GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ריקי רוזמרין: ההדרכה נכנסה לתוך עזרה ראשונה בנעמ"ת.
יפעת שאשא ביטון: אז יש הדרכה אבל אין מזרק?
<חגי ראובן פורגס: אמרתי בראשית דבריי – מזרקים כרגע המשרד לא מספק, אבל כחלק מהתהליך הזה שאנחנו עושים עכשיו- - -
יפעת שאשא ביטון: תכניסו מזרקים.
יפעת שאשא ביטון: זה הבנתי.
יפעת שאשא ביטון: חשבתי שיש תקדים, ואנחנו רק צריכים לאכוף אותו.
<חגי ראובן פורגס: לא מספקים מזרקים.
יפעת שאשא ביטון: וזה כן יהיה?
<חגי ראובן פורגס: אנחנו הולכים לכיוון הזה.
יפעת שאשא ביטון: הדר, רוצה להוסיף?
יפעת שאשא ביטון: מישהו יודע מה העלות התקציבית של ה-300, 350 למשרד?
<ורד כרמון: בסביבות 8 עד 10 מיליון שקל בשנה על חשבון תקציב – אין לנו תקציב- - -
יפעת שאשא ביטון: אבל הוא היה כל השנים והסתדרתם כל השנים.
<ורד כרמון: לא, קיבלנו על זה כל שנה תלונות מהשלטון המקומי, כי זה פגע באוכלוסייה בסיכון, ובכמה מקומות נסגרו מסגרות לילדים בסיכון.
יפעת שאשא ביטון: כי זו היתה בחירה אם לתת סייעת או לתת מענה אחר?
<ורד כרמון: זה לא בדיוק בחירה.
<ורד כרמון: אנחנו קיימנו את הוועדות והתקבלו החלטות עד שיישוב שהיו לנו, למשל, שמונה ילדים באותה שנה, העלות התקציבית לשנה היתה עלות של מועדונית של 15 ילדים, ואז הם התחילו לטעון שהם לא ייתנו את המענה, ואנחנו לא יכולים לחייב אותם.
<ורד כרמון: אם הם טוענים שאין להם תקציב, ואם אנחנו לא נותנים את התקציב, זה פגע.
יפעת שאשא ביטון: נעבור לא', אבל אני רוצה להקריא לפרוטוקול: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים או ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה, אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום נזק לו או לבריאותו.
יפעת שאשא ביטון: א', הורים, בבקשה.
<א': אני א'.
<א': גם לי יש בנות תאומות אלרגיות.
<א': הן כבר גדולות ולא בגיל הזה, אבל אני הגעתי מטעם שליחות של הורים שלא יכלו להגיע, ומציגה.
<א': מדובר בגילאים 0 עד 3, ילדים שסובלים מאלרגיה ברמת נגיעה וברמת הרחה.
<א': אני לא חושבת שיש דבר כזה, להנגיש גן.
<א': אתם אומרים, מצד אחד, מותר להזריק לילד.
<א': מצד שני, כשילד מפתח חום בגן, אסור לתת לו אקמול.
יפעת שאשא ביטון: זה שני דברים שונים.
<א': אם אסור לתת לו אקמול, מותר לתת לו אפיפן.
יפעת שאשא ביטון: כי אפיפן זה סוג אחר- - -
<א': ואם סייעת או גננת לא תדע להזריק בזמן, ולא תדע לזהות את ההתקף בזמן, שהתקף נע בין שנייה לשמונה שניות – מי יציל את אותו ילד?
<א': מי לוקח את האחריות שהילד הזה מאבד את ההכרה, ובמקרה הרע גם מוות?
<א': יש פה דברים שנאמרו שבתור אמא לילדות אלרגיות ובתור אשה שעושה הדרכות בבתי ספר, בגנים, במעונות יום – גם עשיתי בנעמ"ת, גם עשיתי בויצ"ו – אני לא מסכימה עם המון דברים שנאמרו פה.
<א': תודה.
יפעת שאשא ביטון: א', אני חושבת שהסיפור של אפיפן – גם שמענו את זה בדיון הקודם – הוא סיפור אחר לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: זו תרופה שגם אם מזריקים אותה עכשיו בטעות לאדם בריא, שלא אלרגי ולא צריך את זה, לא קורה כלום.
יפעת שאשא ביטון: זה מציל חיים במקרה שאנחנו כן צריכים את זה.
<א': יש אנשים שרואים את המזרק ומקבלים- - -
יפעת שאשא ביטון: אבל הרעיון הוא שיהיה צוות מספיק מיומן שיקבל הדרכה, ואז לא יקבל פיק ברכיים, וגם יידע לתת את המענה בזמן המתאים.
יפעת שאשא ביטון: לשם אנחנו חותרים.
יפעת שאשא ביטון: כי לא יצמידו לכל ילד סייעת מהבוקר עד אחר הצהריים, והפתרון שניתן היום במערכת, אנחנו יודעים שהוא לא טוב, אז אנחנו צריכים לצאת מתוך המקום הזה ולראות איך אנחנו מוצאים פתרון יעיל.
<רחל אטדגי: שמי רחל אטדגי, נאות מרגלית.
<רחל אטדגי: אני באתי לכאן כי ממש בער בקרבי הנושא של אלרגיות.
<רחל אטדגי: יש מגוון סוגי אלרגיות.
<רחל אטדגי: יש המינון הנמוך ביותר, שאני שמחה על מה שאמר חגי, שצריך לתת את ההנחיה למטפלות.
<רחל אטדגי: בין שארגונים עשו ובין שלא, אין הנחיה מסודרת בתמ"ת.
<רחל אטדגי: הנושא של הזרקות – המזרקים קיימים במעונות.
<רחל אטדגי: עדיין זה לא מושתת מספיק בהנחיה.
<רחל אטדגי: נשמח שההנחיה הזאת תצא מיידית.
<רחל אטדגי: שתיים, אני מדברת על המקרים החריגים ביותר, וקרו מקרים חריגים של אפילו שוקולד בכיס של ילד, וזה הגיע לטיפול נמרץ – ילד שבשניות – זה היה בשבריר שנייה, כמו שהאמא אומרת – אם לא בית חולים דקה לידנו בעפולה, הילד הזה בשנייה היה הולך.
<רחל אטדגי: המודעות של כל הארגונים – אנחנו כארגונים, או כולנו כאן כחברים – בריאות או רווחה וכל מי שכאן, לא לוקח אחריות על הסייעת.
<רחל אטדגי: אני כארגון, הגיע מצב קשה, ילד שלפעמים גם הרופאים לא כותבים.
<רחל אטדגי: מגיע אליי ילד, מה מצבו?
<רחל אטדגי: לכי לרופא, תביאי הפניה.
<רחל אטדגי: לפעמים גם זה לא קיים.
<רחל אטדגי: אם כבר קיים מצב קשה, שאנחנו מבקשים סייעת, למה פונים?
<רחל אטדגי: הכול סגור.
<רחל אטדגי: אני כארגון צריכה לממן את זה.
<רחל אטדגי: למי אני אתן?
<רחל אטדגי: מאיפה אני אביא את זה?
<רחל אטדגי: מעבר לתקינה שמתסכלת אותנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתלבשים על הדיון הזה כדי לדבר על המצוקות של המעונות.
<רחל אטדגי: איפה אשים את הילד שלא מקבל סייעת?
<רחל אטדגי: ואם עסקינן בשעות חשובות ביום, בואו נדבר על שעות הבוקר.
<רחל אטדגי: גם כשהוא ישן – ניחא, אבל בשעות תפעול, שהילד עובד ופעיל, צריך השגחה באלרגיות במימון גבוה.
<רחל אטדגי: אני במצב שילד מקבל אלרגיה גבוהה – לא אקבל אותו בנאות מרגלית.
<רחל אטדגי: לא לוקחת עליו אחריות.
יפעת שאשא ביטון: גם עם סייעת את לא מקבלת?
<רחל אטדגי: ודאי עם סייעת.
<רחל אטדגי: תביאי לי סייעת.
יפעת שאשא ביטון: שעתיים?
<רחל אטדגי: זה מה שאמרתי קודם – הגדרה של שעות ביום, אז השעה היא בדיוק 08:30 עד 09:00, ואחר כך חכי לסייעת מ-11:00 – לכי הביתה ותחזרי – אין כזו סייעת שתבוא בדיוק לאוכל.
<רחל אטדגי: לא מכירה סיפורים כאלה.
<רחל אטדגי: אני יודעת שאני צריכה ארבע שעות מינימום לילד במצב כזה.
<רחל אטדגי: לא אומר: חצי שעה בואי תשמרי עליו, ועוד חצי שעה בואי תשמרי עליו.
<רחל אטדגי: לא מציאותי.
יפעת שאשא ביטון: חלק מהתקלה של מדינת ישראל, אגב, כי במערכת החינוך בגיל 3 אין בכלל פריבילגיה למערכת לומר אם אני כן מקבלת את הילד או לא מקבלת את הילד.
<רחל אטדגי: איך אקבל אותו?
יפעת שאשא ביטון: לא באתי אליך בטענות.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומרת שכחלק מהתפישה של מדינה, זו הזדמנות מצוינת לומר בדיון שוב שאנחנו חייבים-חייבים לקדם את הנושא של פיקוח על מעונות יום, להרחיב את זה ולהפוך את זה למשהו ממוסד.
יפעת שאשא ביטון: אני קוראת מכאן שוב למשרד, כדי כן להרים את הכפפה ולקדם את הצעת החוק, וגם אין לי בעיה שיעשו את זה בתזכיר ממשלתי בכל דרך שיבחרו, אבל הסיפור הזה חייב להיות מטופל.
<רחלי הכהן: אני רוצה להתייחס קודם כל לדברים שאמר נציג משרד הרווחה, ולומר שברגע שהילדים בגילאי 0 עד 3 עברו את תחום האחריות שלכם, לא רלוונטי בכלל, אם זה בליבה של העשייה או לא.
<רחלי הכהן: יש לכם מחויבות לאותם ילדים.
<רחלי הכהן: שני דברים: ראשית, אני חושבת שהמשרד צריך להתגייס ולפעול בכל הכוח כדי למצוא פתרון לסוגיה הזאת, כולל 200 אחיות גם למעונות עצמם ולקיחת אחריות על זה; והדבר השני זה גם לגבי ביצוע הכשרות והאבזור עוד לפני ספטמבר.
<רחלי הכהן: אתם משאירים כרגע את הילדים בוואקום, ולא ייתכן שבסופו של דבר כל הילדים האלה יישארו בבית, או ההורים שלהם ייאלצו לממן את זה בתחילת שנת הלימודים.
יפעת שאשא ביטון: לא ריאלי שההורים יממנו את זה.
יפעת שאשא ביטון: אם הם צריכים לממן סייעת, כבר יישארו אתם.
<רחלי הכהן: אין שום פתרון אחר.
<רחלי הכהן: זה פשוט לא ייתכן.
יפעת שאשא ביטון: כי זה לא רק הסייעת של ה-2,000, 3,000, 4,000 שקל.
יפעת שאשא ביטון: זה גם לשלם את המעון.
יפעת שאשא ביטון: זה מגיע למשהו דמיוני כדי להחזיק ילד.
יפעת שאשא ביטון: הביטוח הלאומי רוצה להתייחס?
<יעקב יהב: אני פרופ' יעקב יהב.
<יעקב יהב: אני יועץ למנהל הרפואי של ביטוח- - - לאומי ואני מהלשכה הרפואית שם.
<יעקב יהב: רופא ילדים, לא במקצועי.
<יעקב יהב: בדיון הקודם היה פה פרופסור מחיפה.
קריאה: קסב.
<יעקב יהב: והוא הסביר לנו קצת אחרת את עוצמת הבעיה מול מה שנשמע פה קודם.
<יעקב יהב: אני רוצה להזכיר – בין 0 ל-3 זה מסוכן ובעייתי, אבל עם אפיפן פותרים את כל הבעיות, לא היו דברים אחרים.
<יעקב יהב: אנחנו בביטוח לאומי נותנים גמלה לילד מ-9 חודשים עד גיל 10.
<יעקב יהב: הגמלה היא בגובה של 50% כדי להתמודד עם התוספות.
יפעת שאשא ביטון: מה זה ה-50% בהיקף?
<יעקב יהב: 1,250 שקל או משהו כזה.
<יעקב יהב: כמובן, זה סכום שלא אנחנו קובעים אלא זה לפי התקנות.
<יעקב יהב: זה ניתן אחרי שהילד עובר ועדה רפואית, ומשכנע בקריטריונים של הביטוח הלאומי, שהם בהחלט מקלים מאוד היום כדי לקבל את ההשגחה הזו של 50%.
יפעת שאשא ביטון: אבל בביטוח הלאומי – ואני לא מתווכחת, כי אנחנו יכולים לנהל על זה את השיח בדיון בנפרד – אנחנו יודעים שרק ילדים שקיבלו התקף זכאים לגמלה, כלומר ילד שלא קיבל התקף, לא זכאי.
<יעקב יהב: מי שמקבל גמלה, כפי התקנות – אקרא אותן כדי שיהיה ברור – זה ילד שהוא אלרגי והוכח שהוא אלרגי לפי מנגנון אלרגי שרופא אלרגיה קבע, אבל הוא חייב להיות גם עם תופעות מסוימות נשימתיות על-מנת שיוכר כאלרגי מסוכן.
קריאה: אסטמה.
<יעקב יהב: אסטמה זו מחלה אחרת.
<יעקב יהב: אנחנו לא מדברים על אסטמה.
<יעקב יהב: אנחנו מדברים על צפצופים ועל תופעות אחרות.
<יעקב יהב: חייבים לפחות להביא לוועדה הרפואית איזשהו מסמך שמעיד שהיה משהו כזה, החל מהקיצון, שזה שוק אנפילקטי, ויש כאלה, אבל גם אז הטיפול הוא בדרך כלל בזריקת אפיפן ואחר כך בהשגחה.
<יעקב יהב: הדברים האלה קיימים, ולכן נותנים את הגמלה, אבל הם בהחלט לפי מדדים רפואיים מסודרים, ובחלק מהמקרים יש גם שימוש לא בדיוק לפי הקריטריון הנוקשה, אלא הולכים לפי בית הלל בכל מקרה שצריך, אבל יש מקרים שגם שם הם לא מוצדקים.
<יעקב יהב: גם זה קיים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, פרופ' יהב.
יפעת שאשא ביטון: ארגון יה"ל.
<שלומית רדר: תודה.
<שלומית רדר: אנחנו מסכימים עם האמירה – סייעת זה לא מענה טוב.
<שלומית רדר: זה לא מענה מספיק.
<שלומית רדר: ההתייחסות לפרופ' קסב ולמה שהוא אמר המקור שלה בטעות; לא בטעות של הכמויות והאחוזים של האסונות שקרו כתוצאה מאי טיפול או משהו כזה אלא מזה שפעוטות מ-0 עד 3 מתוקף היותם פעוטות מ-0 עד 3 נמצאים תחת השגחה.
<שלומית רדר: ברגע שהם נמצאים תחת השגחה, אפשר למנוע ולסייע.
<שלומית רדר: השאלה היא איך עושים את זה.
יפעת שאשא ביטון: מה זה נמצאים תחת השגחה?
יפעת שאשא ביטון: גם אלה שבמעונות מבחינתך הם נמצאים תחת הגדרה?
יפעת שאשא ביטון: כי אז זה פותר לנו את הסיפור.
<שלומית רדר: הטענה שהסטטיסטיקה בעולם מדברת על זה שכמעט לא קרה בגילאי- - -
יפעת שאשא ביטון: אבל הרבה ילדים נמצאים במעונות יום.
יפעת שאשא ביטון: האם זה נכנס תחת הקטגוריה של תחת השגחה?
<שלומית רדר: כן.
<שלומית רדר: נמצאים תחת השגחה.
<שלומית רדר: העניין הוא שעד היום היו דברים מסוימים שעכשיו כבר לא יקרו.
<שלומית רדר: בעולם – דוגמה כללית – אוכלים במקום נפרד.
<שלומית רדר: אזור האכילה לא נמצא באזור שהילדים משחקים בו.
<שלומית רדר: כלומר כבר מראש מורידים את הסיכון.
<שלומית רדר: לכן יכול להיות שהסטטיסטיקה הזאת משקרת.
<שלומית רדר: אני לא אומרת שהיא משקרת ברמה – אני באמת מאמינה שהסיכוי שיקרה אסון לילד בגיל 0 עד 3 קטן יותר מהסיכוי שיקרה לילד בן 6 או לילד בן 18.
<שלומית רדר: עובדתית זו הסטטיסטיקה בעולם.
<שלומית רדר: אבל זה נובע מתוך זה שהילדים האלה נמצאים תחת השגחה.
<שלומית רדר: לפני כשש שנים דיברנו – היינו בישיבות עם התמ"ת, עם איגוד הארגולוגים, עם טובה סיני מנעמ"ת, עם עורכת הדין של ויצ"ו, והחלטנו על נהלים.
<שלומית רדר: החלטנו מה צריך לעשות.
<שלומית רדר: אני יכולה לומר שהיום, שש שנים אחרי זה, אולי 10% מהנהלים האלה הוטמעו, וגם, כשהם מוטמעים, זה רק כי אנחנו באים ופועלים וצודקים ומדברים עם מיכל כרמל ועושים כל מה שצריך לעשות מסביב כדי שזה יקרה.
<שלומית רדר: כשהתחיל התהליך, במשך 12 שבועות ברצף נסענו להדריך רק את מעונות נעמ"ת.
<שלומית רדר: אתם מדברים על חודשיים לפני פתיחת שנת הלימודים.
<שלומית רדר: אין שום דרך בעולם שתצליחו להדריך כל כך הרבה מעונות בזמן כל כך קצר, להכין אותם למערך.
<שלומית רדר: אני מסכימה עם מה שאמרת, שיש להגדיר זמן שבו עדיין יהיו סייעות לילדים אלרגיים, עד שנמצא דרך להיערך בצורה שונה.
<שלומית רדר: אני לא חושבת ששלושה חודשים זה מספיק.
<שלומית רדר: זה צפוף מדי.
<שלומית רדר: לפחות חצי שנה אם לא יותר כדי להכין את כל המערך כמו שצריך, ולסגור את הפינה הזאת.
<שלומית רדר: יש הרבה יותר מ-350 ילדים במערכת שצריכים השגחה.
<שלומית רדר: העובדה שרק 350 זכאים אומרת שיש לכם 2,000 או 3,000 ילדים שהם מוזנחים.
יפעת שאשא ביטון: יש 2,500 ילדים שנדרשים לסייעת, כולל בתי ספר וגנים.
<שלומית רדר: לא, בתי ספר יש 2,700 ילדים השנה שהיו, ועוד 350 במעונות.
יפעת שאשא ביטון: לא עוד 2,000 ילדים מוזנים, כי הם מקבלים מענה - זה הרבה כשלעצמו.
<שלומית רדר: יש ילדים שהם נמצאים באלרגיה, כשלא מוגדרת השגחה מתמדת או- - -
יפעת שאשא ביטון: נכון, כי יש 11,000 ומשהו אלרגיים במדינת ישראל, שהם אלרגיים ברמות כאלה ואחרות.
יפעת שאשא ביטון: אגב, חלקם אף פעם לא עברו תסמין של אלרגיה.
יפעת שאשא ביטון: ביקרתי בבתי חולים, ונכנסתי לסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: חלקם – שמענו את זה בדיון הקודם, ואני לא ממעיטה מהערך.
יפעת שאשא ביטון: להפך, דווקא בגלל שאנחנו מכירים את כל התמונה, ויודעים פחות או יותר איפה אנחנו צריכים לשים את האצבע, בואו ניתן שם את המענה.
יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאני אומרת את הדברים.
יפעת שאשא ביטון: מתוך כל אלה שמוגדרים – ואגב, גם כאלה שמקבלים מרופא אבחון שהם אלרגיים, והם מקבלים אישור לסייעת וכו', לא באמת יודעים אם האלרגיה שלהם מסכנת חיים כן או לא, כי הם לא עברו את הבדיקה שהוא קרא לה תגר.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נמצאים בשטח שאנחנו לא עד הסוף.
יפעת שאשא ביטון: לכן אני אומרת – אם אנחנו יכולים לפרוס את היריעה, ולתת מענה שייתן גם לאלה שאנחנו חרדים שמא הם אלרגיים ובאמת יקבלו התקף, וגם אלה שבאמת נמצאים במקרי הקיצון, ואולי שם המענה צריך להיות אחר או תוספתי או משהו, חשוב שנהיה שם.
<שלומית רדר: עוד דבר אחרון שאני רוצה לציין – בכל פתרון שלא יהיה, ילדים עם מולטי אלרגיה יהיו חייבים בהשגחה.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה מקרי הקיצון.
<ולרי זילכה: עו"ד ולרי זילכה, בית איזי שפירא, פורום ארגונים והורים למען ילדים עם מוגבלות.
<ולרי זילכה: אני רוצה להעיר הערה לגבי העמדה של משרד הבריאות.
<ולרי זילכה: משרד הבריאות בעצם נקט עמדה של הסרת אחריות, שאמר:
<ולרי זילכה: מבחינתנו הילדים האלה צריכים מניעה, ובזה זה נגמר.
<ולרי זילכה: עם כל הכבוד, כפי שצוין פה, אם הרופאים נוהגים לרשום אחרת בדוחות שלהם, אתם צריכים לייצר איזו הנחיה ומדרג – זה נאמר פה לא פעם – בעבודה עם הרופאים הארגולוגיים, לומר מה סכנת חיים וחייבת סייעת צמודה ומה לא, כדי שבסופו של דבר אחר כך תריבו על התקציבים של משרד הרווחה או מי שלא נותן, אבל שיהיה איזשהו מדרג.
<ולרי זילכה: כרגע כל העניין הזה נמצא באנדרלמוסיה שלמה, שמצד אחד, אתם טוענים: לא צריך שום דבר, ומצד שני, באים הרופאים ובכל מסמך אומרים: כן צריך.
יפעת שאשא ביטון: אגב, הצגנו את זה בדיון הקודם וביקשנו.
יפעת שאשא ביטון: ישב לשמאלי נציג משרד הבריאות, וביקשנו שתצא הנחיה לכל הרופאים, שתסביר שהם צריכים יותר לדקדק בסיפור הזה כדי שנדע באמת מתי אנחנו חייבים להיות שם, ומתי אנחנו צריכים את זה כחלק מסל השירות המערכתי.
יפעת שאשא ביטון: ואני מניחה שזה לא קרה – נכון, משרד הבריאות?
<רמי גריפת: אני לא מכיר את זה.
<רמי גריפת: אני אישית אכתוב את ההנחיות ואוציא.
<ולרי זילכה: אני רוצה לומר עוד דבר.
<ולרי זילכה: התייעצתי בעניין הזה עם יה"ל, אבל מה שנאמר פה הוא שהסטטיסטיקה אומרת שילדים לא מתים בגיל הזה, אז יופי, הם לא מתים, אבל אם הם חווים התקף, שכפי שמתארים אותו ההורים, הוא טראומטי אחר כך לילד לכל החיים – עם כל הכבוד, גם בשביל זה צריך השגחה, כלומר המדרג צריך לקחת בחשבון שלא רק חלילה ילד ימות, אלא גם שהוא לא יעבור טראומה נוראית.
<מאיה ניר אליעז: אגב חשיפה לאלרגן שחוזרת שוב ושוב, מעלה את רמת הנוגדנים.
<מאיה ניר אליעז: זה אומר שאותו ילד, גם אם ביל לידה עד 3 אולי לא יגיע למצב כזה, אבל ייתכן שבגיל קצת יותר מאוחר המשמעות שהוא נחשף מספר פעמים בגיל צעיר, היא לרעתו.
<מאיה ניר אליעז: יש לקחת את זה בחשבון.
יפעת שאשא ביטון: ההסבר שאנחנו קיבלנו פה מהפרופסורים הוא בדיוק הפוך.
יפעת שאשא ביטון: הפירמידה ההפוכה, דווקא יש הרבה מאוד ילדים בגיל לידה עד 5 בערך שהם אלרגיים ואפילו מולטי אלרגיים.
<מאיה ניר אליעז: זה ברמת אחוזים של האלרגיים.
יפעת שאשא ביטון: לא ברמת אחוזים.
יפעת שאשא ביטון: והם מחלימים, במירכאות, מהאלרגיה ככל שהם גדלים.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק הפוך.
יפעת שאשא ביטון: והצגנו את זה כאבסורד, שדווקא בגילאים הגדולים יותר אנו נותנים יותר שעות סיוע מאשר בגיל הצעיר, ששם יש לנו יותר אלרגיות ומולטי אלרגיות.
<יעקב יהב: רגישות לחלבון חלב פרה זה בדיוק כמו שאת מתארת.
<יעקב יהב: זה בהתחלה יותר, ועד גיל שנתיים זה נעלם בחלק גדול מהמקרים.
קריאה: אבל מי שזה לא נעלם?
יפעת שאשא ביטון: מי שזה לא נעלם, ממשיך לקבל מענה.
יפעת שאשא ביטון: להפך – הוא כבר מגיע לגנים ולבתי הספר.
יפעת שאשא ביטון: המענה שם יותר גבוה.
<שלומית רדר: מה שמאיה מדברת זה ברמה כזאת שילד אלרגי ייחשף בגיל שנה – התגובה שלו בגיל 3 תהיה חמורה יותר, ואנחנו לא מדברים על טיפול והכחדה ברמות נמוכות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על תהליכים.
<שלומית רדר: אם הוא נחשף, התגובה הבאה תהיה קשה יותר – על זה היא מדברת.
<אפרת טיש: אני כאן כל פעם להשמיע את הקול של הילדים הסוכרתיים.
<אפרת טיש: אני אפרת טיש מהאגודה לסוכרת נעורים.
<אפרת טיש: התייחסת ואמרת שברור שהילדים חייבים את הטיפול הרפואי במהלך הגן.
<אפרת טיש: אנחנו מעלים את זה, כי כשמתייחסים לסייעות בגילאים האלה, משרד העבודה והרווחה כל פעם נותן התייחסות קטנה, וגם משרד הבריאות.
<אפרת טיש: אין מענה, יש סייעות גם, באותה מידה, לא מותאמות בשעות, ויתרה מכך, אסור להן לעשות פעולות פולשניות.
יפעת שאשא ביטון: יש שעות מתאימות לסוכרתי?
יפעת שאשא ביטון: כי שם זה לא רק כשהם אוכלים.
<אפרת טיש: השעות הן לאורך השעות שהוא נמצא במעון, ושוב – עובדה שמגיל 3 בצורה דומה יש פתרון במערכת החינוך.
<אפרת טיש: הפתרון הוא תוך שותפות של מספר משרדים.
<אפרת טיש: לא ייתכן שבגילאים הצעירים האלה, בגלל שמדובר במשרד העבודה והרווחה, אי אפשר לקשור את השותפות הזו עם משרד הבריאות, וכמובן עם משרד האוצר, כי התקציבים צריכים לבוא משם, ופתרון שהוא באמת מתאים, שלקחתם – מהדיון הראשון אני מגיעה, והפעמים שחזרו, תהיה ועדה מקצועית, תהיה ועדה מקצועית – שיישבו אנשי מקצוע עם הפתרונות ההולמים, עם כל הדברים שנאמרים, ומתוך זה ייבנה – אולי ייתנו מענים, ולא בבת אחת יורידו הכול.
יפעת שאשא ביטון: נראה שאם נלחיץ לשלושה חודשים ויצטרכו לשלם בשביל זה, תוך שלושה חודשים יארגנו פתרון מערכתי.
יפעת שאשא ביטון: מביך קצת שאנחנו נמצאים פה פעם אחר פעם, מדברים על ועדה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא כל שנה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבשלושת החודשים האחרונים קיימנו שלושה או ארבעה דיונים.
יפעת שאשא ביטון: מביך, גם אותי, אני מודה, שאנחנו צריכים לשבת פה ולהילחם כדי שהדבר האלמנטרי הזה יקרה.
<ליהי שלפין: הייתי בדיונים הקודמים.
<ליהי שלפין: קודם כל, לגבי השאלה בהתחלה – לא כל ילד אלרגי מקבל המלצה לסייעת.
<ליהי שלפין: בגן של הבן שלי יש ארבעה ילדים אלרגיים; רק הבן שלי עם סייעת, כי יש להם אלרגיה יותר קלה, לא יודעת איך להגדיר את זה.
<ליהי שלפין: לגבי סייעת ליום שלם, זה הומלץ לי.
<ליהי שלפין: באתי לגן, אמרו לי: את לא מתקבלת אם את לא מביאה ליום שלם.
<ליהי שלפין: רק אחרי שפניתי לתקשורת, הסכימו לי לשעתיים – תודה, באמת.
<ליהי שלפין: בנוסף, אולי הפתרון הוא, אם לא רוצים להוציא תקציבים, אולי אפשר להביא בנות שירות לאומי – אני לא יודעת איך עובד התהליך הזה, אבל אולי זה כן פתרון נוסף.
יפעת שאשא ביטון: זה כאילו לומר: העיקר שיהיה פה מישהו.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מקבלת את זה.
יפעת שאשא ביטון: אומר לך למה – כי אנחנו מדברים על כך שכבר יש שם סייעות ומטפלות, ואנחנו מדברים על זה שהם חייבים לקבל הכשרה, ואנחנו מדברים על משהו שהוא הרבה יותר רציני ממה שיש פה היום.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אומרת לך בכנות – אני יכולה לזרום אתך ולומר: נביא בנות שירות ונרגיע את השטח רגע, אבל זה לא באמת הסיפור; זה לא באמת המענה שאנחנו רוצים בתוך המערכת.
יפעת שאשא ביטון: גם צעירות שפחות מנוסות בתוך הסיפור הזה, וצריכות להתמודד עם האלרגיות, ויצטרכו להתמודד עם ההזרקה.
<ליהי שלפין: כפי שאמרתי בפעם שעברה, גם המודעות היא דבר מאוד-מאוד חשוב.
<ליהי שלפין: דבר נוסף שמאוד חשוב בנושא הזה הוא המעונות הפרטיים.
<ליהי שלפין: זה תחום פרוץ לחלוטין.
<ליהי שלפין: אם הילד שלי לא מתקבל למעון של משרד הרווחה, הוא גם לא יתקבל למעון פרטי, כי הם לא ירצו לקחת אחריות.
<ליהי שלפין: צריך למצוא גם לזה פתרון.
<ליהי שלפין: משרד הרווחה אולי צריך להגביר את הפיקוח שלו על המעונות הפרטיים, לעשות רפורמה בנושא הזה כדי שאנשים שלא מתקבלים למעונות של משרד הרווחה, יהיה להם גם פתרון.
יפעת שאשא ביטון: בואי נפתור קודם כל את אלה שבפיקוח שאנחנו לא מצליחים לפתור אותם.
יפעת שאשא ביטון: את מרחיבה.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שצריך להרחיב את הפיקוח, אבל תראי – אנחנו עדיין נלחמים רק על ה-23% האלה שנמצאים תחת פיקוח של המדינה, וגם שם אין לך מענה, אפילו לא של בנות שירות.
<ליהי שלפין: ודבר נוסף, לגבי שנה הבאה, שזה עוד רגע באמת, אמרתי למנהלת המעון: כנראה שלא תהיה לי סייעת לשנה הבאה, כי הוראת מנכ"ל, והיא לא ידעה מה לומר לי.
<ליהי שלפין: מה, היא תגיד לי: תלכי עכשיו?
<ליהי שלפין: את אצלנו שנה עם סייעת.
<ליהי שלפין: אין לה מה לומר, ואני רוצה תשובות.
יפעת שאשא ביטון: אלה שאמרו להם, אמרו להם: אתם לא כאן.
<ליהי שלפין: נכון, כי עשיתי בלגאן עוד לפני.
<ליהי שלפין: היתה לי סייעת רק לשעתיים, ואמרו לי: את לא, כי אין לך 9 שעות, ואז עשיתי בלגאן, אז אמרו לי: שעתיים.
יפעת שאשא ביטון: מסקנה: דרכי הטיפול זה או להביא סייעת או לעשות בלגאן, אם רוצים.
יפעת שאשא ביטון: נעמי, בבקשה.
<נעמי ליבא ישינסקי: בתור אמא לילדה – קודם כל, להוציא את האלרגן של חלב במעונות יום – זה לא הגיוני.
<נעמי ליבא ישינסקי: תינוקות צריכים חלב, כך הם גדלים.
<נעמי ליבא ישינסקי: הנחיות זה לא מספיק.
<נעמי ליבא ישינסקי: אני לא אהיה שקטה לצאת לעבודה, כשאני יודעת שיש הנחיות שהצוות עבר הכשרה כלשהי.
<נעמי ליבא ישינסקי: זה לא מספיק.
<נעמי ליבא ישינסקי: לבת שלי היתה השנה סייעת שעתיים ביום.
<נעמי ליבא ישינסקי: היא היתה לשעת הארוחות.
<נעמי ליבא ישינסקי: המעון היה יצירתי, והבין שאי אפשר להביא שעה ארוחת בוקר, שעה בצהריים, אז מצאו לה עוד תפקידים, כי צריך כוח עזר במעונות וצריך עזרה, בטח בכיתת תינוקות.
<נעמי ליבא ישינסקי: היא היתה שם תמיד.
<נעמי ליבא ישינסקי: יום שהילדה שלי לא הגיעה, הייתי אחראית ואמרתי לה: היא לא מגיעה.
<נעמי ליבא ישינסקי: אבל אפשר למצוא את הפתרונות גם במסגרת השעתיים.
<נעמי ליבא ישינסקי: לי הפתרון הזה היה טוב.
<נעמי ליבא ישינסקי: הייתי רגועה.
<נעמי ליבא ישינסקי: שיהיו רק הנחיות או שיהיה מזרק אפיפן - מה,–אחשוף את הבת שלי, שפעם בשבוע תקבל אפיפן?
<נעמי ליבא ישינסקי: לא רוצה להגיע למצב הזה.
<נעמי ליבא ישינסקי: לא רוצה לחשוף אותה לאלרגן הזה.
<נעמי ליבא ישינסקי: ומה שהיא אמרה, זה נכון – ככל שילד אלרגי נחשף יותר לאלרגן, כך התגובות מחמירות.
<נעמי ליבא ישינסקי: זה לא עובד ככה.
<נעמי ליבא ישינסקי: צריך למצוא פתרון, שיהיה שקט להורים, שיוכלו לצאת לעבודה.
<הניה מרמורשטיין: שמי הניה, ואני מנהלת מעון יום שיקומי.
<הניה מרמורשטיין: מהניסיון שראינו שהוצאנו חוק, והיינו צריכים כל הזמן לתפור עוד חוק ועוד חוק ועוד תקנות, לדעתי פשוט צריך לעשות חוק ותקנות לחוק, בדיוק מה צריך לעשות, כמה צריך לעשות.
<הניה מרמורשטיין: הילדים האלה הם ילדים שלנו.
<הניה מרמורשטיין: אנחנו צריכים לדאוג להם.
<הניה מרמורשטיין: זה לא ספיח, עשרה ילדים מכלל הילדים בגיל הזה.
<הניה מרמורשטיין: שזה יהיה מסודר, ואז יהיה פתרון לכולם – מי שהוא מולטי אלרגן או קצת אלרגן.
<הניה מרמורשטיין: שיהיה פתרון לכל האלרגיים, מסודר.
יפעת שאשא ביטון: הבנתי את הרעיון של החוק.
יפעת שאשא ביטון: אני תמיד פה נמצאת ברמה הפרקטית.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לומר לך: נקדם חקיקה, אבל בשביל לקדם חקיקה את צריכה הסכמה של השר, של המשרד.
יפעת שאשא ביטון: את צריכה הסכמה של ועדת שרים, ואם יושבים לי פה נציגי משרדים שלא מוכנים לקבל – בלי חוק; רק פתרון ביניים, את רוצה שהם יעבירו חקיקה?
יפעת שאשא ביטון: אז אני לא מבקשת כלום – רק שימצאו פתרון, ויודעת מה?
יפעת שאשא ביטון: גם לא לטווח הארוך.
יפעת שאשא ביטון: בואו קודם כל נמצא פתרון למחר בבוקר, שאנחנו צריכים לקבל את הילדים, ובתוך טווח הזמן הזה נילחם כדי שנקבל מענה שהוא ארוך טווח.
יפעת שאשא ביטון: ואם פה לשבת שלוש, ארבע פעמים בשלושה חודשים, ולטרטר את כולם לכאן – אם זה לא מפעיל לחץ, אני כבר לא יודעת מה עוד אפשר לעשות כדי להפעיל לחץ.
יפעת שאשא ביטון: אני נבוכה כבר.
<כפיר ליפמן: אני כפיר, נציג ההורים.
<כפיר ליפמן: אני מתל אביב.
<כפיר ליפמן: אני חושב שהדיון – צריך לדבר על טווח קצר וטווח ארוך.
<כפיר ליפמן: גם אני מאוד אוהב את הרעיון של גישה פרקטית.
<כפיר ליפמן: כרגע אני מרגיש שהדיון עובר להרבה מקומות אחרים.
<כפיר ליפמן: בטווח הקצר, נחזור למה שהיה לפני דקה – הבן שלי התקבל למעון של נעמ"ת, ב-13 ביוני אישרו סייעת, ב-14 ביוני ביטלו את הסייעת, ואז כל הנטל הכלכלי קפץ ל-5,500, 6,000 שקל.
<כפיר ליפמן: בחודש זה נטל מאוד גדול.
<כפיר ליפמן: לגמרי.
<כפיר ליפמן: נכון, אני מסכים שזה פלסטר או כסת"ח, הסייעת הזו, אבל בואו נחזיר את זה לטווח הקצר, נמצא את השעתיים שהסייעת תהיה, ואז נמצא פתרון לטווח ארוך, אבל עכשיו- - -
יפעת שאשא ביטון: במקביל.
<כפיר ליפמן: נכון, אבל ממש בעוד חודשיים מתחילה שנת הלימודים ואין פתרון – זה מזעזע בעיניי.
יפעת שאשא ביטון: מסכימה עם כל מילה.
<מוריס אברהמי: שמי מוריס.
<מוריס אברהמי: אני סבא לילד עם אלרגיה מסכנת חיים.
<מוריס אברהמי: רציתי להאיר זרקור על ההיבט של אפליית נשים לרעה, בהחלטה לבטל את הסייעות, כי מי שתיאלץ להישאר בבית עם הילד לאור ההחלטה הזאת תהיה האמא, שהיא הבת שלי.
<מוריס אברהמי: היא תלמידה מצטיינת, ולא תוכל לממש את הפוטנציאל שטמון בה במסגרת לימודיה, כך שאנחנו לא מדברים רק על זכויות של ילדים לא להיות בסכנת חיים במסגרות שהם נמצאים בהן או על עצם הזכות שלהם להיות במסגרות האלה; אנחנו מדברים על זכויות של נשים בחברה הישראלית להתפתח ולפתח קריירה ולא רק לשמש רחם לייצור חיילים לצבא שלנו.
<מוריס אברהמי: יש להם זכות מלאה להיות אדם חושב, לומד, מתפתח ומעורב בחברה הישראלית.
<מוריס אברהמי: אם אנחנו מורידים את הסייעות האלה, זה אומר שהיא תצטרך לשבת בבית ולא ללמוד פשוט.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל תודה על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר לבתך מכאן, שיש לך הזכות להתפתח ולצאת לעבודה בלי שום קשר לסיפור הזה, ואין שום חוק שאומר שאת צריכה להישאר בבית ולא בעלך, ויש הרבה מקומות שהבעל נשאר בבית.
יפעת שאשא ביטון: חשוב לי לומר את זה ושיירשם לפרוטוקול.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מוכנה לקבע פה שום תפישה של פעם.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא אמר שדווקא היא צריכה להישאר.
יפעת שאשא ביטון: והכי חשוב, כשאני דיברתי כאן קודם, שכל התפישה צריכה להשתנות.
יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה מעון איכותי וטוב ומענה כדי שהבת שלך רק תצא לעבוד.
יפעת שאשא ביטון: זו התפישה של פעם, אגב.
יפעת שאשא ביטון: לכן זה נמצא במשרד העבודה והרווחה, כי הרעיון הוא לעודד נשים לצאת לעבוד.
יפעת שאשא ביטון: התפישה צריכה להיות חינוכית, התפישה צריכה להיות התפתחותית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים להבין את התרומה של המסגרת הזו עבור הילדים הקטנים האלה, לא משנה מה ההורים שלהם יעשו.