווה אתכם וניתן לכם את הקלים ונהיה שם במקומות שקשה, כי גם למשפחות מאמצות לא קל.
יפעת שאשא ביטון: גם ילד שמורד בזוג הורים שמאמץ אותו, כי הם לא הורים שלו, והוא יאמר להם: אני לא רוצה להקשיב לכם, אתם לא ההורים שלי בכלל, מי אתם בכלל – גם זה קשה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לתת תמיכה וליווי גם להורים עצמם.
יפעת שאשא ביטון: כלומר יש פה מערכת שלמה שאנחנו חייבים לתמוך בה.
<ר"י: גם הפגיעה של החברה לאותם ילדים.
ב"ד: להודיע לילדים בגיל 4.
ב"ד: זה דבר שהכי קשה לשמוע.
ב"ד: כשילד שומע בגיל 4, 5 – אתם לא ההורים שלי, אתם הורים מאמצים.
ב"ד: זה מה שהם אומרים להורים להגיד לנו.
יפעת שאשא ביטון: זה לא מדויק, ואני מסכימה, ויכול להיות שההורים שלך כשלו, אבל זה בדיוק המקום וזה בדיוק מתחבר למה שאנחנו אומרים ואמרתי לפני רגע – צריך פה ליווי והדרכה צמודים.
יפעת שאשא ביטון: נכון, זה דורש משאבים.
יפעת שאשא ביטון: בואו נדפוק על השולחן כשצריך, ונגייס אותם.
יפעת שאשא ביטון: יש תהליך שאתם עושים, וצריך להאיץ אותו.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה לכתוב אותו ברחל בתך הקטנה, בואו נדרוש שיאיצו אותו.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של הייעוץ המשפטי – לידיה, אנחנו נפגשים בזה שוב.
יפעת שאשא ביטון: אני מקדמת חקיקה כדי שכל הורה וכל ילד שבאים להוציא אותו מהבית, יוכלו לקבל ליווי וייעוץ משפטי, כדי שהם יידעו בדיוק לאיזה מהלך הם הולכים, מה המשמעויות של המהלך הזה, מה הזכויות שלהם.
ב"ד: יש פה משהו שאמרה הגב' דליה.
ב"ד: אולי זה משהו שמשפיע על הילד, שמחליפים עובדים סוציאליים כל שני וחמישי?
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של הייעוץ המשפטי, לידיה, פוגש אותנו שוב, ואני חושבת שהוא עולה פה בקול גדול, כי אם ר' היתה מקבלת את הליווי והתמיכה המשפטית הזאת, מאוד יכול להיות שהיא היתה במקום אחר מבחינת החיים שלה.
<ר"י: החיים שלי התפספסו, בשלושים-ארבעים שנה שישבתי, והתחלתי לבכות, ולא עשיתי שום דבר בחיים שלי, אבל אני מנחה ונותנת הרצאות על עוני ועל חוויות אישיות, במטרה שהעולם יבין מה הם היו צריכים באותו רגע.
<ר"י: וגם האם הביולוגית צריכה לקבל כלים ותמיכה מיידית.
<ר"י: לא ייתכן שאם ביולוגית תישאר שם, והילד שלה בגיל 18: היי, מותק.
<ר"י: איפה?
יפעת שאשא ביטון: יש פה מסמך – אני כן רוצה להקריא פה קטע, בקשה של ילד מאומץ, שתבינו שאנחנו כנראה צריכים לשמוע אותם יותר, ויכול להיות שחלק מהתוכנית וחלק מהמהלכים – אורנה ודליה – צריך אולי לשבת עם קבוצה של הורים מאומצים ומאמצים – אגב, לא רק כאלה שלא הצליחו; גם כאלה שהצליחו, כדי שנוכל ללמוד אולי מאלה שזה עבד – מה היה שם ומה אפשר לקחת, ומאלה שזה לא עבד, איפה אנחנו צריכים לשים יותר את היד על הדופק.
יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שאנחנו חייבים להיכנס לעובי הקורה בכל הסיפור הזה כדי ללמוד אותו יותר.
יפעת שאשא ביטון: כתב ילד מאומץ: היעדר פיקוח על קטינים לאחר היותם באימוץ, ואני קורא למשרד הרווחה להרים את הכפפה ולבצע ביקורת פעם בשנה, עם דוח שיצורף ויישמר בתיק האימוץ.
יפעת שאשא ביטון: הביקורת צריכה לכלול את תנאי הסביבה של המאומץ, שיחה עם הוריו המאמצים ועם המאומץ עצמו ביחד ולחוד.
יפעת שאשא ביטון: במידה ויש בעיות, לערב את הרווחה המקומית, ובעת הצורך את גורמי אכיפת החוק.
יפעת שאשא ביטון: זיכרו – טובת הילדים היא מעל הכול.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שיש בזה הרבה.
יפעת שאשא ביטון: הילדים קוראים לנו להיות שם, ומחובתנו להיות שם.
יפעת שאשא ביטון: שוב – אם צריך מהלך חקיקתי, אני בהחלט מוכנה לסייע, ואם אפשר לעשות את זה בדרך אחרת, אני גם מוכנה לסייע.
יפעת שאשא ביטון: בכל דרך שנוכל למצוא את הפלטפורמה שנכונה, את המסגרת שנכונה לנו לתת לילדים האלה ולמשפחות האלה, אני רוצה שזה ייצא מכאן מהוועדה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לסיים עם משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני מתנצלת בפני מי שלא הספיק לדבר.
<לידיה רבינוביץ: גם חשוב לנו – בגלל שהנושא של המגזר הערבי לא קיבל פה שום ביטוי, להגיד משפט.
יפעת שאשא ביטון: אתן, אבל במשפט, כי אנחנו הרבה אחרי הזמן.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל, משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אולי בגלל שאני באה מהמערכת, אני מרגישה שיש שם איזושהי מחויבות, כי זו תפישת העולם שלי, אבל אני מרגישה שאתם פקטור מאוד משמעותי.
יפעת שאשא ביטון: אתם פוגשים את הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פוגשים אותם כל בוקר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שזה לא רק היועצת של בית הספר; זה מחנכים, זה אנשי חינוך.
יפעת שאשא ביטון: כולם כבר מקבלים את הכלים וההכשרות או אמורים לפחות, לקבל כלים והכשרות כדי לזהות את המצוקות של ילדים שמגיעים אלינו לכיתה.
יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שאתם חייבים להיות חוליה שעוזרת לנו באיתור המצוקה של אותם ילדים מאומצים.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם מותר להגיד היום לפי החוק, לדווח למשרד החינוך, אולי באמצעות מה שאנו מקדמים עם דוח וינטר על ילדים בסיכון, אולי כן שווה לבדוק את העברת המידע גם בעניין הזה, אבל שמערכת החינוך תהיה קשובה לילדים האלה, כדי שנוכל לעזור להם.
יפעת שאשא ביטון: מאוד יכול להיות, שאם היינו מצליחים לאתר את הילדים האלה במצוקות שלהם בתוך המערכת, יכולנו לחסוך הרבה מאוד סבל.
ב"ד: אני רוצה לומר – יש מורות שפוחדות, כי המורה הזאת שגידלה את הילדים שלי, שפרנסה אותם – היא פוחדת לדבר.
יפעת שאשא ביטון: לכן אנחנו פונים למערכת החינוך – כדי שמערכת החינוך תהיה מגויסת, כדי שמערכת החינוך תבין שהיא חלק מההתגייסות הזאת ומהמאבק הזה ומהניסיון לעשות פה קצת יותר טוב.
<אלה אלגרסי: קודם כל אומר שמול הסיפורים האישיים והבקשה קודם כל להיות בני אדם, אני חושבת שכל דבר אחר שאגיד עכשיו, הוא קטן יחסית, אבל כן אומר שני דברים: אחד, אנחנו משתדלים ככל הניתן להכשיר את אנשי החינוך לזהות ולאתר ילדים בסיכון, ולהגיד שלצערי הרב, יש במערכת הרבה מאוד ילדים בסיכון, גם כשהם לא קשורים לאמנה ולאימוץ.
<אלה אלגרסי: אנחנו באמת משתדלים לעשות ככל יכולתנו, וגם לומר שבשנים האחרונות התוכנית הלאומית של ילדים בסיכון – 360, שהרווחה מובילה – באה גם לתת מענים בתוך בית הספר לילד הספציפי וגם לנסות לאתר אוכלוסיות, אבל שום מענה בתוך בית הספר לא יכול להיות במקום המענה שישנו בחוץ לילד.
<אלה אלגרסי: הוא יכול לקבל בבית הספר טיפול, הוא יכול להיות חלק מקבוצה שמקבלת טיפול.
<אלה אלגרסי: אני חושבת שזה מורכב, ואם נהיה כולנו בני אדם ונהיה כולנו רגישים, אולי נוכל להרחיב את היכולת לראות את זה, לזהות וגם לצעוק את הצעקה שצריך לצעוק, כמובן.
<אלה אלגרסי: לומר מילה על הפנימיות, ששם – שוב, תמיד יהיו המקרים הקשים, אבל הפנימיות הן המקום שכן יש שם הרבה אנשים שמטפלים, עובדים סוציאליים שנמצאים בכל הפנימיות.
<אלה אלגרסי: אני חושבת שיש אחריות מאוד גדולה לגדל אזרחים ואנשים שהם חסרי עורף משפחתי, ולתת להם בדרך צידה לדרך וליווי, ותמיד אפשר לעשות יותר כמובן, אבל זה משהו מאוד משמעותי.
<אלה אלגרסי: אסיים דווקא עם משהו אישי.
<אלה אלגרסי: במהלך השנים שבהן הייתי עדיין בבית ספר, פגשתי הרבה משפחות שאימצו ילדים, שהיו במצוקה מאוד גדולה, כי היה מאוד קשה עם הילדים המאומצים.
<אלה אלגרסי: הם לא ידעו וגם אני לא תמיד ידעתי מה לומר.
<אלה אלגרסי: אני גם חושבת שיכול להיות לנו ידע מצטבר, מהשלושים-ארבעים שנים האחרונות, שצריך ללמוד אותו ולפתח פה תפישות.
<אלה אלגרסי: זה שעמותות וגופים שעושים עבודת קודש, מפתחים לעצמם כל מיני פתרונות, זה נהדר.
<אלה אלגרסי: אבל אני חושבת שיש פה סוגיה של הדרכת הורים.
<אלה אלגרסי: תיארת את זה מקסים – להיות הורה לילד ביולוגי ולהיות הורה לילד מאומץ, זו לא אותה חוויה.
<אלה אלגרסי: צריך ללמוד את זה.
<אלה אלגרסי: צריך ללמוד מה עושים, וגם בית ספר צריך ללמוד מה הוא עושה מול ההורים האלה.
<אלה אלגרסי: ההורים האלה היו מולי חסרי אונים, ואני הייתי יחד אתם בהקשבה לקושי, וגם עם הקושי של הילדה, אבל לא בהכרח ידענו מה לעשות עם זה.
<אלה אלגרסי: אני חושבת שזה המקום שצריך.
<ג': יש תוכנית לקהילה ותוכנית למערכת החינוך.
<אלה אלגרסי: מעולה.
<אלה אלגרסי: צריך ללמוד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם נגיש בהמלצות בפנייה למשרד החינוך, שמשרד החינוך יהיה עם היד על הדופק.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שלפי החוק, אסור להעביר מידע על ילדים מאומצים למערכת החינוך – נכון, או אני טועה?
<אלה אלגרסי: תלוי בהורים.
יפעת שאשא ביטון: הן יודעות מה שאלתי.
ש"א: אשתדל לתמצת.
ש"א: אוותר על הסיפור האישי שלי – נאמרו פה מספיק סיפורים שיכולים להעיד על מצבנו.
ש"א: אבוא דווקא לפן הלוגי דקה לפני האימוץ, דקה לפני ששולחים ילד לאימוץ, ואת זה למדתי מאמי המאמצת, שעברתי אתה הרבה חוויות, ובסוף הצלחנו רק בגיל 39 המאוחר שלי, להגיע לאיזשהו קלוז'ר ולחוויה הורית, אני והיא, ולמדתי את זה ממנה.
ש"א: הפער בין הציפייה של ההורה לבין מה שהוא מקבל, הוא עצום ברמה שאין לתאר.
ש"א: הוציאו אותי מהבית של אמי הביולוגית, ובצדק.
ש"א: אין לי טענה על ההוצאה.
ש"א: הוציאו אותי כי היו צריכים להוציא אותי, בגיל 6, והעבירו אותי למשפחה שעל פניו, בדיעבד, אם היו נותנים לה את הכלים, הדברים היו יכולים להיראות אחרת לגמרי, אבל הם קיבלו אותי, נפש פצועה, נפש פגועה, ילדה שעברה חווית נטישה רק לפני דקה, בקריעה, שעד היום אני זוכרת אותה, למשפחה שאני עכשיו אמורה לקרוא לאמא – אמא, והיא בציפייה שאקרא לה אמא, ואין אף אחד שידריך.
ש"א: ועוד כמה שנים קדימה, כשאתה כבר מגיע כמאומץ בוגר – וכל זה חוויות מצטברות, ולדעתי גם כל זה, מה שיוצר את החוויה המאוד קשה – אתה מגיע כמאומץ מתבגר לזכות שלך הבסיסית, לדעת מי אתה.
ש"א: אני הגעתי לזכות שלי הבסיסית בגיל 18.
ש"א: רציתי לפתוח את תיק האימוץ.
ש"א: בזמנו לא נתנו לי, כי יש לי אחות תאומה, תודה לאל, שאומצה יחד אתי, והיא לא היתה מעוניינת באותו שלב לפתוח את תיק האימוץ.
יפעת שאשא ביטון: צריך לפתוח את הסוגיה הזאת.
ש"א: גם שם נתקלתי בקשיים.
ש"א: אני היום בת 42, ועד היום לא נתנו לי לפתוח את תיק האימוץ.
יפעת שאשא ביטון: אורנה, זה מותר לפי חוק?
<אורנה הירשפלד: החוק קובע, שלמאומץ יש זכות לפתוח את תיק האימוץ, ואנחנו עומדים על כך, לתת למאומץ לפתוח את תיק האימוץ.
יפעת שאשא ביטון: שבי אתנו אחר כך.
ב"ד: אני הלכתי לבית משפט, ולא נתתם לי את שם האמא.
ב"ד: קוראים לה רחל.
ב"ד: אלוקים.
ב"ד: כמה- - -
יפעת שאשא ביטון: מה החוק קובע?
ב"ד: מה יקרה אם אדע שקורים לה רחל?
<משכית בנדל: אני משכית, אני מהאגודה לזכויות האזרח.
<משכית בנדל: אני רוצה רק לומר מילה אחת לגבי מה החוק קובע.
<משכית בנדל: חוק האימוץ לא מתייחס לתיק האימוץ; הוא מתייחס לעיון בפנקס האימוצים.
<משכית בנדל: בעיקרון מאומץ יכול להגיש בקשה לעיין במרשם, אבל מי שמאשר או לא מאשר הוא פקיד סעד, והוא יכול לפנות לבית המשפט, אם לא נראית לו ההחלטה.
<משכית בנדל: בית המשפט יפסוק על בסיס תסקיר של פקיד סעד, ובסופו של דבר- - -
ב"ד: - - -
יפעת שאשא ביטון: הם לא נגדכם.
יפעת שאשא ביטון: הם מהאגודה לזכויות האזרח, אז בואו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לומדים את זה.
<משכית בנדל: כיום אין זכות קנויה בחוק לדעת מי הוריך המולידים.
ש"א: כשאמא שלי עשתה את התעוזה, כי היא אריסטוקרטית מאוד, מה לעשות, אבל זאת אמי המאמצת, ואני מקבלת אותה היום באהבה – עשתה את הצעד האמיץ מאוד מבחינתי, בהיכרותי אתה, לבוא ללשכת הסעד ביפו-תל-אביב, ולשאול אותם – סליחה, לשירות למען הילד – זאת הילדה, זאת הצרה – כך היא קראה לי, אבל מה לעשות – הייתי צרה – זאת אני, מה עושים?
ש"א: נתנו לה פתרון אחד: לשים אותי במוסד לפגועי נפש.
ש"א: אני רוצה שמישהו כאן יסתכל ויגיד לי שאני פגועת נפש.
ש"א: לא בתעסוקתי, בחכמתי, לא בשכלי – אני לא פגועת נפש.
ש"א: סלחו לי, חבריי, אני גם מסרבת להיקרא נכה.
ש"א: אני לא נכה.
יפעת שאשא ביטון: גם אני מסרבת.
ש"א: יש לי ילדה שיש לה מעקב צמוד בבית הספר כלקות למידה, ואני לא מבינה, איך ילד לקות למידה יכול לקבל ועדת השמה פעם בשנה שתעקוב אחריו ותיתן לו את כל הצרכים, אבל ילד מאומץ לא יכול לקבל את הדבר הפשוט הזה?
ש"א: ועדה פעם בשנה שתבחן היכן זה עומד, איך היחסים בין ההורים.
יפעת שאשא ביטון: זה מתחבר גם למסמך שקיבלנו של ילד מאומץ, שהוגש לוועדה.
א"ש: גם אני ילד מאומץ.
א"ש: אני רוצה להתייחס למשהו שעד כה לא עלה, ממש בקצרה.
א"ש: במקרה שלי, הייתי בן 17.
א"ש: אמי הביולוגית היתה חולה בסרטן ריאות בשנת 2000.
א"ש: נפטרה.
א"ש: מה עשה משרד הרווחה כדי להודיע לי על מחלתה, על פטירתה?
א"ש: כמה שווה פגישה אחרונה בינינו, כשהיא שכבה בייסוריה על ערש דווי?
א"ש: כמה שווה מסע ההלוויה והזכות שלי – הזכות היא שלי, לקבור את אמי הביולוגית?
א"ש: מה עשתה המשפחה שלה ועל מה החתימו אותה, שהיתה זקוקה לעזרה שלי בנשימותיה האחרונות?
א"ש: גם אבי הביולוגי נפטר, כשהייתי יותר צעיר.
א"ש: מסתבר שהם היו גרושים.
א"ש: אני בא פה עם הצעה קונקרטית, והיא קצרה מאוד – שתיים ורבע שורות: הצעתי לבית המחוקקים הנכבד – חוק סימון תעודות זהות והודעה לילדים הביולוגיים על מחלות סופניות.
א"ש: הסימון יהיה בכוכביות, כמספר הילדים, וכך בתי החולים יידעו שיש ילדים מאומצים, ויפנו למשרד הרווחה, שיפעל לאתרם.
א"ש: כך יגיעו לילדים האלה.
א"ש: זו הזכות שלי.
א"ש: לא של מדינת ישראל ולא של אף אחד, לקבור את אמא שלי.
א"ש: כמה שווה הפגישה הזאת?
א"ש: אני כבר לא מדבר על הקניין שהמשפחה הביולוגית גנבה כשאמא שלי היתה על ערש דווי, על דירה שנגנבה מהמשפחה שלנו.
יפעת שאשא ביטון: לסוגיית הרכוש לא ניכנס.
יפעת שאשא ביטון: קראתי את כל הפנייה שלך, מראשיתה ועד סופה.
א"ש: יענו לי היועצים המשפטיים של משרד הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: יש בפנייה שלך בהחלט נקודות שדורשות התייחסות.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לסגור את הדיון, אבל אעשה משהו שהוא לפנים משורת הדין.
יפעת שאשא ביטון: נכון שהתחלתי לומר המלצות ולתת קווים מנחים, אבל אני מרגישה שזה לא מספיק, ושזה לא מה שנכון לעשות.
יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שהדבר הנכון לעשות כדי לפתוח את כל הסוגיה הזו בכלל, בעיקר הסוגיה הכבדה של האימוץ וכל הדברים שאנחנו מגלים כאן בדרך, זה שנקיים פגישה מקצועית, רק אנחנו.
יפעת שאשא ביטון: זה אורנה, דליה, לידיה, המועצה לשלום הילד.
יפעת שאשא ביטון: נשב, ננתח את כל מה שעלה פה בדיון וכל מה שדורש התייחסות.
יפעת שאשא ביטון: גם יצאנו כל פעם לכל מיני מקומות שמורכבים כשלעצמם, וננסה לראות איך אנחנו נותנים מעטפת שהיא אחרת ממה שהיא היום, שהיא יותר טובה – איך אנחנו עוזרים לכם.
ב"ד: להגיד לנו אמת.
ב"ד: רק לומר לילד המאומץ את האמת.
יפעת שאשא ביטון: הכול.
יפעת שאשא ביטון: תאמינו לי, זה עלה בתחילת הדיון, ואת צודקת באלף אחוז.
ב"ד: הם משקרים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מאשימים עכשיו.
ב"ד: זו עובדה.
יפעת שאשא ביטון: יש פה בעיות.
יפעת שאשא ביטון: הן אפילו הרבה יותר חמורות ממה שאתן מעלות עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: לכן אני גם אפילו לא מסכמת כמו כל דיון, ואומרת מה אתם תעשו ומה הם יעשו.
יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שאנחנו ממש רק נגענו בדברים.
יפעת שאשא ביטון: ההמלצה היחידה שתצא מהוועדה, שנשב בצוות מקצועי.
יפעת שאשא ביטון: אתייעץ אתכם, גם אם יש מישהו נוסף ששווה להביא, מייעוץ משפטי.
<שירן בן דןד עוזרי: נשמח.
יפעת שאשא ביטון: נחשוב, אולי כן נביא נציגים – אולי לא בדיון הראשון, אבל אחר כך, אני כן חושבת שהכוח של המאמצים והמאומצים הוא כוח חשוב שאנחנו יכולים ללמוד ממנו – שוב, ממקום של ללמוד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא באים שום לספר את כל התחלואים שיש בסיפור הזה, ומשם נראה איך אנחנו מתקדמים הכי טוב, באמת ממקום של לעזור.
<לידיה רבינוביץ: אפשר לבקש שני משפטים לעניין הסוגיות שהן ספציפיות למגזר הערבי בהשמה חוץ ביתית?
יפעת שאשא ביטון: נעלנו את הדיון, אבל תגישי לי ונתייחס לזה.
יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת לפתוח את דיון הוועדה בנושא פיקוח ואכיפה על עבודת בני נוער.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בישיבת מעקב.
יפעת שאשא ביטון: זה עוד דיון בסדרה של דיונים שקיימנו בנושא, כולל בניית תכנית הגברת פיקוח ואכיפה, כניסה למערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: יצרנו כאן שורה של צעדים שדרכם אנחנו ביקשנו גם להעלות את המודעות לגבי התנאים של העסקת בני נוער כדי שבני הנוער יהיו מודעים לזכויות שלהם.
יפעת שאשא ביטון: החלטנו שאנחנו לא עוצרים אצל בני הנוער, אנחנו מביאים את זה גם לידיעת ההורים, ומשם אנחנו מרחיבים את זה למערכת החינוך כדי שנקיף את זה מכל כיוון אפשרי, כולל סוגית המעסיקים.
יפעת שאשא ביטון: יצרנו מספר תהליכים בשטח, חלקם עבדו יותר, חלקם עבדו פחות.
יפעת שאשא ביטון: הישיבה הזו מבקשת לראות מה נעשה בחודשים האחרונים לקראת הקיץ.
יפעת שאשא ביטון: אני אומר שוב שאנחנו מבקשים לסקור את הפעולות שנעשו בחודשים האחרונים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יום לפני חופשת הקיץ, ה-19 בחודש היום.
יפעת שאשא ביטון: בני הנוער שלנו יצאו בהמוניהם לעבודה, ואני חושבת שהתפקיד של כולנו הוא להגן עליהם ולוודא שהם לא מנוצלים.
יפעת שאשא ביטון: בהקשר הזה נכנס נדבך נוסף שאנחנו לא דיברנו בו, והוא הנושא של איסור העסקת בני נוער באתרי בנייה.
יפעת שאשא ביטון: מסתבר שזה משהו שלא נאכף עד הסוף.
יפעת שאשא ביטון: אני מכניסה את זה כפרמטר נוסף בנושא הדיון שלנו היום.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו כשכולם כאן, אנחנו נתחיל עם משרד העבודה הרווחה והמשרד לשירותים חברתיים, שהיה משרד הכלכלה פעם.
עבדאללה אבו מערוף: האיסור באתרי בנייה.
יפעת שאשא ביטון: בכלל למי שהוא מתחת לגיל 18.
יפעת שאשא ביטון: אסור.
יפעת שאשא ביטון: אסור בשום תנאי ובשום צורה.
יפעת שאשא ביטון: נמצא אתנו חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.
יפעת שאשא ביטון: כשתרצה לדבר, בשמחה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל עם משרד העבודה הרווחה, בבקשה.
<מאיר דוד: מאיר דוד, מנהל אגף האכיפה במינהל ההסדרה והאכיפה.
<מאיר דוד: אני אדבר על היבט האכיפה, ורן ידבר על נושא הבטיחות.
<מאיר דוד: הוא שייך למינהל הבטיחות.
<מאיר דוד: אנחנו כבר התחלנו את פעילות הקיץ שלנו, לא חיכינו ל-20 ביוני.
<מאיר דוד: גם ממידע שהגיע אלינו מהנוער העובד והלומד, גם ממידע שאספנו, כבר יצאנו לשטח.
<מאיר דוד: תכנית האכיפה שלנו כוללת אכיפה בכל שעות היממה – גם ביום וגם בלילה.
<מאיר דוד: אנחנו נגיע לעסקים בהפתעה גם בלילות ובערבים.
<מאיר דוד: כמובן שההתמקדות שלנו תהיה במקומות שיש תופעה רווחת של העסקת בני נוער – אולמות אירועים, מסעדות וכולי.
<מאיר דוד: אבל אנחנו נכנסים היום יותר ויותר גם למקומות לא שגרתיים, לדוגמה, מאפיות, שמעסיקות נערים ב-02:00 בלילה.
<מאיר דוד: בתי אריזה בחקלאות.
<מאיר דוד: משחטות שמעסיקות קבלני כוח אדם ומביאים ילדים מכל מיני כפרים ומעסיקים אותם בכל מיני עבודות קשות מאוד.
<מאיר דוד: גם למקומות האלה אנחנו נכנסים.
<מאיר דוד: בחלק מהמקומות יש לנו תיקי חקירה רחבים מאוד, אז אני לא אפרט אותם.
<מאיר דוד: אני רק אציין גזר דין שהתקבל ממש לאחרונה כנגד קבלן שמעסיק ילדים בדואים מתחת לגיל 14 בדרום בחקלאות.
<מאיר דוד: הוא העסיק אותם בלילות ובזמן הלימודים.
<מאיר דוד: בשבוע שעבר הוא קיבל קנס של עשרות אלפי שקלים.
יפעת שאשא ביטון: אתה זוכר פחות או יותר את הסכום?
<מאיר דוד: לא את הסכום המדויק, אבל זה עשרות אלפי שקלים.
<מאיר דוד: הוא קיבל קנס ויש לו הרשעה פלילית.
יפעת שאשא ביטון: סכום ששווה לו לקבל ולהמשיך להעסיק אותם, או משהו שהוא דרמטי?
<מאיר דוד: לא שווה לאף אחד להיות מורשע בבית הדין.
יפעת שאשא ביטון: זו הרשעה פלילית?
<מאיר דוד: ודאי, זו הרשעה פלילית, והסכום הוא גבוה מאוד.
<מאיר דוד: אלה הפעילויות שאנחנו מתמודדים אתן השנה יותר במקומות הקשים, מקומות שלא רואים אותם ביום-יום, או שהעובדים בהם מוסתרים מעין הציבור.
<מאיר דוד: זה לא כמו במסעדה, שרואים את המלצר, או בבית הקפה.
<מאיר דוד: אנחנו מרחיבים את הפעילות יותר ויותר כי אנחנו עושים את זה ביחד עם גורמי אכיפה נוספים מהביטוח הלאומי ועם רשויות המסים, כי חשוב לנו להגיע לאותם נערים.
<מאיר דוד: אני רוצה להגיד שמתחילת השנה ועד היום לא קיבלנו שום תלונה מנערים.
<מאיר דוד: לא פנו אלינו הנערים, לכן אנחנו לא יכולים להתבסס על תלונות, אלא אנחנו יוצאים לשטח באופן עצמאי.
<מאיר דוד: בנושא ההסברה – אנחנו עדכנו את האפליקציות שלנו עם הזכויות ועם התעריפים החדשים.
<מאיר דוד: עדכנו את פנקס המידע שלנו, מה שהכנו בשנה שעברה.
<מאיר דוד: עדכנו אותו.
<מאיר דוד: הוא מעודכן באתר, נשמח להעביר אותו גם לרשויות המקומיות וגם למשרד החינוך להפצה.
<מאיר דוד: אנחנו נפגשנו עם נציגי "עיר ללא אלימות".
<מאיר דוד: נפגשנו עם פורום ההנהלה שלהם ועם הרכזים שלהם והעברנו להם את ההסברה הזאת כדי שהם יעבירו את זה הלאה לשטח לרכזים.
<מאיר דוד: אנחנו הולכים לממן ביוטיוב פרסומות הסברה שעשינו בעבר, נעשה את זה גם השנה.
<מאיר דוד: לתת לזה תקציב כדי לפרסם את זה במהלך הקיץ.
<מאיר דוד: השקנו אתר שכולו זכויות עובדים גם בשפה הערבית לילדי החברה הערבית.
<מאיר דוד: עשינו הסברה לחברה הערבית כשסיימנו.
יפעת שאשא ביטון: זה כולל תעסוקת נוער?
<מאיר דוד: כן, זה כולל את כל המידע, גם לבני נוער, בשפה הערבית.
<מאיר דוד: חשוב שגם לחברה העברית יגיע המידע הזה.
<מאיר דוד: אלה בגדול הפעולות שנעשות.
<מאיר דוד: הפעילות לא תסתיים בסוף הקיץ, אנחנו הולכים לפרוס אותה לאורך כל השנה.
<מאיר דוד: הפיק הגדול יהיה בחודשים האלה של הקיץ, אבל הפעילות תהיה לאורך כל השנה.
<מאיר דוד: ככל שיגיע מידע ופניות, אנחנו כמובן נכניס אותם לעבודה לתכנית השוטפת שלנו.
<מאיר דוד: דבר אחרון שרציתי להגיד, מה שלא נעשה, כל הנושא של הסברה בבתי הספר.
<מאיר דוד: אנחנו עדכנו את הוועדה, עדכנו אותה גם בזמן אמת.
<מאיר דוד: היינו ערוכים, למרות שהיינו מצומצמים השנה בכוח אדם, אבל היינו ערוכים כבר עם המצגות ועם האנשים.
<מאיר דוד: זה נעשה פרטני מאוד – בית ספר מסוים שפנה אלינו וביקש, ומוסד של נערות בסיכון שביקש, הגענו אליו.
<מאיר דוד: יש עוד מוסד שרוצה בעוד יומיים, אנחנו נגיע אליו, אבל זה היה נקודתי מאוד, זה לא היה ממוסד.
<מאיר דוד: זה לא היה כמו שתכננו וכמו שהוועדה רצתה.
<קריאה: כי?
<מאיר דוד: כי משרד החינוך לא היה מוכן לשתף אתנו פעולה בנושא הזה ולא העביר אלינו – אני לא יכול להיכנס לבתי הספר בלי אישור של משרד החינוך, של הרשות המקומית.
<מאיר דוד: שם זה נעצר.
<מאיר דוד: לשנה הבאה, אני חושב שזה דבר שחייבים לעמוד עליו.
<מאיר דוד: כל היתר – בהתאם להמלצות וגם בהתאם לתכנית העבודה בוצע וימשיך להיות מבוצע.
יפעת שאשא ביטון: תיכף נעסוק במשרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: בשנה שעברה היה קמפיין ויראלי באינטרנט.
<מאיר דוד: ביוטיוב?
<מאיר דוד: הוא יחודש.
<מאיר דוד: אנחנו נחדש אותו בתשלום.
יפעת שאשא ביטון: אבל חשוב שזה יהיה עכשיו.
<מאיר דוד: עכשיו.
<מאיר דוד: אנחנו נחדש אותו בתשלום בימים הקרובים כבר.
<מאיר דוד: זה היה עם צפיות רבות.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה איך, אבל שיהיה קמפיין ויראלי כדי שבני הנוער יהיו מודעים.
<מאיר דוד: יהיה.
<מאיר דוד: יהיה קמפיין ויראלי גם בפייסבוק וגם ביוטיוב כי זה מגיע לקבוצה רחבה.
<מאיר דוד: זה יהיה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניערך לזה לקראת השנה הבאה כדי שקמפיין כזה יצא כמה שבועות לפני.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע שכיתות י"ב כבר מסיימים ומתחילים לעבוד במאי.
<מאיר דוד: היינו עסוקים בקמפיין של החברה הערבית, לא רצינו לערבב את הקמפיינים.
<מאיר דוד: רצינו לסיים עם הקמפיין של החברה הערבית ואז להתחיל עם הנוער.
<מאיר דוד: לא רצינו להכניס את שניהם ביחד.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לספר לכם – מן הסתם, אני קצת יותר מודעת ומעורבת בקרב בני נוער, שואלת הרבה על התנאים שלהם, אם הם יודעים על התנאים שלהם.
יפעת שאשא ביטון: נתקלתי בסוגיה כמו שדיברנו בשנה שעברה, שיש בני נוער שיודעים מה מגיע להם, מוכנים לקבל טיפה פחות לא כי יש מצוקת עבודה, אלא כי כיף להם וכי זה בסדר.