GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רעות גיא: אותו דבר יועצות, אני פוגשת המון נשות מקצוע מבולבלות, הן שואלות אותי – תגידי, לפתוח איתם את הסיפור של הזהות המינית או לא לפתוח?
<רעות גיא: אני שואלת אותן – תגידי, זה מסכן אותם, את מזהה שיש סיכון?
<רעות גיא: - - -
יפעת שאשא ביטון: בדיוק החלק של ההכשרה שהן צריכות.
<רעות גיא: אם זה היה בנוגע לסמים היית מתלבטת אם לפתוח או לא לפתוח?
<רעות גיא: כל מקום שאנשי טיפול פוגשים תופעות סיכוניות, הם חייבים לדעת איך לפתוח את זה, זו לא שאלה כבר אם לפתוח או לא לפתוח, רק יש המון חשש, יש המון קושי, מדובר פה על מיניות ומדובר פה על תכנים, כמו שא' אמר, שאנשי טיפול לא כל כך מכירים אם זה לא הניסיון האישי שלהם.
<רעות גיא: אז אנחנו רואים את התופעות הקשות ובאמת, הידרדרות של ילד או ילדה, צריך להבין את זה, א' הזכיר פה את הזולה וזו רק דוגמה אחת של מבנים נטושים, של בעצם רחוב, זה להיות ברחוב.
יפעת שאשא ביטון: יש מענים לעלם לילדים שנזרקו מבית או נודו מהקהילה?
<רעות גיא: את יודעת, אנחנו מפעילים מענים לבני נוער שמעורבים בזנות, לצעירים וצעירות חסרי בית - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אני רוצה לפני שהם יגיעו לזנות, שהם יקבלו מעטפת ומענה כדי שהם לא יגיעו לשם.
<רעות גיא: אבל זה מדרון מאד חלקלק וככל שאנחנו מדברים על קהילות יותר סגורות ויותר מסורתיות, לא משנה אם זה מגזר ערבי או קהילה חרדית, אנחנו רואים מדרון מאד מאד חלקלק.
<רעות גיא: <היו"ר יפעת שאשא ביטון> כן, אבל ילד עכשיו נודה מהקהילה או מהבית, קחי את טל, בסדר?
<רעות גיא: שאנחנו עוד יכולים להציל - - -
<רעות גיא: כן, נכון.
יפעת שאשא ביטון: הוא עוד לא שם, איך אנחנו נותנים לו את המעטפת כדי שהוא לא יהיה במדרון החלקלק הזה.
<רעות גיא: אני חושבת שא' אמר את זה מאד ברור, צריך שיהיה שם גורם מקצועי אחראי שישאל אותו – איפה אתה ישן הלילה.
יפעת שאשא ביטון: יופי, אין לי איפה לישון, מה עושים?
<רעות גיא: צריך למצוא לו מקום לישון, הוא קטין, יש חוק במדינת ישראל.
<רעות גיא: חוק הנוער טיפול והשגחה.
יפעת שאשא ביטון: נכון, תכף אנחנו נגיע למשרד הרווחה.
<רעות גיא: יש מסגרות, תכף יגידו לך, הן לא מספיקות וצריך בעוד מקומות.
<רעות גיא: זה לא מספיק שיש בתל אביב בית שנותן מענה עם 14 מיטות, צריך להרחיב את המענים, אבל תראי, אני מסכימה שהיום יום עמוס בדיונים והכל אבל בכל זאת, תסתכלי, הכסאות פה ריקים, אנחנו לא מצליחים לגייס את דעת הקהל לטובתנו ואנחנו מדברים פה על - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא זוכרת מתי הוועדה שלי היתה ככה - - -
<רעות גיא: אני מדברת על הכסאות הריקים של חברי הכנסת ואני מדברת על זה ש - - -
יפעת שאשא ביטון: פרגני לבני הנוער שהגיעו להלחם על המקום שלהם.
<רעות גיא: זה בכלל לא שאלה, לפני 2.5 עשורים זה היה יכול להיות רק פנטזיה או מדע בדיוני שישבו פה בני נוער שישמיעו את קולם, אבל באמת, אנחנו רואים יותר ויותר בני נוער נדחקים לשולי החברה וגם, צריך לשים לב, ככל שאנחנו מדברים על זהות מינית בוודאי, זהות מגדרית עוד יותר, אני מקווה שבאמת תשמעו פה גם על תופעות של בני נוער טרנסג'נדרים כי הם מתמודדים עם עוד ועוד בעיות שבני נוער – בואו נגיד, עם זהות מינית אנחנו עוד יכולים לדבר עליה והחברה עוד מצליחה לעכל את זה, זהות מגדרית בכלל אנחנו מוצאים אנשי מקצוע אבודים בתחום הזה.
<רעות גיא: אבל אני מדברת על הדבר הכי בסיסי, קורת גג, מקום שלא מנצל אותם ולצערי, אני אגיד את זה גם פה וגם בוועדה ב-13:00, גם בקהילה שלנו אנחנו לא חפים מפשע.
<רעות גיא: גם בקהילה שלנו יש גורמים שמנצלים את המצב הזה, יש גברים שיכולים להזמין בני נוער לישון אצלם, להעביר סוף שבוע, לבוא למסיבות, לבוא למועדונים, להכיר להם את העולם ההומוסקסואלי כמו איזה כרטיס כניסה לעולם ההומוסקסואלי ועל הדרך הם עוברים פגיעות והם אפילו לא יודעים להמשיג את זה.
<רעות גיא: יצא לי לפגוש בני נוער שסיפרו לי סיפור שקרה להם, אבל הם לא ידעו את ההמשגה, בעצם להגיד שהם עברו פגיעה מינית, שהם עברו ניצל, שמישהו ניצל את הדבר הזה שאין להם קורת גג.
<רעות גיא: אם אנחנו לא נהיה על המדוכה ולא נשים לב לדברים האלה, אנחנו נמצא הרבה מאד בני נוער, כל שנה מצטרפים למעגל הזה, אני יכולה להגיד שלעלם יש כל שנה בין 1,000 ל-1,500 פניות של בני נוער, על הנושא של זהות מינית או זהות מגדרית.
<רעות גיא: זה כאילו בעצם יש איגי קטן בתוך עלם, שזה ארגון גדול.
<רעות גיא: צריך לדעת לתת לזה את ההתייחסות היחודית של זה ואני מאד מברכת אותך על הדיון הזה ואני מקווה שזה כמובן לא יגמר ביום אחד לזכויות הקהילה בכנסת, תודה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך רעות, הזדמנות גם להגיד תודה למענים השונים שאתם נותנים, שראינו אותם מקרוב ואני מודה שאחת המשימות שלנו זה לדאוג שלא תהיה לכם עבודה.
<רעות גיא: הלוואי.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, גילה רונן משרד הרווחה, איזה מענים יש לנו לילד, נער שנפלט מהבית ועומד ככה חשוף בעולם?
יפעת שאשא ביטון: לא יודע למי לפנות.
<גילה רונן: אני רוצה להגיד כמה דברים, אני רוצה ברשותך באמת לא לחזור על דברים שנאמרו פה, רק להסכים מאד עם רעות, אני חושבת שחלק מהמענים הם באמת צריכים להיות מענים יעודיים וחלק מהמענים צריכים להינתן במסגרות הנורמטיביות, החל ממסגרות החינוך כמו שהוזכר פה ומסגרות אחרות שנמצאות בקהילה.
<גילה רונן: אני רוצה רגע להגיד על השרות שלנו, שרות נוער צעירות וצעירים שנותן מענה לנערים ונערות, צעירים וצעירות מגילאי 13-25, אבל המנדט שלנו הוא באמת לטפל בכאלה שנמצאים על רצף המצוקה, הסיכון והסכנה, לכן חשוב לי גם להגיד פה שלא, בדומה להגדרה שלנו לנער או נערה במצב סיכון, חשוב גם שנזכיר לעצמנו שלא כל נער או נערה מקהילת הלהט"ב נמצאים במצב סיכוני.
<גילה רונן: יחד עם זה, אנחנו פוגשים באמת את המצבים שתוארו קודם ואני יכולה להגיד שבשרות שלנו יש באמת תנופה מאד גדולה של פיתוח של שירותים, גם לקהילת הלהט"ב ואני אמנה כמה מהם, חלקם במסגרת תכניות שניתנות בקהילה, חלקם במסגרות חוץ ביתיות.
<גילה רונן: אני רוצה להגיד שחלק מהשירותים האלה הם שירותים שבאמת נעשים בשיתופי פעולה עם עמותות שונות, חלק נמצאים פה – גם עם איגי, גם עם אגודת הלהט"ב, גם עם עמותת נוער שנותנת שירותים לטיפול משפחתי וגם שירותים שניתנים באמצעות המשרד, כולל כרגע פניה לרשויות המקומיות, שוב מתוך אותה מחשבה שהרשויות צריכות לקחת אחריות על בני הנוער שנמצאים באחריותה ולא רק לבזר - - -
יפעת שאשא ביטון: נכון, אני מסכימה, אבל זה גלגול אחריות.
יפעת שאשא ביטון: כאילו הרשויות צריכות לדאוג אז בואו נחכה שהשלטון המקומי - - -
<גילה רונן: זה ממש לא גלגול אחריות, זה תקציב יעודי שקיבלנו ובמקום לפנות לעמותות שמתמחות בעבודה עם הלהט"ב, פנינו לכל הרשויות המקומיות, ביקשנו לעשות מיפוי, ביקשנו למפות את מצבי הסיכון - - -
יפעת שאשא ביטון: והרשויות משתפות עם זה פעולה?
<גילה רונן: חלקן, ואנחנו בחיזור אחרי מי שלא.
<גילה רונן: יש רשויות מאד מודעות ומאד נכונות לעניין הזה ויש רשויות שקצת פחות ויותר עסוקות בהכחשה - - -
יפעת שאשא ביטון: יש לכם כלים להתמודד מולם?
יפעת שאשא ביטון: כאילו מה, אז הילדים עכשיו נתונים לחסדים של רשות שמודעת או לא?
<גילה רונן: קודם כל אמרתי שיש לנו עוד שירותים ותכף אני אפרט את כל הדברים, אבל יש שירותים שניתנים גם באמצעות העמותות השונות ואנחנו מנסים להתרכז לא רק באזור המרכז, אלא באמת גם לצאת לפריפריה, זה חלק מהמיזמים המשותפים שנכנסנו אליהם, אבל גם בתוך הרשויות המקומיות זה חלק מהעבודה ומהאחריות שלנו, באמת להביא להכרה בתופעה ובקשיים שישנם ובמצבי הסיכון ובאחריות שיש לרשות לגבי בני הנוער שנמצאים בתוך הרשויות, זו עבודה מאד קשה ומאד מאומצת שאנחנו עושים ויחד עם זה מאד חשובה לנו.
<גילה רונן: אנחנו יכולים לקחת את התקציב הזה ולהעביר את זה לעמותה ולבקש ממנה להפעיל, אני חושבת שאנחנו צריכים לעשות גם וגם וזה בהמשך לדברים שרעות אמרה.
<גילה רונן: אני רוצה רגע לציין כמה דברים שאנחנו עושים, במיזם משותף עם אגודת הלהט"ב אנחנו מפעילים טיפול פסיכו-סוציאלי שניתן גם ברמה הפרטנית וגם ברמה הקבוצתית, זה מיזם משותף ואני לא יודעת אם את רוצה שאני אנקוב כרגע את הסכומים ואת החלקים של המיזם - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, חשוב לי כרגע רק לדעת את המענים גם כדי שהם יצופו כאן וגם כדי שננגיש אותם.
<גילה רונן: אוקיי, אז עם אגודת הלהט"ב יש לנו כבר שותפות ארוכה, היא נעצה מכל מיני עניינים בירוקרטיים בשנה האחרונה ואנחנו בפני התחדשות נוספת לשנה הזאת.
<גילה רונן: יש כמובן טיפולים שניתנים במצבי לחץ ומשבר ובמצבי חירום למיניהם, יש תכנית חדשה שפועלת השנה גם בשיתוף עם אגודת הלהט"ב לנושא של מניעת התאבדויות בקהילת הלהט"ב והטרנסג'נדרים, זה משהו שהגיע לפתחנו ההיקף המאד המדאיג של בני נוער וצעירים וצעירות שנמצאים במצדי מצוקה מאד מאד קשים, מצבים אובדניים והתאבדויות שהיו בשנים האחרונות וזה תכנית שאנחנו מתקצבים אותה כרגע, זה תכנית חדשה שהתחלנו השנה.
<גילה רונן: ציינתי קודם את עמותת נוער, יש לנו מיזם משותף איתם להתערבות בתוך המשפחה כשמדובר על בני נוער שנמצאים בשלב של יציאה מהארון או אפילו בשלבים שהם עוד בברור של התהליך הזה, כשזה נחשף בפני המשפחה ונוצרים מצבים כמו שתוארו קודם.
<קריאה: איך אתם מגיעים אליהם?
<גילה רונן: יש מיזם משותף שאנחנו - - -
<גילה רונן: הם פונים לעמותה או כשאנחנו מטפלים בהם בכל מיני - - -, כשאנחנו רואים אותם ברשויות ויוצרים - - -
<א': איך אני - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, שניה, אני יודעת – איך אתה תדע על המענים האלו, אני כבר מראש כתבתי את הסיפור הזה.
<גילה רונן: יש קושי לאייש את הדבר הזה.
<א': יש אבל בעיה, בני הנוער פוחדים משירותי הרווחה.
<קריאה: יש מענים אבל אין פניות.
<א': יש בעיה פה, בני נוער פוחדים משירותי רווחה, בני נוער לא רוצים להגיע למצב שבו – זה לא קשור רק לקהילה הגאה, בני נוער גם ילדים אובדניים, מכות, אונס, כל הדברים האלה, בני נוער לא רוצים לערב ישרותי רווחה כי זה מפחיד.
<א': יצא לשירותי רווחה שם של לפרק את כל ה- - -
<גילה רונן: טל, אני מסכימה איתך אבל אני חושבת שזאת הסיבה שבגללה ציינתי קודם שחלק מהפעולות שאנחנו עושים ומתקצבים, זה באמצעות העמותות.
<גילה רונן: אנחנו עובדים גם עם עמותת הלהט"ב וגם נכנסים למיזם משותף שהיום אושר סופית עם איגי ועם עמותת נוער, כדי שהם ילכו למקומות שנוח להם להגיע אליהם וגם עם עמותות אחרות כמו עלם ועמותות אחרות שנותנות שירותים לבני נוער.
יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע, גילה איזה מענים לילדים שיצאו מהבית יש דרך הרווחה, מענים חוץ ביתיים.
<גילה רונן: לגבי בני נוער, יש את קורות הגג, לא השרות שלנו אחראי להם, אבל יש את קורות הגג למיניהם ויש את בית דרור שהוזכר פה - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו תכף נשמע את יעל.
<גילה רונן: של קהילתה להט"ב, זה באחריות חסות הנוער, מה שיש אצלנו באחריות - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל ילד שנזרק מהבית, בגלל שהוא מהלהט"ב צריך להגיע לחסות הנוער?
יפעת שאשא ביטון: זה המענים שיש לנו?
<גילה רונן: אין לנו מסגרות נפרדות, הם תחת חסות לנוער והם לא לילדים שהוצאו בצו או משהו כזה.
<גילה רונן: לכאורה תחת יחידות הנוער אבל זה לא ילדות עם עבריינות או בצו או משהו כזה, פשוט המענה הוא מענה תחת חסות הנוער, אבל הן קורות גג לילדים נורמטיביים לחלוטין.
<גילה רונן: נכון, במצבים חירומיים, במצבים כמו אלה, כשמישהו נזרק מהבית או מוצא את עצמו ללא קורת גג והוא יכול לפנות - - -
יפעת שאשא ביטון: וזה מונגש בכל האיזורים או שזה נמצא באיזורים מאד מסוימים?
<גילה רונן: יש כמה קורות גג, אין לי את כל הנתונים, יש בערים הגדולות וזה בדרך כלל שרות שהוא מאד נגיש ויש את בית דרור שהוא ייחודי לקהילת הלהט"ב.
<גילה רונן: אני רוצה להגיד שיש כמה מסגרות חוץ ביתיות שכרגע מיועדות, מבחינת השירות שלנו, לצעירים, אבל כשאני מדברת על צעירים זה מגיל 18 אז יש לנו באמת דירת מעבר בתל אביב לטרנסג'נדריות, יש דירת מעבר חדשה שמוקמת עכשיו לטרנסג'נדרים, שמאפשר שהות ארוכה יותר מהמקובל אצלנו בדירת מעבר, כדי שהם יוכלו לעשות את כל התהליכים שקשורים בעניין הזה ולפעמים זה באמת תהליכים שהם ארוכים יותר.
<גילה רונן: יש הוסטל שמוקם, הוא יהיה הוסטל שייתן שירות ארצי, הוא יהיה הוסטל בעיר חולון, הוסטל לקהילת הלהט"ב.
<גילה רונן: ותקום הלנת חירום בעיר תל אביב, הולכות להיות - - -
יפעת שאשא ביטון: בקיצור הכל במרכז, מי שבקצוות נמצא במצוקה - - -
<גילה רונן: מסגרות מהסוג הזה אנחנו כמעט ולא יכולים להפעיל בפריפריה.
יפעת שאשא ביטון: יש להם דרך להגיע אליכם כדי שאם ילד במצוקה נמצא בקצה אחר של הארץ אז מישהו ידאג להביא אותו לאותן דירות?
יפעת שאשא ביטון: או שזה בכלל לא אופציה והם צריכים להגיע ולתקתק?
<גילה רונן: אם הוא מטופל - - -
יפעת שאשא ביטון: הוא לא מטופל, עכשיו הילד סיפר להורים שלו וזרקו אותו מהבית, מה עושה?
<גילה רונן: אז צריך להביא את זה באמת – חלק מהמסגרות האלה מוכרות, ידועות, אנשים פונים אליהם, זה משהו שהוא מוכר, אבל בוודאי שזה גם אחריות שלנו להביא - - -
יפעת שאשא ביטון: תכף אני אגיד מה אני חושבת שצריך לקרות.
יפעת שאשא ביטון: יעל נכון?
יפעת שאשא ביטון: אז יעל ממש ככה בקצרה כי תכף מוציאים אותנו.
<יעל דורון: אוקיי, אז קודם כל אני אתחיל ואומר שהועדה הזאת מאד מאד חשובה, הנושא הזה מאד חשוב ותודה על כך.
<יעל דורון: אני כן אגיד שכל עוד יש להט"בופוביה בכלל בארץ, אי אפשר לצפות מהורים לא להיות להט"בופובים בעצמם ואנחנו בבית דרור רואים את הלהט"בופוביה כלהט"בופוביה מבית.
<יעל דורון: אני לא יכולה לצפות מהורה שכל הזמן ניזון מהקללות במגרשי הכדורגל, שרק אתמול אני מבינה שלא עבר החוק של יעל גרמן להוציא את הקללה 'יא הומו', זה לא עבר.
<יעל דורון: אי אפשר לצפות מהורה כזה שכל חייו שומע 'יא הומו', 'יא הומו' כקללה כשיש לו בבית הומו, לא יגיד לו – צא לי מהבית, כי זה עובד ביחד ובגלל זה, כל הנושא של לנסות לתקן את המצב זה אך ורק הכשרות.
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך משהו לגבי החוק ההוא, למרות שאני מסתכנת כאן פוליטית, אבל באמת יש דברים שכאילו, אז יש חוק שלא לומר הומו, זה יעשה את השינוי החברתי?
<יעל דורון: ואז יבוא האדם הראשון שיגיש תלונה ואז מישהו יענש - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, באמת, אני חושבת שאני מחמירה אפילו יותר מכם, אני חושבת שהתהליכים צריכים להיות הרבה יותר עמוקים והרבה יותר בסיסיים ולהתחיל בכלל בגיל צעיר, צריך לבנות את זה.
<יעל דורון: אבל אני חושבת שאבא או אמא שנמצאים בתוך המצב החברתי הזה שלנו, אנחנו בגדול לא יכולה לצפות מהם לא להיזון מתוך הדברים האלה ואז, כשזה בתוך הבית, כמו שא' סיפר – באמת, עשית את העבודה עבורי, ישבתי פה והקשבתי – זה מה שאנחנו רואים והמקרה של א' הוא לא נדיר.
<יעל דורון: הרבה מאד מבני הנוער שמגיעים לבני דרור, זה מה שאנחנו שומעים מהם לפעמים: יצאתי מהארון – עוף לי מהבית.
<יעל דורון: אני שמעתי אבא, אמנם בקהילה חסידית, שאמר לי – אני מעדיף שהוא יתאבד מאשר שהוא יהיה הומו וזאת המציאות שאיתה אנחנו מתמודדים, דרך אגב לא רק בקהילות חרדיות דתיות.
יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאנחנו יושבים כאן, איך אנחנו עוטפים את הילדים האלה, איך אנחנו נותנים להם מענה, איך אנחנו עוזרים להורים להתמודד עם המציאות הזאת.
יפעת שאשא ביטון: כפי שאמרה רעות, גם הם אולי צריכים זמן אז לא ישר לוותר עליהם ולעשות תהליך גם עם ההורים.
<יעל דורון: את מרימה לי להנחתה ואני אגיד שאנחנו בניגוד לתקינה שמשרד הרווחה תקנן לבית דרור, אנחנו השנה התחלנו פרויקט חדש של עבודת התערבות משפחתית, אנחנו עבדנו עם עמותת נוער אבל הבנו שההורים עוד לא בשלים ולפעמים גם הילדים, לטיפול משפחתי, לפעמים צריך איזה שהוא גישור או התערבות מאד בסיסית והעבודה חייבת להיות מתוך ההוסטל, מאלה שמכירים את בני הנוער ויכולים באמת לעשות עבודה, בצעדי תינוק, עם המשפחות.
<יעל דורון: לפעמים זה אפילו ברמה של רק להרים טלפון ולהגיד איך היה לו היום בבית ספר.
<יעל דורון: אני רק רוצה לומר שהבעיה בניגוד למה שרעות אמרה, היא לא שאין לנו מספיק מיטות, יש לנו אמנם רק 14 מיטות בכל מדינת ישראל, אבל הן לא תמיד מאוישות עד אפס מקום, לרוב כן, אבל לא תמיד והבעיה שאני שמתי לב בשנים האחרונות זה הרווחה דווקא.
<יעל דורון: זה השירותים בתוך הערים השונות, הם לא יודעים שקיים מענה שכזה, הם לא יודעים שאם מגיע נער - - -
<רעות גיא: את מאמינה שיש צורך רק ב-14 מיטות בכל המדינה?
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל לפני 14 מיטות צריך מודעות בכלל שידעו שהם קיימים כדי שיפנו אליהם.
<יעל דורון: כשנער משוטט בלמשל, סתם דוגמה באר שבע ומגיעה אליו עו"ס לחוק הנוער והוא אומר לה יצאתי מהארון ונזרקתי מהבית, רוב הסיכויים שהיא תיקח אותו לבראשית שזה קורת הגג הבאר שבעית – שזה בסדר גמור – אבל הם אפילו לא יודעים שקיים שירות שכזה.
<יעל דורון: ההבדל הגדול בין בראשית או בין כל קורת גג אחרת אלינו, זה שאנחנו מומחים בעבודה בנושא הזה, הם מקבלים הנערים שמגיעים אלינו גם קבוצת שווים לפעמים שזו הפעם הראשונה שהם יכולים להרגיש נורמטיביים, הם יכולים לדבר בלשון מגדר שהם מבקשים, שזו בעיה מאד קשה אם מדברים על הומופוביה או להט"בופוביה, הרבה פעמים הנידוי הוא גם בתוך הבית קורה, כשילד מבקש להיות - - -
<קריאה: בתוך הקהילה.
<יעל דורון: ברור, אבל כשילד מבקש להיקרא במגדר מסוים וההורה לא מסכים, אז אנחנו יכולים להגיד – אוקיי, זו צרה קטנה, אבל זו צרה קשה.
<יעל דורון: אפילו יש מחקרים שמדברים על זה כפוסט טראומה עיקשת, כל פעם מחדש להיזכר איפה אני נפגע בתוך הבית שלי.
<יעל דורון: אני מניחה שאם תעלה המודעות והרווחות שחייבות לקבל הכשרה, בתי ספר חייבים לקבל הכשרה וחייבים לקבל הנגשה של שירותים - - -
<יעל דורון: ברגע שהם יתחילו להפנות נצטרך הרבה מקומות כאלה בארץ.
<קריאה: אפשר רגע להוסיף משהו על השירותים?
יפעת שאשא ביטון: אני הבטחתי לא להוסיף אבל כבר באו להוציא אותנו, אבל אני חייבת לסכם את הדיון אם אתם רוצים שיצא מכאן משהו.
<קריאה: שרות רווחה נוסף חדש בירושלים, אם יכולים לדבר על זה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבקש שתנגישו אותו, אנחנו נציין את הדברים ואני גם אומר למי כדאי לפנות כדי שהדברים באמת יהיו מסונכרנים.
יפעת שאשא ביטון: אם אתה מסוגל להגיד במשפט, אם לא אז אנחנו לא נפתח בכלל.
<עדי בן ברק: אני כן רוצה להודות לך שנתת לי את זה, שמי אני, אני טרנס בן 20 ולסיפור האישי שלי, אפילו לפני כל המעורבות המקצועית שרכשתי עם הזמן, בזמנו ההדרדרות שלי היתה מאד איטית, זאת אומרת שהייתה לי הזדמנות לפנות לכל המענים שהוזכרו פה, פניתי גם לעמותות הקהילתיות, גם לעמותות הרחבות כמו עלם, הגעתי גם ליועצת בית הספר שברגע שהבינה שהמצב שלי בבית קריטי – הפנתה אותי לרווחה, אבל בגלל בירוקרטיה היה לי פינג פונג של חודשים על גבי חודשים שהם לא קיבלתי מענה מאף אחד מהגורמים ובשורה התחתונה, משם אני נזרקתי מהבית, בגיל 17.
<עדי בן ברק: בעין הסערה הייתי אצל חברים שבמזל היו אנשים שבאמת יכולתי לסמוך עליהם.
<עדי בן ברק: נשרתי מהלימודים, לא היה לי שום קשר, שום מסגרת במשך כשנה וזה למרות כל המודעות באופן מאד אירוני, שלושה שבועות אחרי שנזרקתי מהבית עובדת סוציאלית טרחה להתקשר אלי – היי עדי, פנית אלינו לפני חצי שנה, אמרתי לה תשמעי, אני עכשיו נמצא בעיר אחרת ויש לי שלוש שעות נסיעה, אין לי פרקטית איך להגיע, אין לי כסף לאוטובוס.
<עדי בן ברק: ניסיתי להגיע אליה במעט שיכולתי, אז היא הכניסה את זה כחוסר מסוגלות וחוסר נכונות להתמיד בטיפול.
<עדי בן ברק: בסופו של דבר, בדיעבד, אותם חברים הם הסיבה שאני עדיין פה.
<עדי בן ברק: כל המענים שהוזכרו פה והם מענים חשובים ואני עכשיו גם אקטיביסט ופעיל ועובד במרכז הגאה ומתנדב כרכז חינוך בעמותת מעברים לקהילה הטרנסית, כל הדברים הלאה קיימים ועושים אבל בפועל הם כל כך לא נגישים.
<עדי בן ברק: אני יודע שאני באמת, היתה לי שנה שלמה שכל מה שרציתי היה לקרוא לעזרה.
<עדי בן ברק: הייתי מגיעה ליועצת הבית ספרית שלוש פעמים בשבוע, יושב אצלה ובוכה בחדר ופשוט לא היה לי כלום.
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה שנתתי לך לדבר כי אני חושבת שכל החגיגה הזאת, ככה גם המעט שעלה כאן כמענים לחברה הזו, אם אנחנו לא יודעים להנגיש אותם לילדים שכבר קוראים, כבר הגיעו אלינו וכבר אומרים לנו שהם במצוקה, אז אנחנו צריכים לתת נו"ן רציני מאד כמערכת לעצמנו.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח אם משרד הרווחה יברר את המקרים האלה, אין ספק שגם בתוך משרד הרווחה צריך לעשות עבודה כדי לראות איך אנחנו מנגישים את המענים ואני ברשות
יפעת שאשא ביטון: כם מסכמת את הדיון, אז שמשרד הרווחה גם ידאג להנגיש את המענים לציבור הרחב, אנחנו לא יודעים מי שייך לקהילה ומי לא, מי יצא מחר ומי בעוד שבוע, צריך לנגיש את המענים לכל הקהילה.
יפעת שאשא ביטון: צריך להעביר הכשרות במשרד הרווחה על מנת שיהיו מודעים גם למצוקות של הילדים, צריך שמשרד הרווחה יאפשר טיפול בילדי הקהילה, בכל לשכת רווחה, לא משנה לאיזו עיר הם שייכים.
יפעת שאשא ביטון: כי כמו שאנחנו רואים, הם מנסים למצוא פתרון, הם מתניידים ממקום למקום אז גם אם הוא גר במקום מסוים ושייך לרווחה מסוימת, אבל עכשיו הוא נמצא בעיר אחרת אז שידאגו לתת לו את המענה באותו ישוב.
יפעת שאשא ביטון: בקיצור, עד שהם כבר מגיעים אלינו אז לא להפנות עורף אלא לראות איך אנחנו עושים הכל כדי לחבק.
יפעת שאשא ביטון: לגבי משרד החינוך, הוא חייב להמשיך בהסברה והנחיה של אנשי המקצוע, בתוך המערכת, גם במערכת החינוך להנגיש את כל השירותים שיש, את כל הגורמים שעוסקים בתחום הזה.
יפעת שאשא ביטון: אגב, זה נותן מענה הרבה פעמים – עלם וגופים אחרים, נותנים מענים לא רק לילדים של הקהילה הלהט"בית, אלא הם נותנים מענים גם לילדים אחרים אז חשוב שזה יהיה מונגש.
יפעת שאשא ביטון: אני אנצל את הנוכחות של מועצת התלמידים, גם אתם צריכים להנגיש את קו הפניות של משרד החינוך, גם משרד החינוך יעשה את זה אבל גם מועצת תלמידים.
יפעת שאשא ביטון: בית דרור, צריך לראות איך מנגישים אתכם, אם זה דרך מועצת תלמידים, אם זה דרך הרווחה, אם לא ידעו עליכם אז זכות הקיום שלכם היא לא מאד רלוונטית, כדי שתהיה לכם גם זכות קיום אז צריך שאתם גם תהיו מונגשים.
<יעל דורון: אל תביני לא נכון, אנחנו עמוסים.
יפעת שאשא ביטון: לא, חלילה, אני אומרת את זה בכוונה בצורה כזו כי אנחנו יכולים לתת את כל המענים שבעולם, אם הילדים האלה לא יודעים להגיע אלינו אז אין טעם בנוכחות שלנו, אז גם כאן, עניין של ההשגחה.
יפעת שאשא ביטון: צריך ליצור פעילות מודעת בקרב ההורים, אם זה דרך מערכת החינוך ואם זה במסגרות אחרות על מנת שאפשר יהיה לסייע לילדים האלה כן להישאר בתוך הבית ואני רואה כאן שיתוף גם של הרווחה.
<קריאה: ועדי הורים.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, שוועדי הורים יתארגנו כדי להנגיש את הנושא הזה, למנוע יציאה - - -
<קריאה: יש פעילות מוכנה לזה.
<עדי בן ברק: האמת היא שעוד עניין שקצת שכחתי להעלות אם תרשי לי?
יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו סגרנו את הדיון, אני חושבת שהתרומה שלך היתה באמת משמעותית ואני שמחה שסגרנו דווקא עם זה, בסוף בסוף אם לא נדע לתת מענה למי שכבר פונה אלינו, אז אני לא רוצה לחשוב על כל האחרים שעוד אפילו לא הגיעו, תודה רבה לכולם.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני מתכבדת לפתוח את דיון החירום בנושא שכחת ילדים ברכב.
יפעת שאשא ביטון: האמת שהתקווה, במיוחד כשהשקנו את התוכנית לבטיחות ילדים, הייתה שאת הקיץ הזה נעבור בשלום, ושההתכנסות שתהיה כאן תהיה כדי שנוכל לאמוד את ההצלחות ולראות שאנחנו באמת בדרך הנכונה.
יפעת שאשא ביטון: אבל, לצערי הרב, הקיץ הזה התחיל רע מאוד עם תינוקת שנשכחה אל מותה, ותינוקות אחרים שנצלו בזכות תושייה וערנות של אנשים שעברו בסביבה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים כאן כדי להיות מאוד פרקטיים ומדויקים.
יפעת שאשא ביטון: השקנו תוכנית לבטיחות ילדים, כל משרד קיבל את התפקיד שלו ואת החלק שלו בנושא הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת בדיוק איך הדברים מתקדמים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא נמצאים היום בפריבילגיה שיש אפשרות למישהו בכלל במדינה, אני לא מדברת על מגזר כזה או אחר, להתנער מהצורך של כולנו, אבל כולנו, להתגייס ולתת רשת ביטחון.
יפעת שאשא ביטון: ואני מדברת על כל המגזרים, אני מרגישה שזאת אחריות שלנו, אני מרגישה שזה בידיים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאם לא כל אחד ייתן קצת מעצמו אנחנו לא נצליח לעבור את הקיץ הזה בשלום.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני רוצה קודם כול לקבל עדכון ממשרד התחבורה, תקינה, עזרים טכנולוגיים.
יפעת שאשא ביטון: אין מנוס מעזר טכנולוגי ברכב גם אם תהיה התגייסות רבתי, בלי זה לא באמת נצליח להוביל את השינוי.
יפעת שאשא ביטון: נציג או נציגה של משרד התחבורה כאן?
<שלומי צ'בוטרו: כן.
יפעת שאשא ביטון: אשמח לדעת מה קורה.
<שלומי צ'בוטרו: אבנר פלור צריך להגיע, אז בינתיים עד שהוא יגיע אני אגיד במה התקדמנו בנושא.
<שלומי צ'בוטרו: בנושא של תקן ישראלי לשכחת ילדים, אנחנו מתכוונים לעשות רוויזיה בתקן ולאפשר טכנולוגיות נוספות שיכנסו לתוך התקן, כי כרגע התקן הוא די מגביל לכמה מערכות בודדות.
<שלומי צ'בוטרו: ביום רביעי הקרוב אנחנו מתכנסים במכון התקנים לבצע את הרוויזיה בתקן, ולאפשר למערכות נוספות להיכנס פנימה לתוך התקן.
יפעת שאשא ביטון: אתה מדבר על תקן למה?
<שלומי צ'בוטרו: פרטי.
יפעת שאשא ביטון: לרכב פרטי.
יפעת שאשא ביטון: חשוב שזה יודגש.
<שלומי צ'בוטרו: אני מדבר על רכב פרטי.
<שלומי צ'בוטרו: בנושא רכבי הסעות - - -
יפעת שאשא ביטון: על רכבי הסעות אנחנו יודעים, זה כבר נכנס.
יפעת שאשא ביטון: אגב, שם צריך לטפל בסוגיות אחרות.
<שלומי צ'בוטרו: אז על רכב פרטי אנחנו ביום רביעי מתכנסים במכון התקנים לאפשר למערכות נוספות להיכנס פנימה ולעדכן את התקן בהתאם, כך שברגע שהתקן יעודכן נוכל להמשיך בנושא.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שהתקן יוגמש בהתאם למה שהמלצנו בוועדות קודמות כדי שתהיה אפשרות ליותר אנשים להיכנס פנימה לתוך התחום הזה?
<שלומי צ'בוטרו: כן, יותר מערכות ויותר טכנולוגיות.
יפעת שאשא ביטון: מה הצפי מרגע שזה קורה?
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שלקיץ הזה זה כבר די גמור, זאת אומרת, זה אבוד.
<שלומי צ'בוטרו: רוויזיה לתקן לוקחת זמן, כי זה צריך לעבור שימוע של כלל הציבור בנושא, ויש לאפשר כמה שיותר מערכות.
<שלומי צ'בוטרו: אני לא מעריך שזה יהיה מוכן עד יולי, אוגוסט.
יפעת שאשא ביטון: ועד מתי כן?
יפעת שאשא ביטון: תן לנו צפי זמנים כדי שנוכל לעקוב וגם לדעת אם אנחנו עומדים במה שאנחנו מציבים לעצמנו.
<שלומי צ'בוטרו: קשה לי להתחייב במקום מכון התקנים.
<שלומי צ'בוטרו: זה משהו שמכון התקנים – יש פה נציג, אז אפשר להתחייב.
<שלומי צ'בוטרו: אבנר הגיע אז הוא יוכל להמשיך.
<ורד אורן: זה תלוי ברוויזיה.
<ורד אורן: זה יכול להיות כמה חודשים בודדים, תלוי במה שיצטרכו לעשות.
<ורד אורן: זה יכול להיות משהו מהיר מאוד אם עושים איזשהם שינויים קטנים, וזה יכול להיות כמה חודשים, אז נגיד חודש-חודשיים.
<ורד אורן: אם אנחנו מדברים על הקיץ הזה זה קצת בעייתי.
יפעת שאשא ביטון: כבר לא יקרה.
<אבנר פלור: סליחה, רק להשלים.
<אבנר פלור: בכל מקרה, גם עדכון התקן שייקח זמן מצאנו איזשהו פתרון להוראת נוהל.
<אבנר פלור: במידה שהתקן יארך הרבה זמן, תהיה הוראת נוהל של משרד התחבורה שבה יהיו האפיונים והדרישות מאותן מערכות, וניתן את זה בלוח זמנים קצר.
<אבנר פלור: מחר ישנו דיון של הוועדה, ואני מקווה שנגבש את זה.
<אבנר פלור: זאת אומרת, זה לא יהווה חסם לאותם כאלה שרוצים להתקין.
יפעת שאשא ביטון: כבר עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: אתה מדבר, מי שרוצה להתקין אד-הוק, יש אפשרות כזו?
<אבנר פלור: היום אפשר להתקין אד-הוק לפי התקן הישראלי.
<אבנר פלור: ישנם, כמו שהוצג, כנראה למעלה ממאות כלי רכב הסעות שמותקנות בהן המערכות - - -
יפעת שאשא ביטון: רכב הסעות אני שמה רגע בצד.
איילת נחמיאס ורבין: יש חובה.
<אבנר פלור: שנייה.
<אבנר פלור: ולכן, כל התשתית של המתקינים, של היצרנים, נדרשת רק התאמה לרכב פרטי, אבל זה קיים, אז זה יותר קל.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת רגע משהו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מנהלים את הסיפור של התקינה שהוא חשוב, אנחנו חייבים להגמיש כי נתנו איזשהו משהו דמיוני, שבואו, צריך רגע לעמוד עם הרגליים על הקרקע ולעשות את זה גם ישים ובר-קיימה.
יפעת שאשא ביטון: אבל במקביל אנחנו גם צריכים ליצור תקנה שתחייב.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, זה שיהיו פה עזרים זה לא מספיק אם אין לי תקנה שמחייבת רכבים פרטיים, ואמרתי את זה גם בדיונים הקודמים.
איילת נחמיאס ורבין: או, תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: אל תגידו אנחנו סומכים על ההורים שהם יעשו את זה, אף אחד לא חושב שזה יקרה לו.
יפעת שאשא ביטון: כולם בסוף מגיעים לרגע ואומרים: נו, לי, אני אשכח את הילד?
יפעת שאשא ביטון: כל אחד יכול לשכוח את הילד.
יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת שלנו כמדינה יש אחריות.
יפעת שאשא ביטון: כמו שאנחנו חייבנו ברכבי הסעות, אנחנו חייבים לחייב גם ברכבים פרטיים.