GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<חוה לוי: גם היו ישיבות בחרוב יחד עם אשר בן אריה ויחד עם מנהל עמותת אפשר שהוא מפעיל את רוב מרכזי ההגנה בארץ למעט המרכז בשיבא.
<חוה לוי: עוד לא הגענו לפתרון של העניין הזה.
<חוה לוי: ברגע שזה יינתן, אנחנו כמובן לא נתנגד, בכפוף לכל הוראות הסודיות המחייבות.
יפעת שאשא ביטון: לך ברור, אבל לך זה לא משנה בעצם מהיכן מגיעים הנתונים.
<יוסי גידיניאן: בוודאי לא.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מוצאת פה שום בעיה.
יפעת שאשא ביטון: לי זה לא משנה אם הם בתשלומים או לא בתשלומים, במערכת כזאת או מערכת אחרת.
<חוה לוי: הם פשוט לא נמצאים במשרד, הם נמצאים באופן אחר.
יפעת שאשא ביטון: הם נמצאים אצל שוש.
<יוסי גידיניאן: עם מי אפשר ליצור קשר?
<יוסי גידיניאן: בשמחה.
<ד"ר עדנה שמעוני: שמי עדנה שמעוני, אני עובדת יחד עם יוסי בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
<ד"ר עדנה שמעוני: שוש מתארת מודל ייחודי שפועל כאן כבר שבע עשרה שנים.
<ד"ר עדנה שמעוני: לאחריו הוקמו עוד סך הכול שמונה מרכזים כאלה.
<ד"ר עדנה שמעוני: אני חושבת שמבחינת מדיניות צריך לעניין את משרד הרווחה עד כמה המודל הייחודי הזה שהוא כל כך משמש את הילדים והמשפחות וחוסך להם טראומות נוספות מכך שהם צריכים לעבור בתחנות אין סופיות ולחזור על הטראומה שהם חוו, עד כמה הוא משרת את האוכלוסייה, עד כמה הוא טוב יותר, כלומר, רק למה משרד הרווחה צריך לעשות מחקרי הערכה ולעשות השוואות בין שני המודלים, המודל השגרתי לעומת המודל הייחודי.
<ד"ר עדנה שמעוני: שוש, את יכולה לספר מה קורה לילדים האלה לאחר זמן, לאחר תקופה?
<שוש תורג'מן: במהלך שתיים עשרה השנים שאני מנהלת את המרכז עשיתי כמה דברים קצת יוצאי דופן, כי רק לראות רק ילדים, היה צריך לצאת גם מחוץ לקופסה.
<שוש תורג'מן: אחד הפרוייקטים, קודם כול חבירה לאוניברסיטה העברית, כמובן באישור משרד הרווחה.
<שוש תורג'מן: אנחנו עושים מחקר שהוא פורץ דרך בעולם, מחקר בנושא של פגיעה מינית בתוך המשפחה בין אחים, זאת אומרת יש תיאוריות.
<שוש תורג'מן: המעשה הוא שבאמת לא כל כך יודעים באיזה משפחות זה קורה, מה המאפיינים של הילדים הפוגעים, מה המאפיינים של ההורים, ושורת המחץ היא האם אנחנו יכולים, זה נשמע נורא יומרני, למנוע את התופעה הזאת.
<שוש תורג'מן: וואנס, אם כבר קורית, איך נאפשר לילדים האלה ולבוא ולספר.
<שוש תורג'מן: המחקר הזה, אגב, רץ עכשיו ארבע שנים עם האוניברסיטה העברית ואני חושבת שהתוצאות באמת של ריכוז, סליחה שאני אומרת, אין לנו יום בלי פנייה כזאת של פגיעה בתוך המשפחה.
<שוש תורג'מן: אין יום כזה, בין אחים, ולכן המסה של המקרים הובילה אותנו לחשיבה קודם כול איך מטפלים בדבר הזה, מה זו התופעה הזאת, מאיפה לומדים קצת יותר.
<שוש תורג'מן: זה חלק אחד.
<שוש תורג'מן: בכלל, פולו-אפ עשינו על ילדים ואנחנו רואים ילדים עד גיל 12 פוגעים מינית.
<שוש תורג'מן: למה זה קורה, למה ילד פוגע בחבר שלו לכיתה, שיש על זה חובת דיווח.
<שוש תורג'מן: במשך שנה שלמה עשינו קבוצה בשעות הערב עם ההורים והילדים כדי קצת להבין ולתת להם כלים.
<שוש תורג'מן: לשאלתך קודם לגבי הפער בין הילדים למטופלים במיטל אל מרכז ההגנה, חלק מהמקרים שמגיעים למרכז הגנה מקבלים מה שנקרא התערבות ראשונית קצרת מועד, זאת אומרת אם הורה מגיע על פגיעה יחסית מינורית אבל אין צורך בטיפול ארוך טווח של עשר-חמש עשרה פגישות אלא שתי פגישות, שלוש פגישות, שנעזור לו להכיל את הילד ולהתמודד, לא צריך יותר מזה, אז ההתערבות הזאת נעשית במרכז ההגנה.
<שוש תורג'מן: זה נכון שהמנדט שלנו הוא לא מנדט טיפולי אבל כן לכוון לזה שההתערבות תהיה עם ההורים ועם הילדים.
<חוה לוי: במודל ישנה אפשרות לעד חמישה מפגשים טיפוליים.
<ד"ר עדנה שמעוני: אבל מרגע שהם עזבו את הסף של מרכזי ההגנה - - -
<שוש תורג'מן: אז אני אגיד לך, יש לי היום מתנדבת במרכז שהיא עושה פולו-אפ, זאת אומרת, היא לוקחת משפחות שהיו במרכז ההגנה, מרימה טלפון ואומרת, שלום, מדברת גברת שולה פרוכטר, אני עובדת במרכז ההגנה, אני עובדת סוציאלית.
<שוש תורג'מן: הייתם במרכז ההגנה לפני חצי שנה, רציתי לדעת קודם כול מה שלומכם ומה קורה?
<שוש תורג'מן: האם הם בטיפול, מה קרה.
<שוש תורג'מן: אני רוצה להגיד לך שכל יום היא נכנסת אלי ממש עם צמרמורות ואומרת, תקשיבי, המשפחות מדברות, ובאמת אני לא רוצה לאדיר ולפאר דברים, אבל באמת משפחות יוצאות בתחושה של חוויה מאוד מחברת.
<שוש תורג'מן: אגב, כל משפחה שמסיימת טיפול אצלנו, יש סיכום שעובר מיד לרווחה וכמובן שבמקרים המאוד מורכבים/קשים יש גם חיבור ללשכות הרווחה.
<שוש תורג'מן: יש משפחות, אגב, שלא מוכרות ובשבילן רווחה, אגב, גם אימא שלי, בשבילה לשמוע עובדת סוציאלית זה היה קו אדום.
<שוש תורג'מן: מי הולך לעובדת סוציאלית?
<שוש תורג'מן: רק אנשים מסכנים.
<שוש תורג'מן: זאת הייתה התפיסה שלה.
<שוש תורג'מן: משפחות שלא מוכרות, ואנחנו מחברים, מתקשרים לעובדת הסוציאלית שמגיעה למרכז ההגנה, עושה את החיבור ואת מילוי הטפסים ומשגרים אותם להמשך טיפול.
<שוש תורג'מן: רק עוד הערה נוספת.
<שוש תורג'מן: אני חושבת שצריך לעשות עוד.
<שוש תורג'מן: היד עוד נטויה.
יפעת שאשא ביטון: אם זה כך, אני רגע רוצה להתחבר לדברים שלך.
יפעת שאשא ביטון: המעבר למרכז מיטל בעצם מחייב כניסה לרווחה, נכון?
<קריאה: נכון, כן.
יפעת שאשא ביטון: למה בעצם, רק בגלל הפרוצדורה של התשלום?
<חוה לוי: גם, אבל לא רק.
<חוה לוי: אמרה את זה איזבל קודם.
<חוה לוי: איזבל, את רוצה להתייחס?
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע לחדד את הנקודה הזו כי עכשיו כשאנחנו מעלים את זה שוב, אם כשעמדנו שם ודיברנו זה היה נראה אולי טבעי, עכשיו כשמעלה שוש את התפיסה גם החברתית, הרבה אנשים עלולים לוותר בעצם על התהליך הזה ולוותר על הטיפול כדי לא להיות שם.
<איזבל סרי לוי: נוצרה קבוצת עבודה.
<איזבל סרי לוי: - - - את מרכז ההגנה בבאר שבע, מנהלת המרכז הטיפולי של הילדים שנפגעים מינית ונציג - - - במחלקת הרווחה בעיריית באר שבע.
<איזבל סרי לוי: בדיוק על השאלה הזאת - - -, האם קורה שבין החקירה למרכז הגנה לבין ילד שכן נפגע והוא זקוק לטיפול רגשי, האם נופלים בדרך והמשפחות לא מצליחות להגיע.
<איזבל סרי לוי: הייתה סברה כזאת.
<איזבל סרי לוי: היה גם הרבה מאוד חשד שהמרכזים של הפגיעות המיניות יעברו לניהול של משרד הרווחה וזה כן מחייב - - - של משרד הרווחה באמצעות המחלקות לשירותים חברתיים, שהמשפחות יפסיקו להגיע.
<איזבל סרי לוי: מה שמצאנו זה שבעבודה מסודרת, מאומצת, בין מרכז הגנה לבין נציגים שלמדו את הנושא ומכירים היטב את הנושא, גם עובדים סוציאליים לחוק הנוער, ולא רק.
<איזבל סרי לוי: לא כל מקרה שנחקר במרכז הגנה, יש לו חובת דיווח והמשך המעקב בהכרח הוא אצל עובד סוציאלי בחוק הנוער.
<איזבל סרי לוי: זה יכול להיות עובדת אזורית או עובדת עם משפחות, לצורך העניין.
<איזבל סרי לוי: ברגע שיש בסיס ידע שהתהליך צריך להיות מצומצם, זאת אומרת יש תורה שלמה היום של איך להפוך שירותים לידידותיים לאנשים שעברו טראומה.
<איזבל סרי לוי: זו תורה שהיא נלמדת היום גם במסגרות טיפוליות.
<איזבל סרי לוי: אנחנו גם עשינו איזושהי הכשרה עבור העובדים הסוציאליים במחלקות לשירותים חברתיים עם מרכז ההגנה ועם המרכז הטיפולי של הפגיעות המיניות בשביל להסביר לעובדים הסוציאליים למה את המשפחות האלה, צריך כמה שיותר מהר לפגוש אותן, איזה שאלות לשאול, איך לבחון אם באמת הפגיעה המינית היא מוקד העניין - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל המשפחה לא רוצה להגיע בכלל לרווחה.
יפעת שאשא ביטון: היא לא רוצה להיות שם.
<חוה לוי: אבל זה לא הוכח.
<איזבל סרי לוי: היא יודעת שהיא קיבלה את הזכות.
<איזבל סרי לוי: משרד הרווחה נתן לכל משפחה באשר היא לקבל טיפול ללא שום עלות אם הילד שלה נפגע, כי זאת זכות אדירה.
<איזבל סרי לוי: זה שינוי תפיסה.
<איזבל סרי לוי: זו עובדת סוציאלית שרגילה לעבוד רק עם קבוצה מסוימת של משפחות באזור מגורים מסוים וזה התפקיד שלה.
<איזבל סרי לוי: צריך היה לפתוח את העניין וזה שבעניין הזה היא נותנת שירות אוניברסלי, זאת אומרת, תבוא אליה משפחה שמעולם לא הייתה מוכרת, שזכותה לקבל את הטיפול, איך אני מקבלת אותה ואיך אני אוספת אותה, גם העובדת הסוציאלית יחד בתהליך האיסוף, ומפנה אותה להמשך טיפול במרכז הייעודי של הפגיעות המיניות.
<דליה לב שדה: אבל זה גם קורה בכל המערכות.
<קריאה: נגיד משפחות לילדים עם צרכים מיוחדים, כדי לקבל את השירותים שלנו - - -
יפעת שאשא ביטון: אני רגע רוצה לעשות הפרדה.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של הפגיעות המיניות הוא סיפור בפני עצמו.
<איזבל סרי לוי: אז גבירתי, רק משפט אחרון, סליחה שאני קוטעת אותך.
<איזבל סרי לוי: אחרי שכל אחד הבין את תפקידו בעניין, ואני לוקחת על עצמנו שגם במחלקות הרווחה לא הכירו כל כך לעומק את הנושא של שירותים אוניברסליים, מה שמצאנו בבאר שבע, שהיום מעל 95%, אני חושבת, של המקרים שנחקרים במרכז ההגנה סביב פגיעה מינית ומגיעים לטיפול במרכז לפגיעות מיניות עברו דרך הרווחה בצורה מכובדת.
<איזבל סרי לוי: אפשר לעשות פגישה אחת.
<איזבל סרי לוי: לא צריך בדיקת הכנסה.
<איזבל סרי לוי: אנחנו לא בודקים אם המשפחה עשירה או ענייה.
<איזבל סרי לוי: יש שם תהליך של היכרות וליווי של עובדת סוציאלית לאורך התהליך, כי אני אמרתי גם לגבי מרכזי הטיפול שאני אחראית עליהם, לא יכול להיות מצב שבאמצע פגישה טיפולית, שמירב תיארה לכם את זה קודם, תתעורר סכנה לילד או יתעורר איזשהו צורך מיידי של המשפחה והעובדת הסוציאלית בעלת התואר שני, מומחית בטיפול בפגיעות בילדים, לא תהיה לה כתובת במחלקת הרווחה.
<ורד וידמן: אז תעשו את זה הפוך.
<קריאה: אז אחרי.
<איזבל סרי לוי: אנחנו לא יכולים.
<איזבל סרי לוי: כשאני יושבת עם ילדה בטיפול ואני שומעת מהילדה שהיא גם אובדנית, אני לא יכולה בשלב הזה - - -
יפעת שאשא ביטון: איזבל, אני רגע רוצה לומר משהו.
יפעת שאשא ביטון: כל מה שאת אומרת הוא בסדר גמור.
יפעת שאשא ביטון: את מסתכלת על זה מהמקום של העובדת הסוציאלית והרווחה שיודעת עכשיו להיערך ולתת טיפול אוניברסלי וכל התהליך שאתם עושים שהוא חשוב אצלכם בתוך הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: אני בכלל לא מדברת על זה.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על זה שהמשפחה בכלל לא רוצה להגיע אליכם.
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה להגיע אלייך, אם כן את יודעת להתמודד, את לא יודעת להתמודד.
<איזבל סרי לוי: המשפחות האלה מרימות טלפון למרכז הטיפולי, שואלים איך אני מגיע לטיפול.
<איזבל סרי לוי: מקשרים אותם בצורה ישירה בדרך כלל עם עובדת ספציפית שאוספת את המקרה - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל עדיין מחברים אותם ופותחים להם תיק ברווחה.
<איזבל סרי לוי: נכון.
יפעת שאשא ביטון: חבר'ה, יש פה משהו שהוא תפיסתי.
<איזבל סרי לוי: את שבויה בתוך סטיגמה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא שבויה בתוך סטיגמה, אבל אני לא מייצגת 8 מיליון אנשים שנמצאים בחוץ, שעם כל זה ששינו את השם ללשכה לשירותים חברתיים, ולא משנה, יש שם איזה שהן הערות, נכון?
יפעת שאשא ביטון: הכול בסדר, אנחנו מאוד משתדלים גם כמערכת, אבל הסיפור הוא שבסוף יש אנשים ברחוב שבשבילם גם הלשכה לשירותים חברתיים שהיא שם אחר לרווחה, הם לא רוצים להיות חלק והם טועים, אבל אנחנו עכשיו במצוקה שלהם.
יפעת שאשא ביטון: לא נשכנע אותם שהם טועים בתפיסה.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, גם ככה במרכזי ההגנה, אני מבינה, אלא אם כן פספסתי, שיש עובד סוציאלי, נכון?
יפעת שאשא ביטון: אז כבר נמצאים עובדים סוציאליים במרכזי ההגנה, אז למה הם לא יכולים לעשות, והם כבר נמצאים בתוך העיסוק הזה והכול.
יפעת שאשא ביטון: למה הם לא יכולים לעשות במרכז ההגנה את האבחנה אם הילד מתאים או לא מתאים?
יפעת שאשא ביטון: ואם כן מתאים, לצורך העניין, להמשך טיפול במרכז מיטל, אז להעביר אותו לשם, ובאותה נשימה הם גם מעבירים את מה שצריך לרווחה.
<חוה לוי: כדאי רגע שנסת
<חוה לוי: כל על זה מנקודת המבט של הילד, כי גם אם משפחה, מאוד קשה לה, ואמרה קודם שוש, יש משפחות שלא ירצו להגיע ולא ירצו המשך טיפול.
<חוה לוי: הרבה פעמים חלק מהטראומה זה גם להדוף כל גורם מטפל ואנחנו נסתדר בכוחותינו.
<חוה לוי: לנו חשוב שתהיה כן איזושהי כתובת אחת שמתכללת את הדבר הזה, שכן בודקת את הילד.
<חוה לוי: אם המשפחה לא רוצה כרגע טיפול, אז יהיה מישהו שיעקוב דרך בית הספר, שיוכלו לראות את הילד גם בעוד נקודות בצמתים נוספים בתוך החיים שלו, כי אנחנו לא רואים את הטיפול השעה בשבוע-שעתיים בשבוע במרכזים שלנו כדבר היחידי.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אם הם לא יבואו אז גם לא תיתני לו טיפול וגם לא תעקבי אחריו.
<חוה לוי: איזבל לא הציגה את עצמה, אבל איזבל היא המפקחת הארצית על כל הנושא.
<חוה לוי: יש מקרים שגם פונים אליה באופן חריג ומבקשים לא להגיע למרכז אחד, להגיע למטפל אחר.
<חוה לוי: כבר היו אישורים למטפלים פרטיים.
<חוה לוי: אנחנו לא קשוחים עם הדבר הזה.
<חוה לוי: אנחנו מבינים את מה שאת אומרת ואיפה שמשפחה, הסיבה שבגללה היא לא מגיעה זה בגלל הקושי המאוד ספציפי.
<חוה לוי: אנחנו מנסים לראות איך אנחנו פותרים את זה, ותאמיני לי, זה מורכב.
<חוה לוי: אנחנו פותרים את זה בכל מיני תשובות יצירתיות.
<חוה לוי: מה שעשינו עם באר שבע זה באמת היה על בסיס מה שאומרת שוש.
<חוה לוי: באו אלינו ואמרו, זה היה בעיקר במעבר מהמיזם לשירותי הרווחה.
<חוה לוי: אמרו, משפחות לא מסכימות להגיע לשירותי הרווחה ולכן הן נושרות בדרך והן לא מגיעות.
<חוה לוי: אחרי שנה של מעקב בעבודה אינטנסיבית של כל הגורמים, ישבו ביחד ובנו ביחד את העניין הזה ובנו את ערוצי התקשורת כדי לראות באמת שאף אחד לא נושר בדרך.
<חוה לוי: בסופו של דבר כמעט כולם הגיעו.
<חוה לוי: הם היו מופתעים מהנתונים בעצמם כי הם הלכו סביב הקונספציה הזאת.
<חוה לוי: אנחנו רואים את זה גם במקומות אחרים.
<חוה לוי: הקמנו מרכז עכשיו בנתניה.
<חוה לוי: הדבר הראשון שאמרה לי מנהלת המרכז החדש, אני יושבת בפורום של צוות המרכז רימונים.
<חוה לוי: היא אמרה, אני כבר הצטרפתי לתוך הצוות.
<חוה לוי: זה המודל שלנו, של איך אנחנו עובדים כל הזמן בשיתופי פעולה כדי שבממשקים אף אחד לא יזלוג החוצה.
<חוה לוי: אותו דבר אנחנו שמענו בחיפה.
<חוה לוי: אנחנו עוברים היום בין המרכזים.
<חוה לוי: אנחנו שומעים.
<חוה לוי: אנחנו כולנו אנשי מקצוע וברור לנו שהדבר האחרון שיקרה זה שאנחנו רוצים שמישהו יזלוג ולא יקבל טיפול רק בגלל הסיבה הזאת, כי יכולות להיות סיבות אחרות לא לקבל טיפול.
<ורד וידמן: אני רוצה להוסיף עוד משהו קטן, יש מקומות שהמשפחות מגיעות לשיחת יעוץ אחת בתוך המרכז הטיפולי.
<ורד וידמן: זה פחות תואר פה בעיקר בגלל ההיקף הענק של העבודה שיש פה, אבל יש פה גם רכזים מקצועיים שגם מגיעים להתייעצויות.
<ורד וידמן: המרכזים אחרים במקומות אחרים בארץ אפילו באים לשיחה אחת על מנת לראות את המקום.
<ורד וידמן: אני חושבת שכל הורה, על עצמי אני מדברת עכשיו, לתת הסכמה במחלקת הרווחה ללכת למקום שלא ראיתי ולא הבנתי על מה מדובר, - - - מאוד קשה של מתן הסכמה.
<ורד וידמן: באים ובשיחה הזאת גם מסבירים על המקום, מסבירים על הטיפול, מסבירים מה נדרש מההורה ועוזרים לעשות את החיבור שהוא לא רק טכני, החיבור גם המקצועי וגם הניהולי עם מחלקת הרווחה המקומית.
<ורד וידמן: אנחנו עובדים מאוד קשה על החיבור הזה.
<ורד וידמן: אני רוצה להגיד, אני אמנם יושבת במשרד הרווחה, אבל מי שפוגש את ההורים האלה ביום יום ושעה שעה בשטח זה העובדים הסוציאליים, המטפלים בתוך המרכזים.
<ורד וידמן: הצרכים שאת מתארת זה צרכים שעולים מהשטח והרגיעה בעניין הזה והתחושה שהצלחנו לעזור למשפחות להגיע יותר בקלות לשירותים שלנו, זה משהו שאני שומעת ממש מהשטח, מאנשים שפוגשים את ההורים.
<ורד וידמן: מהטלפון המבוהל למרכז הטיפולי ועד לכניסה לחדר הטיפול, היום ברוב המרכזים זה ממש עניין של ימים.
<ורד וידמן: זו התגייסות של כולם.
<חוה לוי: זה כבר משהו שהוא רץ, זה לא משהו שמתוכנן.
<חוה לוי: כבר איזבל מריצה הכשרות לעובדים, לא להפוך אותם למטפלים, אבל לתת להם את כל הידע שאפשר כדי להיות מסוגל להכיל את הדבר הזה ולנווט אותו למקום המתאים למי שצריך על פי מה שהוא צריך, וזה כבר קורסים שרצים.
<חוה לוי: משרד הרווחה משקיע בזה הרבה מאוד כסף בהכשרות כי אנחנו רואים חשיבות כדי לראות את כל הרצף.
<חוה לוי: אי אפשר לראות את זה במקטעים של מרכז כזה ומרכז כזה ומרכז כזה.
<חוה לוי: את חייבת לראות את זה בתוך רצף רחב יותר וזה בעצם חלק ממה שאנחנו עושים, בלראות את התכנון של שירותי הרווחה של כל העניין הזה.
<ורד וידמן: אני רוצה גם לשאול אותך משהו, שזה הזכיר לי, השיח הזה על מרכזי הטיפול, לספר לכם טיפה למה כל כך חשוב לעבוד ביחד ולתת לכם דוגמא, כי המועצה לשלום הילד שיושבת כחלק מהקמפוס הזה מפעילה בין היתר תוכנית לליווי ילדים נפגעי עבירה, שבמסגרת שלה אנחנו מלווים ילדים לאורך כל ההליך הפלילי בעצם מהרגע שהוגשה התלונה.
<ורד וידמן: המשמעות של הישיבה שלנו פה צמודים למרכז ההגנה היא האפשרות בעצם כשההורים מגיעים אולי בפעם הראשונה לפגוש איזה שהן רשויות, אז מרכז ההגנה מציע להם את שירותי הליווי לאורך ההליך הפלילי, שהמועצה מציעה, ואם הם מעוניינים, אז בעצם אנחנו מצמידים להם מלווה שאנחנו מכשירים אותו בעצם מרגע הפנייה.
<ורד וידמן: הקרבה לאוניברסיטה מאפשרת לנו לעבוד עם סטודנטים למשפטים ולהכשיר אותם כמתנדבים ומלווים בפרוייקט ליווי.
<ורד וידמן: את ההכשרה שלהם אנחנו יכולים לעשות במסר, שהוא המרכז סימולציה שנמצא גם הוא בקמפוס, והוא היה עד עכשיו רק בתל השומר, שבעצם הם מאפשרים הכשרה מעשית מאוד מעמיקה של המלווים האלה כי הם בעצם עושים איתם סימולציות של איך תתנהל השיחה עם ההורים ואיך תתנהל השיחה עם אנשי מקצוע ואחר כך עושים ניתוח של השיחות האלה.
<ורד וידמן: נותנים להם פידבק.
<ורד וידמן: בעצם זה לימוד מאוד משמעותי שהוא לא לימוד פרונטלי רגיל, ומסר גם יושבים כאן.
<ורד וידמן: אנחנו הרבה פעמים גם אלה שמקשרים ואומרים להם, יש את מיטל והם נותנים טיפול וכשעולות כל מיני סוגיות גם משפטיות מהטיפול, עקרוניות, אז גם זה חוזר אלינו כדי שנוכל להביא אחר כך לוועדה לזכויות הילד בעיות שאפשר לטפל גם ברמת המדיניות.
<ורד וידמן: השנה הזאת גם סטודנטיות לעבודה סוציאלית קהילתית יושבות אצלנו במשרד והן וסטודנטיות לעבודה קהילתית מהאוניברסיטה העברית.
<ורד וידמן: בעצם הכול נקשר במארג אחד.
<ורד וידמן: אני חושבת שזה מודל שצריך לשכפל אותו.
<ורד וידמן: זה בעצם לשים ילדים במרכז.
<ורד וידמן: זה מודל ששם ילדים במרכז ואומר, לילדים אנחנו נותנים את הטוב ביותר.
<ורד וידמן: זו הדוגמא היום-יומית שלנו שהיא חלק ממארג.
<ורד וידמן: היא כבר לא לבד.
<ורד וידמן: זה משהו שהיה חשוב לי בפורום הזה לספר לכם.
<דליה לב שדה: הכי קרוב לזה, העוגן הקהילתי בבאר שבע, שזה גם קמפוס שמשלב כמה וכמה שירותים גם לחוץ ביתיים וגם קהילתיים.
<דליה לב שדה: היה ניסיון בזמנו של קרן רש"י להקים שני קמפוסים נוספים לבדואים בדרום ובכרמיאל בצפון וזה לא צלח כי בירוקרטית זה לא פשוט.
<דליה לב שדה: את האחזקה של המקום הזה משלמת עפרה.
<דליה לב שדה: תמיד יש בעיה כי אנחנו כמשרד מממנים כוח אדם לפי שירותים.
<דליה לב שדה: צריך להבין שיש פה איזשהו קושי באחזקת הקמפוס כולו ויש לו עלויות נוספות לכל אחד מהשירותים בנפרד, ואת זה עוד לא פתרנו.
<עפרה בן מאיר: מצד שני, לא התכוונתי לדבר על זה אבל בגלל שאמרת את זה, חשוב לי להגיד מילה על המודל הכלכלי.
<עפרה בן מאיר: אנחנו לא בעולם עסקי ואף אחד פה לא מרוויח כסף.
<עפרה בן מאיר: כולם פה מלכ"רים.
<עפרה בן מאיר: אני כן אגיד שעשינו ניתוח, עשינו פילוח של שכר הדירה שכל ארגון שילם לפני שהוא עבר לכאן.
<עפרה בן מאיר: הרעיון היה שכולם ישלמו פחות ממה שהם שילמו, כי זה עמותות.
<עפרה בן מאיר: גם אם הן מקבלות תקציבים ממשלתיים זה עמותות שחיות על השקל.
<עפרה בן מאיר: למשל, אנחנו יושבים פה במרכז הדרכה שמעבר לזה שהוא אמור להיות - - - שמאפשר את הסינרגיה שאנחנו רוצים לייצר, הרעיון היה לחסוך מקום במשרדים והשטחים הציבוריים עומדים לטובת כולם על מנת לחסוך את זה.
<עפרה בן מאיר: אני מודה שהמוטיבציה של לחסוך כסף לארגונים, היא לא הייתה בלב העשייה.
<עפרה בן מאיר: בלב העשייה היו הילדים, אבל ההבנה היא שאם אנחנו רוצים לתת שירות טוב לילדים, אנחנו חייבים להקל על הארגונים שהם משרתים אותם.
<ד"ר איריס לייטרסדורף: יש לי שאלה.
<ד"ר איריס לייטרסדורף: אני עדיין כן קצת מוטרדת מהעניין של להגיע לכאן, והרווחה.
<ד"ר איריס לייטרסדורף: אותי מעניין כמה רופאים בעצם מפנים אליכם?
<ד"ר איריס לייטרסדורף: עשיתם איזושהי עבודה עם קופות החולים כדי להכיר אתכם?
<ד"ר איריס לייטרסדורף: כי ודאי להפנות למכון חרוב אולי יותר קל מאשר להפנות לרווחה.
<ד"ר איריס לייטרסדורף: יש את זה, אין מה לעשות.
<ד"ר איריס לייטרסדורף: אנחנו יודעים שההפניות הן לא רבות.
<עפרה בן מאיר: שוש הצביעה על השיעורים המאוד נמוכים.
<עפרה בן מאיר: זה המגזר המקצועי שמפנה בשיעורים הנמוכים ביותר למרות שהוא חשוף מאוד.
<עפרה בן מאיר: אני יכולה להגיד בכובע של מכון חרוב, שזו אוכלוסייה שהיא אוכלוסיית יעד מאוד משמעותית ביעדים שלנו.
<עפרה בן מאיר: אנחנו בונים תוכנית יעדים לשנים הקרובות, אחיות לבריאות הציבור, רופאים.
<עפרה בן מאיר: מגיעים לכאן צוותים של טיפות חלב, גם אחיות של טיפות חלב אבל גם צוותים של התפתחות הילד.
<עפרה בן מאיר: היה לנו כאן ביקור של מערך הבריאות.
<עפרה בן מאיר: יש לנו ביקור של מערך הבריאות של עיריית ירושלים מתישהו.
<ד"ר איריס לייטרסדורף: תראי, כולנו מבוטחים בקופות חולים.
<ד"ר איריס לייטרסדורף: כשבן אדם צריך שירות, הוא הולך לקופת החולים.
<עפרה בן מאיר: אז אני אומרת שאנחנו עושים מהלכים גם מול קופות החולים.
<שוש תורג'מן: אני רוצה להגיד משהו.
<שוש תורג'מן: אני השקעתי הרבה מאוד אנרגיה, כי ראיתי שאחוז המפנים ממערכת הבריאות הוא נורא נמוך, שלא לדבר על אפסי.
<שוש תורג'מן: הזמנתי חדשות לבקרים את הצוותים, למשל, דוגמא, אחת מקופות החולים היותר גדולות, הזמנתי את כל הצוות של רופאי הילדים, עו"סים, אחיות וכו'.
<שוש תורג'מן: כולם הגיעו למעט מי?
<שוש תורג'מן: רק הרופאים לא הגיעו.
<שוש תורג'מן: להם אין זמן.
<שוש תורג'מן: הם יודעים הכול על התעללות בילדים.
<שוש תורג'מן: תראו, לשים את זה על השולחן, יש בעיה.
<שוש תורג'מן: רופאים, אתה מגיע, הם עסוקים במקלדת, בסימפטומים, בדיאגנוזה.
<שוש תורג'מן: כשרופא ילדים אומר לי, תראי, אני צריך לראות עשרים ילדים בשעה, זה מעט זמן, אין לי זמן להתחיל לראות אם יש לו עששת בשיניים או איזו חבלה.
<שוש תורג'מן: אני עושה בדיקה, סימפטומים.
<שוש תורג'מן: רופאים מפנים מעט כי זה גם כרוך באיזשהו מאמץ מסוים, לכתוב חוות דעת, להגיע למשטרה, לתת עדות, לרוץ לבית משפט.
<שוש תורג'מן: הנה, הרופא שלי כמעט כל שבוע צריך להגיע לבית משפט כי הוא כתב איזושהי חוות דעת שהוא אומר, אבל זה היה ממש שולי בלי סימנים.
<שוש תורג'מן: יש עם זה בעיה.
<שוש תורג'מן: מפנים מעט ואולי רואים מעט ולא רואים ומתעלמים.
<שוש תורג'מן: לא יודעת, אני משאירה את זה בסימן שאלה.
<ורד וידמן: חובת הכשרות זה דבר שיכול - - -
<חוה לוי: משרד הבריאות יחד עם מכון חרוב עשו הרבה מאוד הכשרות לרופאים, לעובדים סוציאליים ולאחיות.
<חוה לוי: שוש מתארת את מה שנעשה כאן, אבל נעשה גם בפריסה ארצית.
<חוה לוי: עכשיו כשסיכמתי את הנתונים של שנת 2016, אותו נתון ששוש הציגה עכשיו, באמת מזעזע כמה שהוא נמוך.
<חוה לוי: מתוך כ-3,500 ילדים שהגיעו בפריסה ארצית למרכזי ההגנה, כ-22 היו הפניות ממערכת הבריאות, לאו דווקא בתי חולים, גם מקופות החולים, וזה נתון מאוד נמוך.
<חוה לוי: קיימנו ישיבה עם ראש מינהל הבריאות, עם ד"ר ורד עזרא במשרד הבריאות.
<חוה לוי: היא ראתה את הנתונים האלה והיא הבינה שהם באמת נתונים לא ריאליים וזה אומר משהו על כמה הם מתגייסים לאתר את המקרים.
<חוה לוי: היא הבטיחה להתגייס ולא רק דרך העובדים הסוציאליים, אלא שהיא תעשה את הפנייה הישירה למנהלי בתי החולים, לכל הגורמים הרפואיים באופן ישיר ושתנסה להסב את תשומת ליבם עוד פעם גם לנתון וגם למחויבות שלהם לעניין הזה.
<חוה לוי: הישיבה הייתה בערך במרץ ואני לא חושבת שאפשר להגיד שהמגמה השתנתה באופן מהותי, אבל זו אכן סוגיה שצריך להמשיך ולהתעקש עליה.
יפעת שאשא ביטון: זה כרוך גם בתשלום, אם מעביר רופא?
<ד"ר איריס לייטרסדורף: זה חסמים אחרים.
<ד"ר איריס לייטרסדורף: אחד החסמים זה באמת שהם צריכים להעביר לרווחה.
<חוה לוי: הם לא חייבים להעביר לרווחה.
<חוה לוי: הם בוחרים להעביר לרווחה.
<חוה לוי: הדבר הנוסף שביקשנו להסב את תשומת הלב זה לקיומם של מרכזי ההגנה.
<חוה לוי: אם דיברנו על זה שזה מן מקום בינתחומי כזה, אז אולי זה יהיה גורם - - -
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, הגיע ילד לרופא.
יפעת שאשא ביטון: בואו עכשיו אני אכנס לנעליים של הרופא.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מצדיקה אותו אבל הוא אומר, אני עכשיו אדווח לרווחה, אדווח למשטרה, אחר כך אני גם אצטרך להעיד.
יפעת שאשא ביטון: אני נכנס עכשיו פה בין המשפחה.
יפעת שאשא ביטון: לא מתאים.
יפעת שאשא ביטון: או שהוא יכול להעביר למרכז ההגנה ישירות בלי לעבור דרככם?
<חוה לוי: הוא יכול.
<חוה לוי: על זה בדיוק אני מדברת.
<ד"ר איריס לייטרסדורף: אבל אני לא חושבת שיש את המידע הזה.
<חוה לוי: אבל זה בדיוק מה שד"ר ורד עזרא הבטיחה, שהיא תוציא מכתב שמחדד את העניין הזה וגם מלמד אותם שקיים מרכז כזה ושיפנו.
<חוה לוי: לא אכפת לי למי שיפנו, רק שיפנו.
<ורד וידמן: אם יש חובת דיווח, אז הרופא, אין לו שיקול דעת בכלל.
<ורד וידמן: זה צריך להיות ברור, ואז יש לו שתי אפשרויות לדיווח, או למשטרה או לעובד סוציאלי לפי חוק.
<ורד וידמן: במרכז ההגנה פשוט שניהם יושבים שם.
<ורד וידמן: זה הכול.
<ורד וידמן: זה אותו דיווח.
<חוה לוי: זה לא נתון לשיקול דעת, זה רק מן מודל ביניימי כזה שאולי מקל, אבל זה לא במקום.
<ורד וידמן: הבעיה שלא רק חובת דיווח צריך.
<ורד וידמן: הם צריכים להיות ערניים - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים פה רגע סביב הנושא של פגיעות מיניות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתכנס.
יפעת שאשא ביטון: יהיה לנו רגע יותר נוח בשיחה כי אנחנו יודעים שהמורכבויות הולכות ומתרבות ככל שאנחנו מתרחבים.
יפעת שאשא ביטון: בסיפור של פגיעות מיניות צריך ליצור מצב שבו רופא מעביר דרככם.
יפעת שאשא ביטון: יש הנחיה של משרד הבריאות שכולם יעברו הכשרה שנוגעת לפגיעות מיניות, לזיהוי, לאיתור וכו'.
יפעת שאשא ביטון: שיהיה נוהל או איך שתרצו לקרוא לזה, אני כבר לא נכנסת לניואנסים של ההגדרות, שפשוט רופאים שמזהים או רק חושדים, שיעבירו למרכז הגנה, שמרכז הגנה יטפל בהם.
יפעת שאשא ביטון: הם לא מתעסקים עם המשטרה, לא עם הרווחה, לא עם כלום.
יפעת שאשא ביטון: שיתנו את המידע.
יפעת שאשא ביטון: הם כבר ידעו מה לעשות איתו ואז זה גם קצת משחרר אותנו מהלחץ של מה יקרה בתהליך שאחר כך.
יפעת שאשא ביטון: אני טועה, שוש?
<שוש תורג'מן: את לא טועה.
<שוש תורג'מן: הלוואי שיתייעצו, יעבירו.
יפעת שאשא ביטון: ואז אתם עושים את הבדיקה.
<דליה לב שדה: אפשר גם להגיד למשפחה עצמה לפנות למרכז ההגנה.
<שוש תורג'מן: אני מתנצלת שאני עוזבת.
<חוה לוי: צריך להגיד משהו על זה, לנצל את ההזדמנות.
<חוה לוי: שוש מסיימת את העבודה במרכז, עוזבת אותנו לטובת האתגר הבא שהיא לקחה על עצמה.
<חוה לוי: רק לשבח את מה שעשית, את זה שהיית מורה נבוכים גם למרכזים האחרים, שכולם באו ללמוד ממך, על היכולת להראות את פריצת הדרך המיוחדת הזאת.
<חוה לוי: תודה.
<שוש תורג'מן: באמת זה כל כך חשוב, גם השיח והשאלות.
<שוש תורג'מן: זה מקום שיש לנו עוד הרבה מה ללמוד, אבל תודה רבה.
<חוה לוי: תודה לך.
<רחל דניאלי: נשאל את הפרקליטות?
<חוה לוי: היא הלכה.
<חוה לוי: מה רצית לשאול אותה?
<רחל דניאלי: רציתי לשאול אותה, היא אמרה דברים מאוד מדהימים על בני משפחה.
<קריאה: תשאלי.
<רחל דניאלי: זו תפיסה שונה ממרכזים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: מעניין אותי מה השאלות.
<חוה לוי: את יכולה רק להציג את עצמך?
<רחל דניאלי: רחל מהסניגוריה.
<רחל דניאלי: מבחינת פגיעות בתוך המשפחה, במיוחד בנכים אני מדברת, שזה מקרים הכי קשים, אין מה לעשות, אז במרכזים אחרים שמעתי, וזה רציתי לשאול את הפרקליטה, ברגע שהגעת למרכז זה כמו משטרה, זאת אומרת הגענו אחרי ועדת הפטור.
<רחל דניאלי: אמרו, אין לנו בכלל אפשרות לעשות ועדת פטור.
<רחל דניאלי: היא ישר באה ואמרה שבגלל האוכלוסייה שיש שם, - - - , אז האם זה משהו מיוחד למרכז הזה או באמת יש אפשרות כזאת כן - - - ?
<רחל דניאלי: אין מה לעשות, הסיטואציה הזאת שההורים עם שני ילדים, כשהם צריכים לבחור, זה נורא, ואז או שלא מגיעים או שמגיעים ואחר כך הם בוכים לדורות.
<רחל דניאלי: זו תקופה קשה וארוכה לכל משפחה.
<רחל דניאלי: הם אומרים, למה אמרו לנו להגיע לכאן?
<רחל דניאלי: אנחנו לא מאמינים שעשינו את זה לילד שלנו, כי המסלול הוא מייד להליך הפלילי וזה מאוד קשה.
<רחל דניאלי: כשהיא דיברה, אז אמרתי, הנה, זה משהו אחר שאנחנו שומעים, אז יש להם כזה מסלול, זאת אומרת, אפשר למרות שמגיעים למרכז ההגנה, ללכת לוועדת פטור - - - , כי זה הדבר היחיד.