GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: הצוות הוא כולו, חוץ מנעמה שיושבת פה והיא הרכזת האדמיניסטרטיבית שבלעדיה אין לנו אפשרות לפעול, הצוות כולו הוא צוות טיפולי שמורכב בעיקרו מעובדים סוציאליים אבל גם מטפלים באומנויות ואני בשאיפה מאוד גדולה להכניס לצוות גם פסיכולוגים וגם מטפלים משפחתיים.
יפעת שאשא ביטון: חלק מההבנה היא שפגיעה מינית משפיעה על כל המשפחה ולא רק על הילד שנפגע.
יפעת שאשא ביטון: תפיסת העבודה שלנו היא מערכתית ומשפחתית.
יפעת שאשא ביטון: המטפלים כולם עושים עבודה כל הזמן בתחום של טיפול רגשי.
יפעת שאשא ביטון: כולם בעלי תואר שני.
יפעת שאשא ביטון: הם עוברים הכשרות ספציפיות בתחום של פגיעות מיניות.
יפעת שאשא ביטון: גם היום, הסיבה שיכולתי לארח אתכם זה כי הצוות בהשתלמות.
יפעת שאשא ביטון: אם היו פה ילדים, היו פה משפחות, לא הייתי יכולה להכניס אף אחד.
יפעת שאשא ביטון: הם מגיעים לאורך כל היום?
<מירב סבן: מגיעים לאורך כל היום, כאשר אנחנו כתפיסת עבודה לא מוציאים ילדים ממסגרת החינוך שלהם.
<מירב סבן: אנחנו חושבים שלהמשיך ללמוד ולהמשיך בחיים זה חלק תיראפוטי ולכן הטיפולים לילדים יעשו בדרך כלל אחר הצהריים.
<מירב סבן: את ההורים אנחנו נזמין בבקרים כדי לאפשר את אחר הצהריים לילדים.
<מירב סבן: לפעמים יש הורים שגם מבחינת עבודה זקוקים לשעות אחרות, אז אנחנו מנסים ללכת לקראת, אבל המרכז עובד כל היום.
<מירב סבן: המטפלים בונים לעצמם את לוחות העבודה בהתאם לצרכים של המשפחות וגם בהתאם כמובן למה שהם יכולים.
<מירב סבן: מבחינת היקף, היום אצלנו במרכז יש בו זמנית 170 ילדים.
<מירב סבן: יש לנו עוד 20 ילדים כרגע בתהליכי קליטה.
יפעת שאשא ביטון: 170 ו-20 זה כולל בשלוחות?
<מירב סבן: כן.
יפעת שאשא ביטון: דיברו על 600 חדשים בשנה.
יפעת שאשא ביטון: מי מחליט מי מקבל טיפול ואיך?
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שמשרד הרווחה הוא זה שמפנה ואני מבינה שיש מקרי קיצון שהם גם עם הפרעות אכילה וגם הפרעות נוספות, אבל זה לא כל הילדים.
יפעת שאשא ביטון: כל ילד שעובר תקיפה מינית ואין לו עוד בעיות אחרות שצריך לטפל בהן באותו רגע, לפני שעוברים להליך הטיפולי, מגיע לכאן?
<איזבל סרי לוי: הוא זכאי לטיפול.
<איזבל סרי לוי: את מנסה להצליב את הנתונים של מרכז הגנה לנתונים של מה שיש פה?
יפעת שאשא ביטון: כן - - -
<איזבל סרי לוי: חלק מהילדים שנחקרו במרכז הגנה, לפי דעתי הם ילדים שבאו ממסגרות חוץ ביתיות.
<איזבל סרי לוי: הם לאו ילדים שנמצאים בבית.
<איזבל סרי לוי: הילדים שמגיעים לפה, על פי רוב, כמעט כולם הם ילדים שחיים בבית.
<איזבל סרי לוי: הם באים לפה עם ההורים.
<איזבל סרי לוי: ההורים הם חלק פעיל בטיפול.
<איזבל סרי לוי: הם מקבלים פה הדרכה.
<איזבל סרי לוי: אי אפשר לעזור לילד להשתקם מדבר כזה מבלי לעשות הרבה מאוד עבודה עם ההורים.
<איזבל סרי לוי: אפילו חלק מהילדים הצעירים, רוב המוקד הוא עבודה עם ההורים.
<איזבל סרי לוי: הילד נשכר.
<איזבל סרי לוי: הוא בעצם מקבל בבית את הצורות שההורים מצליחים להעניק לו על הטיפול.
יפעת שאשא ביטון: מה משך הטיפולים בדרך כלל?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אני מניחה שיש איזושהי קצובת טיפולים.
<מירב סבן: אנחנו יושבים בדיונים אחת לתקופה.
<מירב סבן: יושבים בדיון עם ההורים, עם העובדת הסוציאלית, עם המטפל.
<מירב סבן: יושבים ושואלים את השאלה מה הילד הזה עוד צריך בשביל להגיע להחלמה.
<מירב סבן: במידה ויש הסכמה עם כולם אנחנו ממשיכים בטיפול.
יפעת שאשא ביטון: בין אם הוא צריך עשרה טיפולים, שלושים טיפולים?
<איזבל סרי לוי: אם הוא צריך עשרה, הוא יקבל עשרה.
<איזבל סרי לוי: אם הוא צריך יותר הוא יקבל יותר.
<תמי ברנע: יש מקרים שאתם לא יכולים לקבל?
<תמי ברנע: אומרים, חכה, תמתין חצי שנה?
<מירב סבן: לשמחתי עד היום אין לי רשימת המתנה ולא הייתה לנו לדקה רשימת המתנה במרכז.
<מירב סבן: אם יש משהו שאני לא מצליחה לנשום, זה את המחשבה שיש ילד שמחכה לטיפול ולא יכול לקבל טיפול.
<מירב סבן: אין לנו רשימות המתנה.
<מירב סבן: כל משפחה שפונה, אנחנו מוצאים את הדרך לעזור לה.
<מירב סבן: אני אגיד שחלק מהמשפחות לא מעוניינות.
<מירב סבן: לא כל המשפחות מגיעות למרכז ההגנה.
<מירב סבן: אני חושבת שגם בפער הזה יש לנו הרבה יותר משפחות ולא רק בגלל תת דיווח.
<מירב סבן: גם במעבר ממרכז ההגנה אלינו חלק מהמשפחות לא מעוניינות.
<מירב סבן: אני אגיד שיש עוד שירותים שנותנים טיפול בפגיעות מיניות.
<מירב סבן: יש לנו את השכנים של מרכז החירום.
<מירב סבן: חלק מהמשפחות הן משפחות מורכבות.
יפעת שאשא ביטון: מרכז החירום זה מרכז שמוציאים אליו ילדים - - -
<מירב סבן: היחידה האקסטרנית עושה עבודה מקבילה אלינו והרבה פעמים אנחנו בחשיבה מה יותר נכון למשפחה הזאת, זאת אומרת מה ייתן מענה יותר נכון.
<מירב סבן: לפעמים גם קורה לנו מעברים מאצלנו אליהם וחזרה במידה ואנחנו מתחילים תהליכים ומבינים שהצרכים הם שונים.
<קריאה: לא, אבל שוש תיארה 600 מקרים.
<קריאה: זה לאורך השנה ואצלך זה 170 זה כרגע.
<מירב סבן: זה היום, נכון.
<קריאה: לאורך השנה אני מניחה שיש יותר משפחות שעוברות.
<מירב סבן: נכון, ופה יש מענה - - - ותרבותי.
<קריאה: אתן יודעות להגיד לי כמה היה השנה?
<קריאה: אני לא יודעת להגיד.
<קריאה: הזמן שממתינים זה הזמן שהם נמצאים כשהם בין האגפים?
<קריאה: זה שמשפחות אומרות שהם מחכים חודשים - - -
<חוה לוי: שממתינים למה?
<חוה לוי: אנחנו מדברים כאן על שלוש יחידות וצריך רגע לעשות סדר.
<חוה לוי: יש את מרכז הגנה, זה דבר אחד.
<חוה לוי: יש את המרכז הטיפולי, זה דבר אחר.
<קריאה: לא, אבל עד החשיפה לזמן הטיפול, יש הרבה שאומרים שהם מחכים הרבה מאוד זמן.
<מירב סבן: הכותרת "המתנה" היא הרבה פעמים חוויה שצריך לתת עליה את הדעת, החוויה הסובייקטיבית של המשפחה כשלמעשה הטיפול עצמו לא התחיל.
<מירב סבן: גם כמגיעים אלינו ואנחנו מתחילים את תהליך ההערכה, הרבה פעמים הורים אומרים לי, רגע, אבל עוד לא התחלנו, הילד עוד לא התחיל טיפול.
<מירב סבן: אנחנו מנסים לעזור למשפחה להבין שברגע שאתם נמצאים בתוך המסלול הזה, אתם כבר נמצאים בתהליך של מתן מענים.
<מירב סבן: כשההורים נפגשים עם מטפל בפעם הראשונה, הם כבר מקבלים מענה, ואנחנו יודעים, המחקרים מדברים חד משמעית על זה שהעבודה עם ההורים היא המנבא המרכזי והיכולת של ההורה להגיד - - - המנבא המרכזי, האם הילד יפתח הפרעה פוסט טראומטית אחר כך.
<מירב סבן: בתוך כל התהליך הזה יש תהליך באמת מקדים, כשבתהליך המקדים הזה הורים לפעמים מרגישים שהם ממתינים, וזה נכון.
<מירב סבן: מגיעים אלינו לפעמים בתחושה שקשה מאוד.
<מירב סבן: אצלנו, ברגע שהחומר הגיע מושלם וההבנה היא הבנה שהילד מתאים אלינו, אנחנו מזמינים לפגישת היכרות, מתחילים בתהליך הערכה ולאחר מכן הילד נכנס.
<מירב סבן: לפעמים אפילו פרק הזמן הזה מרגיש להורה שהוא במצוקה המון זמן ואנחנו נותנים לזה את הדעת וגם מדברים עם ההורים על זה, כי החוויה הסובייקטיבית היא לפעמים מאוד קשה.
<מירב סבן: חוויה סובייקטיבית שילד שלי נפגע היא חוויה קשה.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שהאישור של הרווחה לוקח זמן?
<מירב סבן: ברגע שעשיתי פגישת היכרות ואנחנו הזמנו את העובד הסוציאלי להזמין את המשפחה אלינו, יש פגישת היכרות.
<מירב סבן: בפגישת ההיכרות אנחנו מציגים את המרכז להורים, אנחנו שואלים את ההורים, אתם מעוניינים לקבל את השירות אצלנו?
<מירב סבן: הם מעוניינים - למעשה באותו רגע אני בוחרת מטפל.
יפעת שאשא ביטון: אבל עד שהם מגיעים הנה - - -
<איזבל סרי לוי: אני רוצה קצת לדבר על החשיפה של האירוע, בין אם זו חשיפה במרכז הגנה לבין אם זו חשיפה בסוג אחר.
<איזבל סרי לוי: פה זו השונות בין מרכזים של מבוגרים למרכזים של ילדים.
<איזבל סרי לוי: ילד שנפגע מינית, במיוחד אם הוא נפגע מינית בתוך משפחתו או - - - , כשמישהו פגע בו, בעצם הוא היה איתו במגע מאוד קרוב או מגע יום יומי או מישהו שהיה עבורו דמות חיובית בחייו ואז האירוע הזה הפך לפגיעה.
<איזבל סרי לוי: מבחינתו הילד הזה, לא סתם אנחנו יושבים בקמפוס של ילדים נפגעי התעללות, זאת אומרת אנחנו רואים את הילד הזה, גם אם הוא בא ממשפחה הכי נורמטיבית, ילד שיש לו הרבה מאוד צרכים.
<איזבל סרי לוי: ההפניה בתוכנית טיפולית היא חלק מהעבודה של המחלקה לשירותים חברתיים.
<איזבל סרי לוי: העובדת הסוציאלית במחלקה לשירותים חברתיים אמורה להיפגש עם המשפחה, לבדוק את כלל הצרכים של הילד, של ההורים.
<איזבל סרי לוי: אולי ההורים כרגע בגירושין מאוד קשים.
<איזבל סרי לוי: אף אחד מהם לא מוכן אפילו להביא את הילד פיזית לטיפול.
<איזבל סרי לוי: כל ההערכה של המצב שבו הילד נמצא, אולי הוא צריך מוגנות, אולי הוא צריך מייד לצאת מהבית, אולי הוא לא מתאים לשירות כזה שהוא בעצם שירות שבאים לפה שעה-שעתיים בשבוע והולכים הביתה.
<איזבל סרי לוי: את ההערכה המקצועית הזאת עושים במחלקה לשירותים חברתיים.
<איזבל סרי לוי: זוג, חלילה וחס יכול להיות זוג נורמטיבי שבאמת לא היו להם צרות בחיים, קרה חלילה הדבר הזה, הם מייד מתארגנים.
<איזבל סרי לוי: הילד יגיע לפה מהר מאוד, כי ההערכה במחלקת הרווחה תהיה מאוד פשוטה: ככל שהנתונים יותר ויותר מורכבים, הילד, אולי היו לו בעיות רגשיות מורכבות לפני שקרה האירוע המיני.
<איזבל סרי לוי: אולי הוא היה במרכז של מרפאה לבריאות נפש או מרפאה פסיכיאטרית טרם הפגיעה, וההמשך, הטיפול בפגיעה מינית ימשיך שם.
<איזבל סרי לוי: ההערכה המקצועית הזאת חייבת להיעשות לפני שמחלקת הרווחה לוקחת אחריות.
יפעת שאשא ביטון: כמה זמן היא לוקחת?
<איזבל סרי לוי: זה נורא תלוי במקרה.
<איזבל סרי לוי: המרכזים פתוחים לכלל האוכלוסייה, גם אוכלוסייה שלא הייתה מוכרת לרווחה לפני זה, ולכן חלק ממה שעושים ברווחה, בעצם מסבירים למשפחה שצריך להיות מוכרים ברווחה.
<איזבל סרי לוי: מזמינים אותם לפגישת היכרות עם עובד סוציאלי.
<איזבל סרי לוי: אנחנו מדברים על שירות אוניברסלי שהמחלקות לשירותים חברתיים, אני חושבת שזה לא סוד לקהל שנמצא פה, כבר היום מלאות מאוד עם אנשים שהם כבר עברו את סף הכניסה, פתחו תיקים, הם מוכרים על רקע כזה או אחר.
<איזבל סרי לוי: אנחנו כמשרד בעצם מציעים שירות נוסף שהוא אמור להיות הטוב לכולם.
<איזבל סרי לוי: המחלקות כולן נערכות לעשות את הסינון הראשוני הזה בצורה מהירה.
<איזבל סרי לוי: איפה שיש חובת דיווח ועובד סוציאלי לחוק הנוער מקבל אירוע, על פי חוק מייד עובד סוציאלי לחוק הנוער במחלקה לשירותים חברתיים חייב להיכנס לתמונה.
<איזבל סרי לוי: לדעתי המעבר הוא הרבה יותר מהיר, גם איסוף החומרים, גם ההסכמות, כי יש כתובת ברורה בתוך המחלקה לשירותים חברתיים.
<מירב סבן: אני רק אראה לכם את המרכז.
<מירב סבן: אנחנו נמצאים עכשיו באזור הקבלה.
<מירב סבן: משפחה שמגיעה אלינו מגיעה לאזור הקבלה.
<מירב סבן: איפה שאתם רואים שם את הדלתות הצבעוניות, יש גם במרחב השני דלתות כאלה, אלה חדרי ההמתנה.
<מירב סבן: משפחה יכולה להגיע, לשבת בחדרי ההמתנה.
<מירב סבן: אנחנו פיצלנו חדר לשניים כדי שתהיה אפשרות לפרטיות ובמידת הצורך יש לנו כאן חדר המתנה נוסף שהוא חדר שגם לפעמים אנחנו משתמשים בו גם כחדר טיפולים נוסף.
<מירב סבן: אני אגיד שככל שהמקום הוא חדש וככל שהוא מותאם, אנחנו כבר נמצאים בלחץ של חדרים ויש לנו יומיים בשבוע שאין לנו פה אפשרות לנשום מבחינת חדרים ואז אנחנו משתמשים גם בחדר הזה שמראש צפינו את זה, והוא חדר שהוא גם יכול להיות להמתנה וגם לטיפול.
<מירב סבן: הוא לא מאובזר לילדים אבל הוא כן מאובזר למפגש משפחתי או למפגש עם הורים.
<מירב סבן: ברגע שהגיעה השעה אנחנו עובדים בטיפול מאוד מדויק.
<מירב סבן: המשפחה יודעת באיזו שעה הם מגיעים, באיזו שעה הולכים.
<מירב סבן: כל טיפול הוא חמישים דקות.
<מירב סבן: ברגע שהגיע הזמן, השעה 16:00, מתחיל הטיפול, המטפל יוצא החוצה ומזמין את המשפחה להיכנס לתוך חדר הטיפול.
<מירב סבן: אנחנו בהחלט מודעים לזה שהרבה מהקושי להגיע אלינו זה הקושי של החשיפה.
<מירב סבן: המחשבה שהכניסה אלינו לא תהיה הכניסה למרחב הכללי הייתה בתוך הנושא הזה וגם המבנה הוא מבנה כזה שמאפשר לנו איזושהי תנועה.
<מירב סבן: כשמטפל יודע שיש משפחה שהיא יותר רגישה, הוא יכניס אותה מהדלת הזאת ולא מהדלת הזאת.
<מירב סבן: הוא יוציא אותה מהדלת הזאת ולא מהדלת הזאת.
<מירב סבן: יש לנו פה אפשרות.
<מירב סבן: אני רוצה להגיד שיכולנו לשבת כאן בתוך התכנון ולפנטז ולייצר בשביל הילדים דברים שבאמת מרגשים אותי כי אני התרגשתי עד כמה הלכו לקראתנו.
<מירב סבן: אתם רואים שעדיין לא מאובזר עד הסוף.
<מירב סבן: אנחנו במעבר, עוד אין לי מספיק תמונות, וילונות.
<מירב סבן: יש לי עוד הרבה עבודה כאן בשביל לאבזר, אבל את הדברים שקיבלנו מהקמפוס, הם נמצאים כאן.
<מירב סבן: ההתאמה היא כזאת שהיא מאפשרת שחדר הטיפול יהיה חדר טיפול גם למשפחה, גם למתבגרת שצריכה חדר, שלא יראה לה חדר ילדים.
<מירב סבן: שמתם לב, אין הרבה משחקים בחוץ, וגם הילדים, שיוכלו לחוות את החדר כחדר שמתאים לילדים.
<מירב סבן: השולחן הזה, בדרך כלל הוא סגור וכשמגיע ילד אנחנו יכולים לפתוח אותו ויש מקומות שאפשר לשבת עם ילד בגובה של ילד, לצייר, לעבוד, לשוחח.
<מירב סבן: במידה ומגיע מתבגר והוא רוצה לעבוד באומנות, אני עכשיו קצת אזיז אתכם כי החדר הוא חדר מודולרי.
<מירב סבן: מגיע מתבגר והוא רוצה לעבוד באומנות, אנחנו יודעים שפגיעה מינית זאת פגיעה שנשמרת בפנים הרבה פעמים לא באופן מילולי אלא באופן גולמי של חוויות ולכן אנחנו רוצים לעבד את החוויה ולא רק לדבר אותה.
<מירב סבן: הרבה פעמים מי שמגיע אלינו לא מסוגל לדבר בכלל את הפגיעה המינית ואז אנחנו רוצים לצייר גם עם מתבגרים ולפעמים אפילו עם הורים.
<מירב סבן: יש לנו פה שולחן ומאחורי הדלת שני כסאות, הכול מודולרי.
<מירב סבן: מעבר לזה, יש לנו כאן
<מירב סבן: בתוך המיכל הזה, כשמזיזים את זה יש שולחן חול, ששולחן חול הוא אמצעי טיפול מוכר והוא מאוד משמעותי בעבודה עם טראומה.
<מירב סבן: אנחנו מבינים שחלק מהשלכות הפגיעה זה פגיעה בוויסות הרגשי של ילדים ולכן יש ילדים שאנחנו צריכים לעזור להם להיאסף.
<מירב סבן: יש ילדים שאנחנו צריכים לעזור להם להיפתח, אז אפילו ברמה הסימבולית וברמה הקונקרטית אנחנו יצרנו ארון שהוא יכול להיות פתוח ואז הוא יהיה חשוף וילד יראה את הדברים ואנחנו נעזור לילד הזה.
<מירב סבן: אנחנו נפתח מגירות ונעזור לילד הזה להצליח להפעיל את עצמו.
<מירב סבן: יש ילד שהוא מאוד חרד ואנחנו צריכים לעזור לו קודם כול להירגע.
<מירב סבן: הוא יגיע לחדר סגור והמגירות יהיו צבועות.
<מירב סבן: המחשבה לגבי הבנייה של החדר היא מחשבה כזאת שהיא תאפשר באמת מענים לתוך חדר הטיפול עד לרמה של כיור, שלא צריך לצאת החוצה, אפשר להשאיר את הכול כאן, קצת כסמל לעולם הרגשי שבו אנחנו אומרים, בסופו של דבר אנחנו לא יכולים לקחת מהילד את הפגיעה.
<מירב סבן: אנחנו לא יכולים לקחת מההורים שלו את הפגיעה.
<מירב סבן: אנחנו יכולים ללמוד להסתדר בפנים, בתוך הנפש, עם כול ההשלכות של הדבר הזה ולכן אנחנו נרצה להסתגר כאן בפנים בתוך החדר עם כל הרגשות, עם כל הלכלוך שיוצא ולפעמים לשטוף ידיים ולפעמים להשאיר מלוכלך ולייצר פה בתוך החדר את האפשרות להכיל את כל מה שהפגיעה המינית מייצרת.
<מירב סבן: אני מרגישה באמת שנתנו לנו את ההזדמנות להצליח אפילו בטכני.
<מירב סבן: אנחנו תמיד היינו צריכים כל כך הרבה וירטואוזיות בשביל להצליח לייצר את הדבר הזה בשביל ילדים וכאן הפיזי מאוד עוזר וגם אנחנו מקבלים תגובות ממשפחות על זה שהמקום מכבד ועל זה שהמקום נעים, כאילו זה לא אנחנו עשינו, אבל זה מרגש אותנו שילדים שלכל כך קשה להם, הם יכולים לקבל את זה.
<עפרה בן מאיר: אז ניתן קרדיט לפבלו אלטמן, האדריכל.
<מירב סבן: יש לנו כאן ששה חדרי טיפול, כולם באותו מבנה.
<מירב סבן: יש לנו חדר צוות שאני רוצה להראות לכם, כי חלק מהמחשבה היא שחדרי הטיפול יוכלו לעבוד בשיטת "הכיסא החם" ולכן אנחנו צריכים גם מקום עבודה.
<מירב סבן: מה שאני רוצה להגיד, כשמטפלים בפגיעות מיניות, החוויה הרגשית של המטפל בלתי נסבלת.
<מירב סבן: הילדים, ההורים מגיעים עם העוצמות הרגשיות של הפגיעה המינית והעוצמות האלה הן עוצמות של תוקפנות והן עוצמות של זעם והן עוצמות של חוסר אמון ושל שבירת מסגרות, ומטפל נכנס, וזה האומץ של המטפלים שלי שאני באמת מעריצה אותם על היכולת שלהם לשבת שם עם הילדים, עם המשפחות, לספוג כל כך הרבה, ולפעמים זה לספוג והדלת סגורה, וזה לספוג שזורקים עליך ומעליבים אותך ומשפילים אותך ופוגעים בך, כי אנחנו צריכים להכניס לתוך חדר הטיפול ולתת לילד את האפשרות להביע את כל מה שהוא מרגיש מבפנים, ומי סופג את זה?
<מירב סבן: המטפל.
<מירב סבן: אחד מהדברים שהיה לנו מאוד חשוב זה שיהיה מרחב למטפלים לצאת מחדר הטיפול, לשים את המילים על הדף.
<מירב סבן: אנחנו עובדים לגמרי בצורה אלקטרונית, אז הדף שלנו זה המחשב ואין לנו תיקים פיזיים.
<מירב סבן: אנחנו גם מאוד חרדים לנושא של סודיות כי אנחנו מדברים באמת בדברים שהם דיני נפשות.
<מירב סבן: המטפל יכול לבוא לפה, לשפוך את הדברים על הדף, להיפגש עם מטפלים אחרים, לנקות את עצמו קצת.
<מירב סבן: גם עצם העובדה שהיום אנחנו בהשתלמות, זה חלק מהעשרה לא כדי שידעו בראש מספיק דברים אלא שיצליחו כל הזמן להתנקות ולהצליח להגיע לשעת הטיפול הבאה.
<מירב סבן: הטיפול הוא מאוד קשה, מאוד תובעני.
<מירב סבן: המטפלים סופגים רפש.
<מירב סבן: מה שאנחנו מוכנים לעשות זה ללכת עם המשפחה ועם הילד בתוך הבוץ ולהגיד, נכון, זה ככה, ככה זה מרגיש, ככה זה מרגיש גם לנו ואנחנו נהיה פה איתך ולאט לאט זה יתבהר ולאט לאט יקרה משהו.
<מירב סבן: אני רוצה להגיד שתמיד אנחנו מכירים את כל הנקודות שאנחנו מתייאשים ואז הילד והמשפחה מעירים לנו איזשהו משהו ואומרים לנו, "דווקא יותר טוב".
<מירב סבן: אנחנו כבר ספגנו כל כך הרבה, ואז אנחנו יודעים שאנחנו מתחילים לצעוד החוצה בתהליך ההחלמה.
<מירב סבן: זה תמיד מרגש לסיים טיפול, לראות משפחה עומדת על הרגליים.
<מירב סבן: אנחנו עשינו בשנה שעברה יום עיון שבו אנחנו פתחנו צוהר לכל הנושא של הקשיים של הורים לילדים שנפגעים, שזה משהו שקצת בחשיכה, כי הרבה מדברים על הילד ועל ההשלכות.
<מירב סבן: רצינו לתת קול להורים.
<מירב סבן: חלק מיום העיון, אני לא אלאה אתכם יותר מדי, היה שפנינו להורים ואנחנו להם, אתם רוצים להגיד משהו?
<מירב סבן: אתם רוצים שנגיד בשבילכם?
<מירב סבן: כי הם תמיד נסתרים, אף פעם לא יכולים לספר את מה שקורה להם.
<מירב סבן: הרבה הורים כתבו דברים.
<מירב סבן: הכנו איזושהי מצגת של מסרים.
<מירב סבן: הורים כתבו שם דברים מאוד מרגשים על התהליך, מהמקום של השבר וההתרסקות והתחושה שאין מוצא ורעידת אדמה, והשתמשו שם בביטויים מאוד קשים והרגשה שנפגשו לטפל והרגישו שלא מבינים אותם ולא יודעים, עד לתוך המסלול שפתאום הם הבינו ופתאום משהו התברר ועד שעמדו על הרגליים.
<מירב סבן: בסוף אחד מההורים כתב לנו: "אני מאחל לכם שתהיו מחוסרי עבודה".
<מירב סבן: מאוד הזדהיתי עם זה.
<מירב סבן: אז זהו, זה אנחנו.
<מירב סבן: תודה רבה שבאתם.
<מירב סבן: יש הרבה סוגיות לעשות בנושא של ילדים נפגעים.
<מירב סבן: אני שמחה שגם הכנסת נתנה את הדעת על הנושא הזה.
<מירב סבן: זה חשוב.
<מירב סבן: כל ילד הוא עולם שלם וכל ילד שאפשר לעזור לו, זו מתנה גדולה.
<מירב סבן: תודה.
<עפרה בן מאיר: אנחנו נפתח דיון.
<עפרה בן מאיר: זה עלה כל הזמן כחוט השני בהצגות של שוש ושל מירב, הנושא של ההנגשה הרב תרבותית של הקמפוס.
<עפרה בן מאיר: הדבר הזה מאוד העסיק אותנו והיה לנגד עינינו כשבנינו את המקום.
<עפרה בן מאיר: תראו, יש דילמה לגיטימית וידועה בעולם של עבודה סוציאלית בין פיזור לריכוז של שירותים.
<עפרה בן מאיר: בהתחלה כשהתחלנו לחלום את הפרוייקט הזה היה חשש גדול מהעובדה שאנחנו בעצם לוקחים שירותים שהיו מפוזרים ברחבי העיר ירושלים, שמים אותם במקום שהוא גם לא מקום מאוד מרכזי.
<עפרה בן מאיר: אנחנו במזרח העיר פחות או יותר.
<עפרה בן מאיר: שקלנו את הדברים, לא התייחסנו אליהם בזלזול, אבל בסופו של דבר המחשבה הייתה שהעקרונות כאן עולים על החסרונות, אז קודם כול אני אגיד כמה דברים פיזיים.
<עפרה בן מאיר: המקום הזה הוא מקום מאוד נגיש.
<עפרה בן מאיר: אנחנו יושבים ליד בית החולים.
<עפרה בן מאיר: יש כאן המון תחבורה, האוניברסיטה.
<עפרה בן מאיר: הרכבת הקלה אמורה להיפתח מתישהו במהלך המילניום הקרוב.
<עפרה בן מאיר: הקו, מה שקוראים "קו הקמפוסים" שבעצם מגיע מעין כרם, ממש עובר בתוואי, ממש מקביל לגדר של הקמפוס.
<עפרה בן מאיר: במובן הזה אנשים יכולים להגיע יחסית בקלות.
<עפרה בן מאיר: לא חסרה כאן חניה, אז להרבה אנשים, בעיקר לעובדים, אגב, זו הטבה מאוד משמעותית.
<עפרה בן מאיר: זה משמעותי שלא צריך לחפש בבוקר בתלפיות מקום חניה.
<עפרה בן מאיר: זה ברמה הפיזית שהיא לא בשוליים, כי איך אנחנו מצליחים להביא לכאן אנשים זה חשוב, אבל ברמה המהותית המעבר לכאן, לשכנות עם שכונות של מזרח העיר שברובן לא קיבלו את השירותים שאנחנו מציעים כאן, מאוד העסיק אותנו והיה רצון לנצל את זה בשביל להנגיש את השירותים גם למגזר הערבי.
<עפרה בן מאיר: שוש דיברה אתכם על מה שקרה במגזר החרדי והיא מאוד הצטנעה.
<עפרה בן מאיר: אני חושבת שהיא בהחלט יכולה לגזור קופון גדול על המהפך הזה שקרה בתודעה ועל שיתוף הפעולה של האוכלוסייה הזאת והמוכנות שלהם לחשוף ולהיחקר ולשתף פעולה סביב תיקים על מנת להגיע בסופו של דבר אל הילדים.
<עפרה בן מאיר: זה לא קרה עם המגזר הערבי.
<עפרה בן מאיר: היו המון כוחות שחברו יחד סביב הנושא של בית לין, מה שקראת "חצי בית לין" למגזר הערבי.
<עפרה בן מאיר: אנחנו מצדנו מייד שמחנו על ההצעה, הקצנו חדרים לאוכלוסייה הערבית.
<עפרה בן מאיר: החדרים עומדים בינתיים ומחכים.
<עפרה בן מאיר: אנחנו נשמח שהם יאוכלסו.
<עפרה בן מאיר: אני אומרת בסוגריים, אנחנו משלמים עליהם שכר דירה בינתיים.
<עפרה בן מאיר: אני לא אומרת את זה כי זה מה שמעסיק אותי.
<עפרה בן מאיר: מעסיק אותי שזה קיים.
<עפרה בן מאיר: הפסיליטיז קיים, מאובזר, מרוהט.
<עפרה בן מאיר: אנחנו נשמח מאוד לראות כאן ילדים מגיעים לקבל את השירות.
<עפרה בן מאיר: כל השירותים בקמפוס הזה הם שירותים שמונגשים לכל המגזרים.
<עפרה בן מאיר: יכולתם לראות בשילוט בחוץ, הוא שילוט בשלוש שפות.
<עפרה בן מאיר: מטפלים בשירותים במיטל, בשק"ל.
<עפרה בן מאיר: בכל השירותים יש לא רק מטפלים דוברי כל השפות אלא מטפלים מכל המגזרים מתוך הבנה שלטפל בילד בטראומה, אתה צריך להבין את כל הרגישויות התרבותיות וזה משהו כמובן שהיה מאוד חשוב לנו.
<עפרה בן מאיר: אני רק אגיד עוד דבר אחד על האוכלוסייה של ילדים עם צרכים מיוחדים ועם מוגבלויות.
<עפרה בן מאיר: כמובן שהקמפוס הזה מונגש.
<עפרה בן מאיר: אנחנו מחויבים גם לפי החוק להנגיש אותו.
<עפרה בן מאיר: יש לנו כאן את שק"ל שנותן טיפולים לילדים עם צרכים מיוחדים נפגעי תקיפה מינית ובאמת הרצון הוא לראות את המקום הזה ריק, שאנחנו נוכל לסגור את הקמפוס, אבל כל עוד אנחנו לא שם, לראות את המקום הזה מלא בכל הילדים מכל המגזרים של העיר ירושלים.
<אושרת שוהם: אני רוצה להגיד עוד הערה אחת לגבי גם מרכז הגנה, שלא מדובר בתחנת משטרה ולא מדובר בגורם אכיפתי.
<אושרת שוהם: כשהורים מגיעים לתחנת משטרה כדי למסור עדות, גם אם יחקרו על ידי חוקר משטרה אבל זה לא יהיה בתוך תחנת משטרה, זה מה שאיפשר בסופו של דבר לחברה החרדית להגיע, זה מה שיאפשר בסופו של דבר לחברה הערבית להגיע וזה מה שמאפשר להמון גורמים להגיע, וזה יתרון משמעותי בהתחלה של התהליך הזה במרכז הגנה ואחר כך באמת בהנגשה שלו.
<אושרת שוהם: רציתי להגיד הערה ששוש פה אמרה.
<אושרת שוהם: הרבה פעמים במרכז הגנה הדברים הם כל קשים, וכששואלים ילד מה הוא היה מספר, הוא אומר, "היה כייף".
<אושרת שוהם: כשילד יוצא מתהליך שבו הוא חשף, נחקר, עשה פעולות חקירה הכי קשות והוא אומר "היה כייף", זו תעודת הכבוד של המקום הזה, ואני חושבת שחלק מזה זה המקום, זה האכסניה, זה שיתוף הפעולה, זו החשיבה, ובעיקר שזה לא תחנת משטרה, למרות שזה משמש ככה.
<חוה לוי: זו בעצם הדרך להתמודד עם הטראומטיזציה.
<חוה לוי: ואנס, הילד נפגע.
<חוה לוי: צפויות עוד תופעות בתוך העניין הזה ומה שקורה כאן בתוך התהליך והצוות שנמצא ומי נמצא בתוך הצוות, שמשלב את הפלילי והטיפולי, מאפשר את הדבר זה.
<חוה לוי: אין מחלוקת על העקרונות.
<חוה לוי: לא צריך לשכנע אותנו שצריך כאן את דובר הערבית.
<חוה לוי: אמרתי, זה כבר נמצא תוך המכרז.
<חוה לוי: היה מאוד ברור שצריך שזה יהיה.
<חוה לוי: אני לא חושבת שיש הרבה אפשרות שזה לא יקרה.
<ורד וידמן: מה מעכב את התהליך?
<חוה לוי: יש הסתכלות אחרת על הנושא של מרכזי הגנה, בתוך המשרד, וצריך יהיה לגשר על הפערים בעניין הזה כדי להגיע לאיזושהי הבנה בנושא הזה, אבל מכיוון שהדיון כאן הוא לא על מרכז ההגנה כשלעצמו, אז - - -
יפעת שאשא ביטון: בקונפליקט תפיסתי, כי מצד אחד משרד הרווחה יזם את מרכזי ההגנה, גם אמר שהוא ירחיב אותם, אבל אנחנו באמת נשאיר את זה לדיון.
יפעת שאשא ביטון: כפי שנאמר כאן על ידי מנהלת הוועדה, הדיון יתקיים ב-24.7.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר ביקשנו מהמשרד להיערך כדי שאנחנו נוכל להגיע לדיון כשיש לנו תשובות או לפחות מספיק נתונים כדי לדון בהם.
<חוה לוי: נקבל את זה ונתייחס.
<חוה לוי: אני עוד לא ראיתי את זה.
<יוסי גידיניאן: רציתי לשאול בבקשה האם אתן יודעות מה קורה ללימודים של הילדים האלה בזמן הטיפול ואחרי הטיפול?
<יוסי גידיניאן: הם נושרים ממערכת החינוך?
<יוסי גידיניאן: האם הם ממשיכים ללמוד?
<עפרה בן מאיר: אני מניחה שזה משתנה מילד לילד.
<עפרה בן מאיר: תציג את עצמך.
<יוסי גידיניאן: קוראים לי יוסי גידיניאן, אני מנהל אגף סטטיסטיקה של חינוך וחברה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
<יוסי גידיניאן: בכל שנה יש כ-24,000 נושרים ממערכת החינוך ותהיתי אם זה חלק מהם זו לא האוכלוסייה הזאת.
<יוסי גידיניאן: אנחנו לא פעם ישבנו בדיונים עם הגברת חוה לוי כדי לקבל קבצים מנהליים שמצברים פה.
<יוסי גידיניאן: אני מבין עד כמה זה סודי אבל אם אנחנו מתעסקים עם הנתונים הכי Top secret שאפשר לחשוב, כדאי למזג את זה עם מאגרי מידע אחרים שיש לנו ולהוציא נתונים סטטיסטיים לטובת המחקר, לטובת העניין בכלל.
יפעת שאשא ביטון: לטובת מקבלי ההחלטות ומי שעושה את העבודה.
<חוה לוי: אני יכולה רק להוסיף ולהגיד שאכן היו ישיבות אצל סמנכ"לית, מנהלת האגף לשירותים אישיים וחברתיים.
<חוה לוי: אנחנו לא אמרנו שיש לנו התנגדות, רק הנתונים של מרכזי הגנה לא ממוחשבים.
<חוה לוי: הם לא מהמערכת של משרד הרווחה.
<חוה לוי: עד שזה לא יקרה, מה שיש הוא כרגע מאוד מוגבל, העניין הזה.
<חוה לוי: מה שיכולנו, אישרנו.
<חוה לוי: אנחנו לא התנגדנו למחקרים.
יפעת שאשא ביטון: מה זה אומר בעצם, חוה, שמה שקורה פה במרכזי הגנה, ואנס, נגמר ונעלם?
<חוה לוי: לא, זה נשאר בתוך מערכת פנימית.
יפעת שאשא ביטון: אין לנו שום יכולת ללמוד.
<חוה לוי: למה את הולכת ישר לקצה השני?
<חוה לוי: זה לא או זה או זה.
<חוה לוי: הנתונים לא נמצאים בתוך המערכת הממוחשבת של משרד הרווחה.
<חוה לוי: אני אסביר גם למה.
<חוה לוי: בשונה ממרכזי חירום או מרכזי טיפול לפגיעות מיניות, ששם משרד הרווחה משלם על כל ילד, מרכז הגנה, לא הגדרנו מכסה.
<חוה לוי: לא כל ילד שמגיע למרכז הגנה צריך לעבור דרך המחלקה לשירותים חברתיים כי אנחנו רוצים גם לאפשר את ההגעה העצמית.
<חוה לוי: צריך להגיד את זה.
<חוה לוי: בהמשך למה שאמרה אושרת, מאוד חשוב לנו שמשפחה שלא רוצה שאף אחד ידע עליה, תגיע לכאן ולא יסגרו בתוך הבית, בתוך הדינמיקה של הסוד שמאפיינת את התופעות האלה, ולכן בעצם אנחנו הגדרנו איזושהי הגדרה רחבה של מספר ילדים, שזו מן הגדרת מינימום.
<חוה לוי: אם יהיה יותר, אנחנו לא אומרים, הגענו למכסה, אל תגיעו.
<חוה לוי: היום הנתונים של משרד הרווחה עוברים דרך מערכת התשלומים הממוחשבת.
<חוה לוי: למרכז הגנה, מכיוון שזה לא עובר דרך המערכת הזאת, אז בעצם הנתונים לא נמצאים בתוך משרד הרווחה באופן הזה, באופן כזה שמה שמבקש יוסי זה להיות מסוגל לעשות הצלבות בין נתונים, למשל ילד שהגיע למרכז הגנה, אם הוא קיבל טיפול במרכז הטיפולי שראינו את מירב קודם או הגיע למרכז חירום או כל שירות אחר או הצלבות עם בתי ספר או מערכות משרדיות אחרות.
<חוה לוי: הנתונים של מרכזי הגנה לא ממוחשבים ולכן הם לא נמצאים באופן הזה.
<חוה לוי: הם נמצאים באופן שהוא במין מחשוב פנימי שכל מרכז עושה ואנחנו נמצאים בהתקשרות איתם.
<חוה לוי: אנחנו בודקים את הנתונים ואני גם מרכזת אותם.
<חוה לוי: כשאת מבקשת ממני את המידע אז את מקבלת על בסיס החומר שאני אוספת.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, זה כן נמצא, אז מה הבעיה בעצם - - -
<חוה לוי: הוא נמצא בתוך המרכזים, הוא לא נמצא בתוך המשרד.
יפעת שאשא ביטון: יש בעיה להעביר מהמרכז ללמ"ס?
<חוה לוי: זה יותר מסובך וצריך יהיה למצוא דרך להסדיר את זה.
<חוה לוי: אנחנו לא התנגדו, אנחנו רק אמרנו שצריך למצוא דרך להסדיר את זה.
<חוה לוי: המחשבה הייתה שכן אפשר יהיה מתישהו להגיע לאיזושהי מערכת גדולה יותר.