GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: עזבי, נכון.
<לילי פוקמונסקי: לא, כי את פוגעת בי.
<לילי פוקמונסקי: כי אני - - -
איילת נחמיאס ורבין: אני פוגעת בך?
<לילי פוקמונסקי: סליחה, אם זה לא היה חשוב לי - - -
איילת נחמיאס ורבין: לך מותר להגיד לנו?
<לילי פוקמונסקי: סליחה, אם זה לא היה חשוב - - -
איילת נחמיאס ורבין: לך מותר להגיד לנו שזו לא העבודה שלנו ושאנחנו מזלזלות - - -
<לילי פוקמונסקי: אם זה לא היה חשוב לא הייתי באה להשתתף.
יפעת שאשא ביטון: את באת לכאן כדי לוודא שחס ושלום אף אחד בחדר הזה לא יקרא לגננות, למטפלות, לאנשי החינוך באשר הם להיות חלק מהמאמץ המשותף.
יפעת שאשא ביטון: זאת הסיבה שאת כאן.
<רותי ברק: אבל אם את אומרת שהגננות עושות את זה מתוך רצון, אז מה הבעיה?
יפעת שאשא ביטון: שתקראו להן, שנעודד אותן, שנזכיר אותן.
יפעת שאשא ביטון: כי יש הרבה שעושות את זה.
<רותי ברק: אבל את מעודדת אותן, ולא צריך פלומפה.
איילת נחמיאס ורבין: יש דרך לרתום, יש דרך לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה אין פה פלומפה.
<רותי ברק: הן עושות את זה מטוב לב, והן עושות את זה מהגנה.
<רותי ברק: אתן לא נותנות לי לדבר, סליחה.
איילת נחמיאס ורבין: קודם כול, גברתי תציג את עצמה, ואז אפשר יהיה לתת לך לדבר.
איילת נחמיאס ורבין: ועם כל הכבוד, כשמדברים אלינו בצורה כזאת ועושים לנו ככה עם היד, תעזבי, תעזבי – סליחה, גברתי, תלמדי את הילדים שלך בגן לדבר אחרת, עם כל הכבוד, איזו חוצפה, תתביישי לך.
<לילי פוקמונסקי: את יודעת מה, אני צריכה להתבייש?
<לילי פוקמונסקי: את נבחרת ציבור, גברתי.
איילת נחמיאס ורבין: ככה, ככה.
<ורד קירו זילברמן: רק רגע, אני היועצת המשפטית של הוועדה, אתן נמצאות בכנסת, בכנסת יש כללי דיון ואת לא יכולה לדבר ככה לנבחרי ציבור.
<ורד קירו זילברמן: תקשיבי לי, אני היועצת המשפטית, אני אומרת לך מה תקנון הכנסת.
<ורד קירו זילברמן: נוהג הכנסת אומר, מי שנמצא פה צריך לכבד את המעמד ולנהל דיון מסודר.
<ורד קירו זילברמן: גם אם יש לך הערות, את תפני לחברת כנסת בצורה מסודרת, לא תנפנפי בידיים, ולא תתייחסי לאף אחד מהנמצאים פה בצורה מבזה, כי את מבזה את הכנסת.
<לילי פוקמונסקי: אני לא.
<ורד קירו זילברמן: ואני לא מתווכחת אתך.
<לילי פוקמונסקי: גם אני - -
<ורד קירו זילברמן: אני לא מתווכחת אתך.
<לילי פוקמונסקי: - - מבקשת - -
<ורד קירו זילברמן: אני אומרת לך מה הכנסת אומרת.
<לילי פוקמונסקי: - - שידברו אתי בצורה יפה.
איילת נחמיאס ורבין: את ישר התנפלת עלינו.
<לילי פוקמונסקי: סליחה?
איילת נחמיאס ורבין: ישר התנפלת על חברת הכנסת שאשא ביטון, עם כל הכבוד.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לענות לחברה, רות, אני רוצה לענות לך.
יפעת שאשא ביטון: אין פה פלומפה.
יפעת שאשא ביטון: אין פה פלומפה, ואני אומרת לך שהרבה מאוד מהגננות עושות את זה.
<רותי ברק: אני מכבדת אותן, יופי.
יפעת שאשא ביטון: ויש כאלה גם שלא עושות את זה.
יפעת שאשא ביטון: ואגב, הן לא עושות את זה כי הן רעות או כי לא אכפת להן, אלא כי זה לא שם במודעות.
יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, אם נתזכר, ואם נבקש מהן להתגייס וולונטרית – אמרתי את זה שמונה פעמים, אני מרשה לכם בפרוטוקול אוטומטית לכתוב את זה עוד 20 פעם כדי שזה יהיה מוחשי – וולונטרי, להתגייס, לשמור, כמו שאנחנו אומרים להורים תהיו אחראים.
יפעת שאשא ביטון: אז בואו נפנה לצוות, בואו נפסיק לפחד לפנות לאנשים כדי לבקש מהם עזרה.
יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו לא מבקשים את זה בשביל הטובה האישית של אף אחד מאתנו, אנחנו מבקשים את זה בשביל הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: ואני אפנה לכל אחד ואחד שצריך כדי לבקש מכולם עזרה.
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו צריכים גם מכם, זה מה שביקשתי.
<רותי ברק: אז אולי במקום פעם בתחילת שנה או בסוף שנה, כל חודש המשרד יטפל בזה.
יפעת שאשא ביטון: לא פעם בתחילת שנה ובסוף שנה.
יפעת שאשא ביטון: שישמעו אתכן.
יפעת שאשא ביטון: לא ישמעו אתכן מוציאות אין-סוף מכתבים בשרשורים אין-סופיים שאומרים: חברים, שלא תהיה לכם אחריות פלילית, אל תיכנסו לזה כי אחר כך יאשימו אתכם.
איילת נחמיאס ורבין: המציאות מחייבת חקיקה, אין פה שאלה.
יפעת שאשא ביטון: אין פה חקיקה.
איילת נחמיאס ורבין: את יודעת מה, אני גם לא רוצה, אני לא רוצה להטיל עליהן אחריות פלילית.
יפעת שאשא ביטון: אין חוזר מנכ"ל, אין כלום, יש כאן תחינה לעזרה, כך אני רוצה שתקבלו את זה.
איילת נחמיאס ורבין: התנגדתי לזה גם כשלא הייתי בכנסת, אני לא חושבת שצריך להטיל על הגננות אחריות פלילית.
איילת נחמיאס ורבין: גם על ההורים יש לי דילמה.
יפעת שאשא ביטון: הנה, אולי סימה תביא את המזור.
<סימה חדד: אני פשוט רוצה לחזור ולומר שהגננות התגייסו במהלך השנה.
<סימה חדד: ניקח אחריות גם - - -
יפעת שאשא ביטון: לא ניקח אחריות, נתגייס.
יפעת שאשא ביטון: בואי, אנשים מפחדים פה מהמילה הזאת, אני לא יודעת למה, אנחנו נתגייס.
איילת נחמיאס ורבין: מאיזו מילה?
יפעת שאשא ביטון: אחריות.
<סימה חדד: נתגייס.
<סימה חדד: אני רוצה לומר שאני לוקחת אחריות, לחזור ולהדגיש את הנושאים מעבר למה שעשינו.
<סימה חדד: אני לא יודעת מה קרה במכתב, אבל יכול להיות שכל אחד מתרגם את המילה דאגה באופן אחר.
<סימה חדד: חשוב לי לומר גם לאור השיח שהיה כאן, שהגננות התגייסו השנה.
<סימה חדד: זה נכון שבין 20,000 גננות ייתכן שלא כולן עושות את זה באותה תדירות וכו', אבל אני חושבת שנכון גם קמפיין משותף, תדיר, לאורך כל השנה באופן רציף, ולא רק בימות הקיץ.
איילת נחמיאס ורבין: זה נכון.
<סימה חדד: כי ילדים נשכחים ברכבים גם בחורף, רק שלא - - -
איילת נחמיאס ורבין: אבל, יקירה, אנחנו עוד פעם יושבות פה, תראי, התכתבתי עכשיו עם גיורא רום יושב-ראש הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, שאלתי אותו – אבנר, האם אתם מתכננים לצאת בקמפיין?
איילת נחמיאס ורבין: עכשיו, א', אני רוצה להזכיר לך, יפעת, גם בשנה שעברה אמרנו:
איילת נחמיאס ורבין: אל תחכו עם הקמפיין לרגע האחרון.
יפעת שאשא ביטון: שנה שעברה הם עשו קמפיין יפה.
איילת נחמיאס ורבין: נכון, אבל אמרנו כבר אז, אל תחכו עם הקמפיין לרגע האחרון.
איילת נחמיאס ורבין: סליחה שאני אומרת לכם, בעיני חודש מאי עם החמסינים של מדינת ישראל זה מאוחר.
יפעת שאשא ביטון: זה קיץ.
איילת נחמיאס ורבין: זה מאוחר.
איילת נחמיאס ורבין: הקמפיין כבר צריך להיות בפסח.
איילת נחמיאס ורבין: וגם אתם יודעים מה, אני אפילו מקבלת את מה שאת אומרת, כי בעיני בטיחות ילדים – אנחנו רואים כמה ילדים השנה נפלו מחלונות, שגם על זה יש תקינה.
יפעת שאשא ביטון: טבעו בגיגיות.
איילת נחמיאס ורבין: גם על זה יש לנו תקינה שהצענו, כלומר, התקנת תקנות.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו רואים כל הזמן את הדברים, והדברים לא משתנים.
איילת נחמיאס ורבין: תשימו לב, יש הרבה יותר פגיעות בילדים בשנה החולפת, פגיעות מסוגים אחרים שלא היו כאלה.
איילת נחמיאס ורבין: לא יכול להיות שכל פעם נמצא את עצמנו מחכים.
איילת נחמיאס ורבין: וגב' לילי, עם כל הכבוד, באמת, מי שמכיר את העבודה של יפעת ושלי יודע כמה אנחנו מעריצות את הגננות ואת מורות ישראל, ולא יעלה על הדעת, אני רואה בכן צלע קריטית במשולש, גם אם לא מדובר באחריות פלילית.
איילת נחמיאס ורבין: לא משולש, זה מרובע.
איילת נחמיאס ורבין: גם אם לא מדובר באחריות פלילית, גם סביב ההורים יש לנו דילמה כשקורה אסון כזה, מה עושים אתם.
איילת נחמיאס ורבין: אז, בבקשה, במקום לתקוף אותנו תנסו לעזור לנו להגיע לתובנה איך עושים את הדברים שגם הגננות, שקשה להן, ויש עליהן הרבה אחריות, אני רואה את זה ביום יום במו עיני, איך כן עוזרים, איך רותמים אותן לתוך הקרב הזה על החיים של הילדים שלנו.
איילת נחמיאס ורבין: זה קרב על החיים של הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: חד-משמעית.
איילת נחמיאס ורבין: כל דבר אחר הוא משחק, תסלחו לי, מין תמרון כזה סביב המילים.
איילת נחמיאס ורבין: שקד איננה, נקודה.
איילת נחמיאס ורבין: עכשיו, איך אנחנו שומרים על הילדים.
איילת נחמיאס ורבין: לא יודעת כבר איך לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: סימה, אני רוצה רגע בפרקטיקה.
יפעת שאשא ביטון: שלא כמו בשנה שעברה, נצא באומץ ונגיד לגננות שאנחנו ממליצים לכם, אנחנו קוראים לכם – אגב, זה לא רק הגננות, זה צוות הגן, זו יכולה להיות סייעת, זו יכולה להיות בת שירות, זה לא משנה מי מוסכם בתוך הגן שעושה את זה – לקרוא להם להתגייס למשימה הזאת ולעשות את זה.
<סימה חדד: עשינו את זה.
<סימה חדד: גם עשינו את זה.
יפעת שאשא ביטון: לא לפחד להגיד להן: חברים, חברות, תרימו טלפונים אם אתם רואים שיש ילדים שלא מגיעים.
איילת נחמיאס ורבין: זה לא עובד, סימה.
יפעת שאשא ביטון: אין מה לעשות, סימה, אם לא נגיד את זה בקול, וכל הזמן נלך מסביב - - -
איילת נחמיאס ורבין: נהיה פה בדיון הזה עוד פעם בשנה הבאה.
<לילי פוקמונסקי: האימא של הילדה הגיעה עם הילדה עד לפתח הגן, והיא הלכה לשתות קפה עם חברה, נכון?
איילת נחמיאס ורבין: את חושבת שההורה הזה בסדר?
יפעת שאשא ביטון: אם כול הזמן נלך מסביב – לילי, את סתם עושה נזק, באמת.
איילת נחמיאס ורבין: את סתם, למה?
יפעת שאשא ביטון: את סתם עושה נזק.
יפעת שאשא ביטון: את עושה נזק בדיוק למי שצריך לשמור עליו.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מדברות בעדכם, ואת כל הזמן מחזירה את זה אחורה, למה?
איילת נחמיאס ורבין: מישהי מאתנו אמרה שההורים לא אחראים?
איילת נחמיאס ורבין: קודם כול ההורים.
איילת נחמיאס ורבין: אני קודם התנסחתי לא טוב, מייד תיקנתי את עצמי.
איילת נחמיאס ורבין: קודם כול זאת אחריות של ההורים, מה השאלה.
איילת נחמיאס ורבין: אבל ההורים גם, עם כל הכבוד לגננת, משלמים את המחיר הכי נורא.
איילת נחמיאס ורבין: אז אני אומרת לך רק, תגידו איך אתן רואות.
איילת נחמיאס ורבין: אין לי בעיה, שיבואו הגננות, יגידו - -
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך איך הן רואות.
איילת נחמיאס ורבין: - - איך הן רואות את עצמן רתומות לקרב הזה על החיים של הילדים.
יפעת שאשא ביטון: איילת, אני אגיד לך איפה הפער.
איילת נחמיאס ורבין: איפה?
יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה רגע להמשיך אחר כך גם למשרדים האחרים.
יפעת שאשא ביטון: הפער הוא שעד היום ניהלנו שיח מאוד נוגע לא נוגע, כולם פחדו, פחדו מהסיפור של האחריות, אז דיברנו על החקיקה והורדנו את זה.
יפעת שאשא ביטון: ועד שהמשכנו לאיזשהו שיח שאפשר עוד לנהל אותו, אז אמרו: אוקיי, נגיד לגננות שיסבירו להורים.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא מספיק לי שיסבירו להורים, וזה לא מספיק לי שיחלקו פליירים, בסוף בסוף שעת האמת היא בבוקר כשהילד לא מגיע.
יפעת שאשא ביטון: אגב, גם שקד הייתה אמורה להגיע למשפחתון, זה לא רק הגננות, זה לא רק הסייעות, זה לא רק משרד החינוך, זה כולם, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: כל מי שחי ונושם פה צריך בעיני להתגייס לסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה יהיה השינוי?
יפעת שאשא ביטון: אמרת שכל הדיונים דומים, ואת צודקת, השינוי יהיה היום שנהיה מסוגלים לצאת בקול ברור, במילים מפורשות, ולהגיד גם לאנשי החינוך: אנחנו צריכים אתכם, תתגייסו גם אתם, תרימו טלפון למי שלא מגיע בבוקר.
יפעת שאשא ביטון: אז נכון, אולי בתשע כבר אי-אפשר יהיה להציל אותה, אבל לפחות היא לא תאבד צלם אנוש עד אחת כשהיא נרקבת בתוך הרכב.
איילת נחמיאס ורבין: אוי, אוי, אוי, די.
יפעת שאשא ביטון: אז באמת, אני מרגישה שאני צריכה לזעזע פה בשביל לקבל מה?
יפעת שאשא ביטון: טיפת עזרה.
יפעת שאשא ביטון: עזרה להציל את הילדים שלנו, זה מה שאני רוצה.
איילת נחמיאס ורבין: את יודעת, אני חושבת עכשיו על הגננת של שקד.
איילת נחמיאס ורבין: שקד בעצם לא הספיקה להיות בגן.
יפעת שאשא ביטון: היא הייתה בפעוטון, במשפחתון.
איילת נחמיאס ורבין: במשפחתון, נכון.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת על הגננת של שקד.
איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לך באמת, לילי, תקשיבי שנייה, קודם הדיון עלה לטורים מאוד מאוד גבוהים, ואני בטוחה שאת מחנכת וחינכת הרבה מאוד ילדים לתפארת מדינת ישראל.
איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להגיד לך באמת בכאב לב נוראי, אני יודעת כמה המשימה שעל הכתפיים שלכם קשה, אבל זה לא שאנחנו יכולים בלעדיכם, אנחנו לא יכולים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא יכולים בלעדיכם.
איילת נחמיאס ורבין: לא יכולים, זאת האמת בכל כך הרבה מובנים.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו לא יכולים בלעדיכם.
איילת נחמיאס ורבין: אז בואו תגידו לנו, זה לא יעזור כלום, אני חוששת מזה שנמצא את עצמנו בעוד חודש, אולי פחות, בדיון דומה.
איילת נחמיאס ורבין: כי אנחנו בקיץ הזה, אני אומרת לך, לילי – אני מבקשת ממך, יפעת, כל ילד שלא נדע, חס וחלילה, כל תאונה, כי אנחנו יודעות שיש מאפיינים של תאונות קיץ, כל תאונה שתהיה, נזמן לפה את כולם.
יפעת שאשא ביטון: את כולם.
איילת נחמיאס ורבין: כולל את השרים, שיבואו ויסבירו למה קשה להעביר תקנה לבריכות פרטיות, למה אי-אפשר להעביר תקנה לחיישנים לרכבים, למה אי-אפשר להעביר תקנה קטנטונת שמחייבת מן חסם כזה לחלונות, שזה לא מסובך, מקומה מסוימת ואילך.
איילת נחמיאס ורבין: למה כל דבר כזה שקשור בילדים – כי אין להם קול?
יפעת שאשא ביטון: לוקח זמן.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו נהיה הקול של הילדים פה.
איילת נחמיאס ורבין: נהיה הקול של הילדים פה, לילי.
<לילי פוקמונסקי: תרשי לי, חברת הכנסת, איפה חברי הכנסת שצריכים להשתתף בוועדה?
<לילי פוקמונסקי: איפה?
<לילי פוקמונסקי: בואי, תראי את ההתייחסות - - -
איילת נחמיאס ורבין: מה?
יפעת שאשא ביטון: חברי הכנסת נמצאים בדיונים אחרים.
איילת נחמיאס ורבין: יש פה 12 או 15 דיונים נוספים.
<לילי פוקמונסקי: אני לא מתמצאת בזה.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו רתומות.
יפעת שאשא ביטון: מספיק שחברת הכנסת ורבין פה ואני, אני מקווה שזה מספיק כדי לגייס את כולם.
<לילי פוקמונסקי: זה מספיק.
<לילי פוקמונסקי: את לא צריכה לצעוק.
איילת נחמיאס ורבין: אז אם שאלת שאלה, התשובה היא שגם אני, הנה, אני צריכה להיות בעוד שני דיונים במקביל ואני מי שעכשיו יושבת פה.
איילת נחמיאס ורבין: יש פה חברי כנסת, כל אחד – יפעת ואני עוסקות.
יפעת שאשא ביטון: גם אם הייתי פה לבד.
יפעת שאשא ביטון: זה בכלל לא רלוונטי.
איילת נחמיאס ורבין: בדיוק, נכון.
איילת נחמיאס ורבין: יפעת ואני עושות את זה כל הזמן, זה הכול.
יפעת שאשא ביטון: זה בכלל לא רלוונטי, אתם אנשי המקצוע.
יפעת שאשא ביטון: אתם גופי התמך שלנו, הסמך שלנו, אתם צריכים לסייע לנו.
יפעת שאשא ביטון: אני כאן בשביל לקרוא לכם, נגמר הסיפור.
יפעת שאשא ביטון: משרד המדע והטכנולוגיה, יש לי פה נציג?
<אנדריי ברויסמן: אנחנו מממנים כל שנה מחקרים ומפרסמים "קול קורא" בכל תחומי ההנדסה.
<אנדריי ברויסמן: יש לנו עשרות מחקרים בתחום רכב אוטונומי, חיישנים חדשים, אלקטרוניקה של הרכב.
יפעת שאשא ביטון: ומה בתכלס?
<אנדריי ברויסמן: משרד המדע אחראי על פיתוח טכנולוגיה לצורך הבטיחות והבריאות של האנשים.
יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה לקרוא למשרד המדע והטכנולוגיה, ואני באותה נשימה קוראת גם ל"ישראל דיגיטלית" שנמצאת במשרד של השרה גילה גמליאל.
יפעת שאשא ביטון: המשרד לשוויון חברתי, יש עזרים טכנולוגיים שכבר דיברנו עליהם לפני שנה, ישבו אתנו גם סימה ממשרד החינוך, ישבה אתנו גם מירי ממשרד הבריאות, יש אפשרות להכניס עזרים טכנולוגיים שיסייעו במערכת החינוך, שפעם אחת יקלו בכל הסיפור הזה של שכחת ילדים, יקלו על הצוות, ויאפשרו באמת עוד איזשהו גיבוי לסיפור הזה, כי כמו שאמרתי, שום דבר לבד לא יעשה את העבודה, גם לא החיישן הטכנולוגי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניצור רשת ביטחון שגם אם משהו ייפול בה נדע שיש לנו משהו אחר שמחזיק את זה.
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו זקוקים להוצאת "קול קורא", אני יודעת שרק חלק מהמשרדים יכולים להוציא או שיש בסמכות שלהם להוציא את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שמשרד המדע והטכנולוגיה, מתוקף היותו כזה, יבדוק אם הוא יכול להוציא "קול קורא" כדי לבחון את העזרים הטכנולוגיים שיש עבור מערכות החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אגב, יש עזרים טכנולוגיים שהם חינמיים, ששווה גם שם לבדוק עד כמה באמת הם תקינים ויכולים להיכנס לתוך המערכת.
יפעת שאשא ביטון: ובשיתוף פעולה יחד עם משרד החינוך ומשרד הבריאות – תכף אני אומר למה משרד הבריאות – להתחיל מהלך של הכנסתם לגנים לפחות לקראת שנת הלימודים הקרובה.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הזה, מעבר לעניין של שכחת ילדים, למדנו שיכול לתת לנו יתרון מאוד משמעותי גם בהבנה של היעדרויות של ילדים, מעקב אולי אחרי התפתחות של מחלות או תופעות שונות שקורות במהלך השנה.
יפעת שאשא ביטון: ומה לעשות, על הדרך או בעיקר קודם כול, כי לשם כך זה נכנס, זה הנושא של שכחת ילדים, להציל את הילדים שלנו בקיץ.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שאת המסר הזה נכתוב גם בהמלצות.
יפעת שאשא ביטון: תעביר למשרד המדע והטכנולוגיה, אשמח לקבל תשובה תוך שבועיים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אל תחכו למכתב והכול, אני מבקשת שכשאתה יוצא מכאן אתה מבין את הבהילות, אתה רואה את הלך הרוח, אתה מבין שאם הייתי יכולה להגיד לך שבערב תחזור אלי עם תשובה, אז הייתי אומרת את זה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני ריאלית.
יפעת שאשא ביטון: אז באמת, קח לך שבוע-שבועיים כדי לבדוק את זה בצורה מדוקדקת.
יפעת שאשא ביטון: אם אפשר להוציא "קול קורא", תוך כמה זמן אפשר להוציא "קול קורא", איך אנחנו בוחנים את העזרים שיש, ואיך אנחנו יכולים להתארגן תקציבית גם בשיתוף של המשרדים השונים כדי שנוכל לקראת פתיחת שנת הלימודים הבאה להכניס את העזרים האלה.
<אנדריי ברויסמן: אני יכול להגיד יותר.
<אנדריי ברויסמן: בארץ יש חוקרים ויש ידע, ואנחנו פותחים, היה גם "קול קורא" בכל תחומי ההנדסה ואנשים הגישו הצעות מחקר גם בתחום הרכב, ואנחנו הולכים לממן אותם.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז אני רוצה בבקשה שנחשוב גם על מערכת החינוך ונקדם איזשהו מהלך שנכניס עזרים טכנולוגיים כבר בתחילת שנה.
יפעת שאשא ביטון: כל דבר שצריך בהתגייסות, לגייס משרדים נוספים, להעביר מסרים, אני כאן לרשותכם.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שניצור שיתוף פעולה כדי שבאמת נוכל להיות מוכנים, ולא בעוד חודשיים נשב ונדבר על אותו דבר.
<אנדריי ברויסמן: לנו המחקר לוקח שלוש שנים.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא הולכת לחקור שלוש שנים.
יפעת שאשא ביטון: עוד שלוש שנים אלוהים יודע מה יקרה כאן.
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה שתחקרו בכלל.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להוציא "קול קורא" ושתעזרו לנו תקציבית.
יפעת שאשא ביטון: תתגייסו גם אתם כמשרד כדי לעזור לנו להכניס עזרים טכנולוגיים.
<אנדריי ברויסמן: אז אני צריך לבדוק את זה.
יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני אומרת, קח תעשה בדיקה מקיפה באמת, כדי שגם אם יש בעיה או שיש קושי, שאני אדע מה הקושי, אנחנו ננסה לעזור.
יפעת שאשא ביטון: המשרד לביטחון פנים, יש לי נציגות כאן?
יפעת שאשא ביטון: ליאת.
<ליאת לב: אפתח ואומר שמשטרת ישראל פותחת תיק בכל מקרה מוות, אבל לאחר בדיקה וחקירה של ההורים ברגע שאין השערה מכוונת, חלילה, יש הנחיה של פרקליט המדינה שלא להעמיד את ההורים האלה לדין, וזה ברור ומובן למה.
<ליאת לב: רק אציין שמשטרת ישראל מנחה כל הזמן, גם בשיעורים שבועיים כל השנה, ובמיוחד בקיץ, את שוטרי הסיור במהלך הסיורים השגרתיים שלהם לבדוק ברכבים ולפקוח עין.
<ליאת לב: ואני חייבת לציין שגם אני עושה את זה בלי שום קשר.
<ליאת לב: ברגע שאני הולכת, ולא בתפקידי כשוטרת, אז אני עושה את זה, ואני בודקת כל רכב שחלילה לא יקרה משהו כזה.
<ליאת לב: לגבי עזרים ומי יבדוק אותם, מי יבדוק אם הם קיימים, זה עוד לא הגיע לשלב הזה, אבל אני חייבת לומר שמשטרת ישראל תשתף פעולה באופן מלא במה שצריך.
יפעת שאשא ביטון: את אומרת שמבחינת ההנחיות לכוח הסיור שלכם ההנחיות ברורות, זאת אומרת, אתם קוראים להם, מזכירים להם, תהינו ערניים, תסתכלו בתוך הרכב.
<ליאת לב: ברורות כל שבוע, והם מכירים בהנחיות האלה ועושים את זה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ליאת.
יפעת שאשא ביטון: השלטון המקומי הוזמן?
יפעת שאשא ביטון: "איחוד הצלה" כאן?
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, "איחוד הצלה", ואחר כך מד"א.
<שמוליק אברהם: בשנה האחרונה הוזעקנו לכ-270 אירועים של חשש לחיי אדם, ילדים שנעולים ברכב.
<שמוליק אברהם: למרבה הצער - - -
יפעת שאשא ביטון: 200 וכמה?
יפעת שאשא ביטון: 270 של ילדים שנעולים ברכב?
<שמוליק אברהם: אירועים של חשש לחיי אדם, חלקם הסתיימו בצורה טרגית כמו שקרה בשבוע שעבר.
<שמוליק אברהם: ובמרבית המקרים, לשמחתנו, האירוע התגלה בזמן.
יפעת שאשא ביטון: ערנות של אנשים מסביב?
<שמוליק אברהם: בדרך כלל אנשים מסביב שפשוט באותו רגע קלטו והזעיקו את הכוחות.
<שמוליק אברהם: רמת ההסברה, כארגון שחי בתוך הקהילה, פעם אחת דרך המתנדבים שלנו גם עם סטיקרים על כל 3,000 כלי הרכב שיש לנו, כולם סטיקרים שעוסקים בשכחת ילדים ברכב, וגם באמצעות הקהילה.
<שמוליק אברהם: כשעושים קורס של "משפחה בטוחה", שזה קורס של ארבע שעות עזרה ראשונה, תמיד תמיד ברקע המרצים שלנו מדברים על הנושא של שכחת ילדים ברכב ומביאים את זה למודעות.
יפעת שאשא ביטון: מי מקבל את הקורס הזה של "קהילה בטוחה"?
<שמוליק אברהם: כולם.
יפעת שאשא ביטון: מי זה כולם?
<שמוליק אברהם: אנחנו מדגישים את עובדי הציבור, את האנשים שעוסקים תכלס עם ילדים, גננות, סייעות, מי שנוגע באותם ילדים, הם מקבלים קודם כול מאתנו את הקורס "משפחה בטוחה".
<שמוליק אברהם: סיירים, שוטרים, לא כל השוטרים, רק שוטרים שנוסעים על אופנועים.
<שמוליק אברהם: הסיירים הם אלה שבאמת נעים כל הזמן בדרכים, בכבישים, נוגעים בציבור, עליהם אנחנו שמים את הפוקוס ונותנים להם את הקורסים, ובכל קורס אנחנו מעלים ומדגישים את הנושא של שכחת ילדים ברכב.
יפעת שאשא ביטון: תוך כדי שדיברת, ליאת, שאלה.
יפעת שאשא ביטון: מי שלא עלינו נגמר הסיפור שלו בטרגדיה אז כולנו יודעים.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה במקרים שנשכח ילד וזה לא מסתיים בטרגדיה?
יפעת שאשא ביטון: שם ההורים עומדים לדין?
יפעת שאשא ביטון: כי הרי זה בדיוק המקום שבו אנחנו יכולים ליצור את ההרתעה.
<ליאת לב: הם בהחלט עומדים לדין.
<ליאת לב: ושם יש באמת את האינטרס הציבורי להעמיד אותם לדין על רשלנות או – אין לי כאן מספר תיקים, אבל בתיקים האלה יש אינטרס ציבורי מובהק רגיל.
יפעת שאשא ביטון: מגיעים לבית-משפט או שהפרקליטות גם - - -
<ליאת לב: זה כבר הפרקליטות, אני לא יודעת.
יפעת שאשא ביטון: אתם לא יודעים מה קורה עם התיקים ואם מוצה אתם הדין?
<כרמית פולק-כהן: יש מספר מאוד נמוך של תיקים שם, יש רק - - -
יפעת שאשא ביטון: זה אגב גם משהו שצריך להגיד – אנחנו מדברים פה על כולם – אבל גם הפרקליטות כשמדובר בילדים משום מה היד קלה על הסגירה, הייתי אומרת, ואוטומטית התיקים הולכים הצדה.
<ליאת לב: משטרת ישראל בדרך כלל פותחת תיקים וכן ממליצה.
<ליאת לב: זאת אומרת, מה שהפרקליטות עושה זה כבר - - -
יפעת שאשא ביטון: מד"א, רוצים להתייחס?
<אלי יפה: כן, תודה רבה.
<אלי יפה: תראו, הקמפיין שאנחנו עושים כבר חמש שנים הוא קמפיין שדופק אותנו.
<אלי יפה: אנחנו עושים את הקמפיין של "מסתכלים ומצילים", קוראים לכל הציבור כל הזמן להסתכל, ואנחנו לא פונים להורים: אל תשכחו ילד ברכב.
<אלי יפה: אחרי כל קמפיין שאנחנו עושים אנחנו מקבלים עשרות קריאות.
<אלי יפה: התופעה הזאת היא תופעה מאוד נפוצה במדינת ישראל.
<אלי יפה: יוצאים רגע מהרכב, משאירים את הילד, זה לא משהו שהוא איזושהי אפיזודה.
<אלי יפה: נכון, שבוע שעבר במקרה הייתי מנהל תורן וישבתי ליד תורן המוקד שקיבל את הקריאה הזאת, זה מזעזע בצורה בלתי רגילה.
<אלי יפה: בלתי רגילה.
<אלי יפה: תורן המוקד – אחרי שיחת הטלפון שהוא מנחה את האימא בהתחלה, אחר כך את עובר האורח עד שהגיע הכונן איך לבצע החייאה בילד כזה – כשהוא מבין שמשהו שם זה קטסטרופה, זה דבר שלא יוצא מהראש, בטח שלא שלו.
<אלי יפה: לא שמעתי את הצד השני, שמעתי רק אותו.
<אלי יפה: התופעה הזאת קורית, היא לא תופעה שולית.
<אלי יפה: ולכן, אני הקטן מציע לחשוב על חקיקה.
<אלי יפה: עם כל הכבוד, לחשוב ללכת על דברים אגרסיביים, כי זה לא ייגמר ככה.
יפעת שאשא ביטון: חקיקה של מה?
<אלי יפה: חקיקה של האחריות.
יפעת שאשא ביטון: בוא לא נדבר בכותרות.
<אלי יפה: בלי כותרות.
<אלי יפה: של אחריות של גננות, וכן עונשים, וכן הורים שידעו שזה לא עובר.
<אלי יפה: זו תופעה.
<אלי יפה: שוב אני אומר, לא יודע כמה תיקים נפתחים, לא נפתחים, המשטרה מקבלת הרבה מאוד קריאות כי הם באים יחד אתנו, ואם אנחנו מקבלים קריאה אנחנו מזניקים אותם.
<אלי יפה: יש הרבה מאוד קריאות כאלה.
<אלי יפה: זה לא משהו שולי, זה לא ילד אחד שבמקרה היה בשבוע שעבר.
<אלי יפה: גם לפני זה וגם אחרי זה, בכל יום שוכחים או לא שוכחים, או משאירים ילדים ברכב.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר רגע משהו על הנקודה הזו שקצת חומקת מאתנו.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של להשאיר ילד שנייה כי קפצתי להביא סיגריות, לא משנה, או שתייה, אני לא מעשנת אז אני יכולה לתת דוגמה, ושם קיבלתי שיחת טלפון או ראיתי עוד משהו והתגלגלתי לעוד איזו חנות ושכחתי שהילד בינתיים נמצא ברכב, ואלו דקות שיכולות להיות קריטיות.
יפעת שאשא ביטון: שלא לדבר על זה שאם הוא מתעכב קצת מעבר.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, המודעות חייבת להיות ברמה כזו שאנשים יבינו שילד לא משאירים בתוך רכב.
יפעת שאשא ביטון: ההורה יצא, הילד יוצא יחד אתו.
יפעת שאשא ביטון: זאת צריכה להיות משוואה מאוד מאוד פשוטה וברורה.
יפעת שאשא ביטון: ואני מסכימה שגם בקמפיין שייערך אנחנו חייבים לשים את הדגש על הסיפור הזה, יצאת מהרכב הילד אתך, לא משנה לכמה זמן, לדקה.
<אלי יפה: אמת.
יפעת שאשא ביטון: הילד צריך להיות בחוץ כדי שנוכל למנוע.
יפעת שאשא ביטון: אחרי שנשמנו קצת, חגי, אני חוזרת אליך.
יפעת שאשא ביטון: מעונות, קיבלתי גם ממשרד הרווחה תשובה, אחסוך מכם את המבוכה, כולם אין להם זמן.
יפעת שאשא ביטון: חיי הילדים של כולנו, ואנחנו מוצאים את כל הסיבות בעולם למה אי-אפשר לעשות את זה עד הסוף כמו שצריך.
יפעת שאשא ביטון: במקום להגיד שאנחנו מתאבדים על הבריאות של הילדים שלנו, אנחנו משום מה מקלים ראש.
יפעת שאשא ביטון: קראתי את המכתב, גם לא ידעתי אם לבכות או לצחוק, שמעת את הלך הרוח, אני רוצה שגם מכם תצא קריאה מאוד ברורה, מאוד ברורה: חברים, כולנו מתגייסים, כולנו עושים הכי טוב שאנחנו יכולים כדי למנוע את הטרגדיה הבאה.
יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה שאתה תהיה מסוגל ללכת גם מכאן לומר את זה לשר, אני גם אומר את זה בהמלצות, ולבקש: אין אחריות על אף אחד – אגב, השבתי לשר.
יפעת שאשא ביטון: אני בדרך כלל לא עושה פינג-פונג, אבל השבתי כי נמאס לי כבר לדבר על הנושא של אחריות, אז גם שם כתבתי שאם זה לא ברור באמירה זה יהיה ברור בכתב, שאני לא מדברת על אחריות של אף אחד, ואני לא מטילה אחריות של אף אחד, וברורה לי האחריות הראשונית של מי, אני רוצה עזרה.
יפעת שאשא ביטון: עזרה.
יפעת שאשא ביטון: חגי, אני רוצה שתגיד לי אם אתה מסוגל לצאת מכאן ובאמירה מפורשת.
יפעת שאשא ביטון: אגב, הגנים הפרטיים לא נמצאים כאן, הם נמצאים בכנס, אבל הם אמרו באופן חד-משמעי, לא רק שהם יוצאים בקריאה, גם היום בכנס הם יוצאים באמירה מאוד מאוד ברורה, וגם אני שלחתי לשם קטע מצולם.
יפעת שאשא ביטון: האנשים מגויסים.
יפעת שאשא ביטון: מגויסים.
יפעת שאשא ביטון: זאת לא אחריות פלילית שלהם, ואף אחד לא יאשים אותם בכלום אם חס וחלילה יקרה משהו, אבל ברגע שהם הצילו אפילו ילד אחד אני חושבת שזה יהיה אושר לכולנו.
יפעת שאשא ביטון: אז זה מה שאני מבקשת ממך.
יפעת שאשא ביטון: אם יש לך משהו להתייחס, בשמחה.
<חגי פורגס: קודם כול, אנחנו רואים חשיבות רבה מאוד במיגור התופעה המצערת הזו, ונהיה מוכנים לסייע לכל מאמץ ממשלתי של פרסום וקמפיינים, כבר דיברנו על זה אז.
<חגי פורגס: אנחנו כאן לסייע בדברים האלה.
<חגי פורגס: מעבר לכך, כמו שאת אומרת, לעשות כל מה שאנחנו יכולים.
<חגי פורגס: אז הדגש הוא באמת על היכולים.
<חגי פורגס: יש לנו את האמצעים שלנו שאנחנו מעלים למודעות ומפיצים סרטונים.
יפעת שאשא ביטון: לא מספיק לי.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא מספיק לי.
יפעת שאשא ביטון: חגי, עזוב, אני לא רוצה להישאר שם.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך fair enough, אני יכולה להיות נחמדה, גם צעקתי מספיק בדיון הזה בשביל כל המושב הקרוב.
יפעת שאשא ביטון: לא מספיק לי, אני אומרת לך, או שאנחנו הולכים עד הסוף או שאנחנו מוותרים מראש.
<חגי פורגס: אז אוקיי, ללכת עד הסוף האגף כרגולטור.
<חגי פורגס: הפעולה שלנו מול הארגונים היא באמצעות הנחיות או באמצעות חקיקה, גם יש חקיקה ישנה אומנם, אבל יש לנו כלים רגולטוריים שאנחנו פועלים מהם.
<חגי פורגס: אני לא יכול לבוא למטפלת ולהגיד: תתגייסי ותודיעי, כי ברגע שאני אומר לה תתגייסי ותודיעי אז זו הנחיה שלי והיא הנחיה חד-משמעית.
יפעת שאשא ביטון: אבל אתה יכול להגיד – אני אנסח לך – צוותים יקרים, אנחנו פונים אליכם בפנייה נרגשת, תהיו ערניים לגבי ילדים שלא מגיעים לגן, היה וילד לא הגיע תבררו היכן הוא נמצא.
יפעת שאשא ביטון: לא הנחיה, לא נוהל, פנייה נרגשת.
<חגי פורגס: ואם המטפלת לא מודיעה?
יפעת שאשא ביטון: אין לה אחריות פלילית, אין לה.
יפעת שאשא ביטון: אין לה אחריות.
יפעת שאשא ביטון: היא לא קיבלה שום תקנה.
יפעת שאשא ביטון: אין לה.