GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<סימה דהאן: בכל שבוע כמה תלמידים מקבלים תעודת הערכה כיתתית על התנהגויות חברתיות חיוביות, וכמובן מסבירים גם למה.
יפעת שאשא ביטון: אני אקח רגע את התפקיד של הציניקנים, ואני אשאל: מאיפה השעות?
יפעת שאשא ביטון: אתם מדברים על זה שזה בנוי בתוך המערכת, שזה הכי נכון שיקרה, כי אי-אפשר לפרק את זה, זה לא יכול להיות משהו שהוא פרויקטלי, זה לא חד-פעמי, זו לא נגיעה אחת, אלא זה משהו שצריך להיות תהליכי כחלק מאורח חיים של בית-הספר.
יפעת שאשא ביטון: מאיפה השעות?
<מיכל רוזנשיין: יש שעות, לכל מנהל בית-ספר יש גמישות פדגוגית, ויש לו אפשרות.
<מיכל רוזנשיין: לדוגמה, הכנסנו בתוך בית-הספר, בתוך מערכת השעות של כיתות ה' ו-ו' שעה שנקראת "בטוחים ברשת".
<מיכל רוזנשיין: הרי כולנו אומרים שהסכנות נכנסות לרשת האינטרנט, נכון?
<מיכל רוזנשיין: אז איך נטפל בזה?
<מיכל רוזנשיין: על הדרך?
<מיכל רוזנשיין: נגיד למורה: על שעת החינוך האחת שיש לך שם תטפל גם בזה וגם בזה וגם בזה?
<מיכל רוזנשיין: לא.
<מיכל רוזנשיין: אתה חייב להכניס את זה לתוך המערכת כשאתה רוצה שמורה יפגוש את הלבן של העיניים ויראה את הילדים וידבר אתם אחד לאחד וישמע את המצוקות שלהם.
<מיכל רוזנשיין: אם לא תעגן את זה במערכת השעות בשעה שנקראת "מעגלי שיח" אתה לא תשמע את הדברים האלה.
<מיכל רוזנשיין: אז יצרנו שעה שיועצת ומחנכת נכנסות יחד, הקצנו בתקן הרבה.
<מיכל רוזנשיין: תחשבו, לכל כיתה על שעה אחת יועצת ומחנכת ביחד, שעה קבועה במערכת לאורך כל השנה שבה הם יושבים, ושומעים אותם ומדברים גם על ערכים וגם על קשיים וגם על הצלחות, ונותנים במות לילדים.
<מיכל רוזנשיין: אבל חייבים לעגן את זה בשגרות בית-ספריות, אחרת זה לא יקרה.
<סימה דהאן: זה לא זבנג וגמרנו, זה צריך להיות תהליכי.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת, אבל היה חשוב לי שאתם תגידו את זה.
<מיכל רוזנשיין: תודה.
<סימה דהאן: ברור.
יפעת שאשא ביטון: כי כשאתם אומרים את זה מהשטח זה נשמע הרבה יותר טוב מאשר כשאני אומרת את זה.
יפעת שאשא ביטון: זה גם מרגש מאוד שיש את המקומות שכן מבינים כמה זה חשוב כחלק מההוויה הבית-ספרית, ולא מטפלים כשקורה.
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו יודעים שכשקורה ואין את הכלים לאורך כל הדרך אז גם לא תמיד מטפלים או יודעים איך לטפל.
יפעת שאשא ביטון: וזה מאוד מרשים, ואני שמחה.
יפעת שאשא ביטון: ואני מקווה שנצליח להוציא את זה החוצה, נחשוב אחר כך איך לקחת ולהפיץ את זה.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שיש מקומות נוספים שאם הם יראו שזה אפשרי אז גם הם ירצו להיות חלק.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה גם לסימה וגם לרוני, וכמובן למיכל.
<הילה סגל: ורד ממחוז דרום, בבקשה.
<ורד גיל: אני אציג תוכנית שפתחנו בתחילת השנה שהיא בעצם תוכנית שמבוססת על התוכנית שגם הבנות כאן הציגו, פיתוח אחריות אישית וחברתית והתמודדות עם בריונות, כשבעצם אני אתחיל מההיסטוריה.
<ורד גיל: התכנסנו בעיריית באר-שבע, המפקחת של היועצות ואנשים בכירים בעירייה, וחשבנו ביחד איך אפשר להגיע ליותר תלמידים ולקדם את החלקים המיטביים, את האקלים בבתי-הספר.
<ורד גיל: ואז החלטנו לקחת את תלמידי שכבה כיתות ז' בכל העיר ולבנות סמינר עמיתים לתלמידים האלה, שהם יהיו השגרירים למניעת אלימות ולהתמודדות עם בריונות.
<ורד גיל: יצרנו קבוצה מכל היועצות של כל בתי-הספר, וזה בעצם כלל שישה בתי-ספר על-יסודיים ושני בתי-ספר לחינוך מיוחד.
<ורד גיל: עשינו איזושהי חשיפה של התוכנית ליועצות, לאחר מכן היועצות הגיעו לבתי-הספר וגיבשו תוכנית של עמיתים, של שגרירים, התחילו לעבוד עם הקבוצה, כשבכל בית-ספר היו בין שמונה ל-16 שגרירים בכל קבוצה.
<ורד גיל: לאחר אולי שניים-שלושה מפגשים בכל בית-ספר בנינו סמינר עמיתים, שבעצם בסמינר עשינו מעין חשיפה גדולה לתחום, כשבנינו שם גם סדנאות, והיו שתי הרצאות בנושא.
<ורד גיל: ולאורך השנה, מדצמבר פעם בשבוע היועצות נפגשו עם השגרירים, עם העמיתים, עבדו אתם על כל החלקים שנמצאים בחוברת, ולא רק, על החלק של ערכים, התמודדות עם בריונות, כל הנושא של העומדים מן הצד, המקום שלנו כחבר בקבוצה, כוחה של הקבוצה, הנושא של דחייה חברתית והמקום שלי.
<ורד גיל: לאחר כמה מפגשים אותם נציגים, שגרירים, הגיעו לכיתות והעבירו מפגשים וסדנאות לחברים שלהם.
<ורד גיל: אז הייתה לנו מניפה מאוד מאוד רחבה, ואנחנו יכולים לומר שהגענו במהלך הזה ללמעלה מ-100 שגרירים, כשבעצם הם נכנסו והגיעו ללמעלה מ-1,400 תלמידים, כשזה לא היה מפגש אחד.
יפעת שאשא ביטון: וכל זה בבאר-שבע, נכון?
<ורד גיל: כן, זה בעיר באר-שבע.
<ורד גיל: זה לא מפגש אחד, אלא היו כמה מפגשים.
<ורד גיל: ולמשל, בשבוע גלישה בטוחה שחל בתחילת פברואר הכנסנו גם את הנושא של התמודדות עם בריונות דרך הרשתות החברתיות.
<ורד גיל: אני יכולה לומר שהיועצות המשיכו לעבור מפגשים עם המדריכה שלנו, הנציגה שהובילה את זה, יחד אתי ועם המפקחת של הייעוץ במחוז.
<ורד גיל: כל פעם גם העברנו להן חומרים וגם שאלנו אותן מהשטח מה קורה, מה הן עוד היו רוצות, מה הילדים מבקשים, ובעצם אלו היו הנקודות שהמשכנו והתקדמנו אתן.
<ורד גיל: דבר נוסף שעשינו בתוך בתי-הספר, לאחר שהיועצות עברו מעין מיני השתלמות, הן עשו גם השתלמות למחנכים של כל כיתות ז', כשגם השגרירים נכנסו לכיתות יחד עם המחנכים שגם עברו סדנאות בנושא עם היועצת.
<ורד גיל: ובעצם זאת הייתה מניפה מאוד מאוד רחבה, שהמהות היא הכשרת מתבגרים כקבוצת מנהיגות חושבת, יוזמת ופעילה, בהנחיית תלמידים בני גילם, לפיתוח וחיזוק עמדות התומכות בבחירה של הכלי המיטבי המקדם ערכים של כבוד, סובלנות, מניעת אלימות ודחייה חברתית.
<ורד גיל: ואני יכולה לומר שלפני שבוע וחצי התקיים מפגש סיכום של היועצות, והן אמרו שהתוכניות הייתה מאוד מאוד מוצלחת.
<ורד גיל: הן הרגישו שהן מצליחות להגיע למניפה מאוד מאוד רחבה גם של המחנכים, לרתום אותם לעשייה, וגם של התלמידים.
<ורד גיל: והם רוצים שבשנה הבאה נמשיך את המפגשים ונפתח תוכנית על לתלמידי כיתות ח'.
יפעת שאשא ביטון: באמת רציתי לשאול, תוך כדי שדיברת שאלתי למה רק שכבה אחת, ואז אמרתי, אוקיי, חטיבת ביניים מתחילים בשכבת ז', אז בעצם כל מי שנכנס למערכת עובר את התהליך.
יפעת שאשא ביטון: אבל השאלה היא מה קורה כשהם מגיעים ל-ח', האם משמרים אותם בתוך הלופ הזה?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אפילו לא בתוכנית ייחודית, אלא הם כבר שגרירים, הם כבר מכירים את העבודה, הם צריכים לקבל איזשהו תפקיד כמי שמסייע במערך כולו, כי יש לנו גם את ז' וגם את ט'.
<ורד גיל: את צודקת.
<ורד גיל: זה בדיוק מה שהיועצות אמרו.
<ורד גיל: הן אמרו: בואו נמשיך, לא נשאיר את זה, הייתה שנה והסתיימה, בואו נמשיך לכיתה ח'.
<ורד גיל: והחשיבה שלהן הייתה שבעצם השגרירים של ז' אחר כך יחנכו את השגרירים של כיתה ז' שתיכנס, כשהם כבר יהיו ב-ח'.
<ורד גיל: והם ימשיכו לעשות איזשהן פעילויות כשגרירים בתוך הכיתות של תלמידי כיתה ח'.
<ורד גיל: אני חייבת לומר שזה היה גם איזשהו פיילוט עירוני שבעצם משרד החינוך, אנשי שפ"י הובילו, אבל זה היה פיילוט.
יפעת שאשא ביטון: מה התפקיד של השגרירים האלה מלבד להיכנס לכיתות ולשוחח עם עמיתים?
<ורד גיל: אני יכולה לתת דוגמה מבית-הספר שלי שהוא בית-ספר לחינוך מיוחד, התלמידים הם בעלי פיגור קל.
<ורד גיל: קודם כול הייתה עבודה עם הקבוצה, העלאה של הדימוי שלהם, של הביטחון שלהם, כל החלקים שמניתי כאן לפני, של התמודדות עם בריונות.
<ורד גיל: וזה לא רק הכניסה לכיתות והעברת המסרים החינוכיים, אלא אנחנו יכולים לראות את השגרירים האלה בהפסקות, ילדים מתעמתים, הם יכולים לגשת, הם יכולים להגיד לו: רגע, בוא תפנה עכשיו למורה התורן, דברים שהם מעבר לזה.
יפעת שאשא ביטון: והם עושים את זה?
<ורד גיל: כן, אני יכולה לומר שאצלי בבית-הספר, ושמעתי גם לגבי היועצות שדיברו בבתי-הספר הרגילים, אז הן אמרו שזה נמשך גם בשעות אחר הצוהריים, בחלקים של הרשתות החברתיות, שיש עוד איזשהו תפקיד שהם קיבלו על עצמם.
<ורד גיל: אבל זה משהו שהפך להיות יותר לאורח חיים, כי בעצם תוכניות של כישורי חיים, אני יכולה להגיד שהתוכנית הזו של "גיבורי אל" היא כבר למעלה משנתיים או שלוש, היא פזורה ברחבי הארץ, היועצות עברו השתלמויות והן מעבירות אותה.
<ורד גיל: לקחנו את זה לפריסה רחבה יותר, מה שאנחנו עושים זה נישה אחת מתוך מערך שלם של כישורי חיים.
יפעת שאשא ביטון: נכון, כי הסיפור הגדול זה לא ללמד את התוכנית או להטמיע אותה.
<ורד גיל: ממש.
<ורד גיל: זה להעצים את התלמידים.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הגדול זה ליישם את מה שיש בה כחלק מאיזשהו אורח חיים בית-ספרי, ושם אנחנו לא תמיד, לא בכל המערכת.
יפעת שאשא ביטון: ועובדה, אנחנו נותנים דוגמאות למקומות שבהם כן לקחו את זה ועשו עם זה משהו משמעותי אל מול יתר המערכת.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שהחזון שלנו צריך להיות – והוא לא איזה חלום רחוק – שהמערכת כולה תתנהל כך.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שכשאנחנו נצטרך לספר שקורה איזשהו תהליך במערכת החינוך זה יהיה כלל מערכתי, ולא באיים שהצליחו בעצם להתגייס ולעשות את זה כמו שצריך.
<ורד גיל: זו תהיה שפה שנלמד גם את התלמידים.
<ורד גיל: ואני אומרת שגם הרתימה של היועצות ושל המחנכים הייתה מאוד מאוד משמעותית בתוך כל התהליך הזה, ושזו תהיה שפה בית-ספרית.
יפעת שאשא ביטון: יש נציגים נוספים?
<הילה סגל: כן, יש פה צוות בית-ספרי, היה את ורד יועצת ומדריכה, ויש פה את חבי גבע שהיא מפקחת על היועצות בעיר פתח-תקווה.
<חבי גבע: שלום, אני רוצה להתייחס לתהליך עירוני שעשינו בעיר פתח-תקווה שנוגע בנושא של פיתוח שייכות ומניעת דחייה חברתית, כשאני רוצה לשים שתי הנחות יסוד.
<חבי גבע: קודם כול, הנושא של בריונות ודחייה חברתית זו בעיה של חברה שלמה, זו לא בעיה נקודתית.
<חבי גבע: והדבר השני, שונה הטיפול בין יצירת תשתית אקלימית טובה, מיטיבה, אורח חיים שיש בו שיתוף, לטיפול נקודתי באירוע בריונות.
<חבי גבע: אלו שתי אוריינטציות שונות, ואני חושבת שהטיפול בהן הוא שונה.
<חבי גבע: אני רוצה להציג תהליכים, ומה שרואים פה בתמונות זה באמת - - -
יפעת שאשא ביטון: ואני אשמח דווקא שתיקחי את הטיפול.
<חבי גבע: אז אני אתייחס גם וגם, בסדר?
<חבי גבע: זה מופיע פה בהתייחסות.
יפעת שאשא ביטון: בסוף כולנו רוצים שיהיה טוב, אבל תכלס כשקורה איזשהו משבר מה אנחנו עושים.
<חבי גבע: אז באופן תשתיתי אני רוצה להגיד שהעבודה היא בקווים מקבילים עם מורים, עם הורים, ועם תלמידים.
<חבי גבע: אי-אפשר אחרת.
<חבי גבע: כי אחרת השפה לא מחלחלת אצל כולם.
<חבי גבע: פגיעה חברתית של ילד קשורה גם להתייחסות של כל המבוגרים בחיים שלו – גם בית-ספר, גם ההורים שלו, וגם החברים שלו.
<חבי גבע: אני רוצה להתייחס קודם לעבודה, העבודה היא עבודה משותפת.
<חבי גבע: אני חושבת שמה שיש בעיר פתח-תקווה, יש איזושהי חבירה של הרשות, של השפ"ח, של הייעוץ, יחד להובלת תהליכים.
<חבי גבע: אתייחס לשני תהליכים של בניית אקלים וגם להתמודדות באופן ספציפי עם קשיים.
<חבי גבע: שני מנגנונים עיקריים של בניית אורח חיים בריא שאני רוצה להתייחס אליהם.
<חבי גבע: אחד זה התוכנית "אל תלעגו לי", שזו תוכנית שפותחה במט"ח ומתעסקת בכל העניין הזה של מניעת לעג והצקה.
<חבי גבע: אנחנו עושים אותה בכל כיתות ג', ד', בבתי-הספר היסודיים בעיר פתח-תקווה, ובעצם המטרה היא לייצר איזושהי שפה של שיתוף ברגשות בכיתה.
<חבי גבע: כשיש לילד אפשרות לשתף ברגשות שלו בכיתה ולדבר על המצוקות שלו זה נורמות.
<חבי גבע: זה נורמות שצריך ליצור אותן מכיתה ג', ד'.
<חבי גבע: בכל בתי-הספר היועצות קיבלו עכשיו - - -
יפעת שאשא ביטון: נורמות שצריך ליצור אותן מכיתה א'.
<חבי גבע: נכון.
<קריאה: מהגן.
<קריאה: את יודעת כמה מעליבים בגן?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פוגשים אותם באמצע.
יפעת שאשא ביטון: אני פה עם מורות, אז שלא יגידו שאני עוד פעם הולכת לגננות.
<חבי גבע: את צודקת.
<חבי גבע: גם דיברת על הטמעה, ובעיני זה המוקד הכי משמעותי, אז אני רוצה להתייחס ל-ג', ד', במקום שמתחילים להיווצר הקשרים החברתיים.
<חבי גבע: הם נוצרים עוד בגן, אבל בכיתה ג', ד', אנחנו כבר יכולים לדבר אתם על הקשרים החברתיים, ושם אנחנו עושים איזשהו תהליך שנוגע באפשרות שלהם לדבר באופן חופשי בכיתה, באופן כזה שהוא יכול לדבר על המצוקות.
<חבי גבע: ובאמת התוכנית הזאת לאט לאט חושפת את התחושות של הילדים בתחושות של לעג והשפלה, אבל זה עבודה עם כיתה שלמה.
<חבי גבע: בתהליך הזה הכשרנו מורים ומנהלים, וכולם הכירו, וליצירת אמפטיה, ואיך אנחנו מתמודדים עם קונפליקטים, ואיך אנחנו מווסתים את הכעס, ואיך אנחנו מעוררים את האמפטיה של הילדים למצוקה של ילדים אחרים.
<חבי גבע: ובעיקר, איך אנחנו מעודדים ילדים – ואת זה אנחנו תמיד שומעים, ילדים שיושבים על הגדר ונמצאים במקום של המחזק או הלא שייך – איך אנחנו מעודדים אותם ונותנים להם כוח לגנות את האלימות.
<חבי גבע: אז זאת התוכנית שקשורה לכישורי חיים.
<חבי גבע: אני רוצה להגיד שהיא הצליחה ביסודי, ובאמת הצלחנו להוריד את הערכים של הבריוניות והיחסים החברתיים הטובים, אז בעל-יסודי בכיתות ז' – דרך אגב, לא סתם בחרתם ז' ואנחנו ז', זאת הכיתה הכי פגיעה, הילדים בכיתה ז'.
<חבי גבע: עשינו סטטיסטיקה עירונית פשוטה שאפילו אחוזי האמירות האובדניות בכיתה ז' גדולים יותר, כי בעצם הילדים עושים מעבר מאוד מאוד גדול, הם משתלבים, ויש להם איזו פנטזיה לעולם טוב יותר, ולא תמיד זה קורה.
יפעת שאשא ביטון: חלק מהתהליך האישי של התבגרות והכול ביחד.
<חבי גבע: כן, הם נכנסים לגיל ההתבגרות.
<חבי גבע: ואני רוצה להגיד שבכיתה ז' מאוד מאוד חשוב – ועשינו שם תוכנית, כשבדקנו את זה, כל היועצות אמרו שהן עושות את זה גם ברמת מורים וגם ברמת כיתות בתוך שיעורי חינוך אישי שיש לנו בכיתה ז'.
<חבי גבע: התוכנית השנייה שאני רוצה להתייחס אליה – רק את זה אני אסיים וזהו – זאת התוכנית "חמש על חמש" שנמצאת בכל בתי-הספר היסודיים ועכשיו גם בחטיבות.
<חבי גבע: זו בעצם חלוקה של הכיתה לחמש קבוצות או שש קבוצות של חמישה ילדים, חמישה מפגשים, שהעניין הוא שהמורה מרשתת מחדש את הכיתה.
<חבי גבע: ילד שיש לו בעיה של דחייה חברתית יש לו תפקיד בתוך הכיתה.
<חבי גבע: הדרך היחידה שלנו – וסלמיוואלי מתייחסת לזה מאוד – הדרך היחידה של מורה מיומן שרוצה להתמודד עם דחייה חברתית, הוא צריך לרשת מחדש את הכיתה, להושיב את הילד עם ילדים שהם לא חברים שלו כדי לאפשר לו מוביליות בתפקידים.
<חבי גבע: מה שאנחנו עושים זה כך, אני ממש לימדתי את היועצות, לרשת מחדש כיתות שלמות כדי שילמדו את המחנכים על מנת שהילדים ישבו עם ילדים שהם לא חברים שלהם, ויוכלו לייצר איזושהי תנועה ולא אותה ציפייה שכל הזמן יש להם כשהם קמים בבוקר וכבר מצפים מהם להיות מה שהם, ואז אין להם איזושהי יכולת תנועה.
<חבי גבע: אפשר להראות את הסרט הזה?
יפעת שאשא ביטון: ואז הם מקבלים תפקידים בתוך הרישות החברתי או משימות שמעצימות אותם?
<חבי גבע: כן.
יפעת שאשא ביטון: או שהם צריכים עכשיו לבנות רשת חברתית חדשה?
<חבי גבע: אני יכולה להראות לכם, הבאתי סרטון קצר שעשינו על התוכנית הזאת, שבעצם הילדים יכולים להביא את החוזקות שלהם, להביא חלקים אחרים מהם, כי הרבה פעמים הם פשוט תקועים.
יפעת שאשא ביטון: אבל הם צריכים לעשות את זה לבד או שהמורה מלווה?
<חבי גבע: המורה מבנה את זה.
<חבי גבע: (הקרנת סרטון)
יפעת שאשא ביטון: בסוף המורה מרוויחה.
<חבי גבע: הקשר בין התלמידים, אני רוצה להתייחס לזה, שבגלל שהילדים הם לא חברים, האפשרות שלהם להכיר – לא כל ילד במערך של שיעור שלם שיש בו אפילו 20 תלמידים יכול לבוא עם הרגשות הכי פרטיים שלו.
<חבי גבע: העניין של פגיעה חברתית הוא קשה.
<חבי גבע: עכשיו אני רוצה להתייחס לעניין של הפגיעה.
<חבי גבע: אני כמפקחת על הייעוץ מקבלת הרבה פעמים אירועים, ויחד עם השפ"ח יש לנו מנגנון של היוועצות עירונית שמתעסק גם בנושאים החברתיים.
<חבי גבע: יותר מזה, השירות הפסיכולוגי יצר קבוצות חברתיות לילדים שיש להם קשיים חברתיים, שיוכלו לעבור איזשהו תהליך.
יפעת שאשא ביטון: אבל מה עושים הילדים האלה?
יפעת שאשא ביטון: בסוף הילד מגיע לבית-ספר בבוקר – אתם יכולים להיוועץ בכל מיני מסגרות, הכול בסדר, יפה – מה קורה אם הילד מגיע בבוקר, אם הוא בכלל רוצה להגיע?
יפעת שאשא ביטון: מה עושים אתו?
יפעת שאשא ביטון: מי לוקח?
יפעת שאשא ביטון: מי מחזק אותו?
יפעת שאשא ביטון: מי פתאום עושה הפוך על הפוך ושם אותו פתאום בראש פירמידה כדי שאנשים יבינו שהוא יכול להוביל?
<חבי גבע: אני רוצה להתייחס לנושא של טיפול נקודתי.
<חבי גבע: כשקורה מקרה כזה – והוא קורה, וכל התשתיות האלה לא מונעות מקרים, כי המקרים כל הזמן קורים – אני חושבת שהדבר החשוב שבעצם יצרנו בעבודה עם הצוותים ועם היועצות זה קודם כול לראות את זה כבריוניות.
<חבי גבע: חרם זה בריונות ואלימות לכל דבר וצריך לעשות גבול מאוד מאוד ברור, זה השלב הראשון.
<חבי גבע: השלב השני בעיני צריך לחזק את הילד, ולעבוד גם עם החברה וגם עם הילד.
<חבי גבע: אף פעם זה לא עוזר שעובדים רק עם הילד או רק עם החברה, העבודה צריכה להיות משולבת.
<חבי גבע: הרבה פעמים ילד מתחזק ואז אנחנו מעבירים אותו כיתה כדי להתחיל מחדש במקום אחר.
<חבי גבע: העבודה משותפת גם עם הילדים בכיתה, גם עם הרישות האחר של הכיתה, וגם עם הילד.
יפעת שאשא ביטון: זה נוהל כזה של ילד שעובר חרם?
<חבי גבע: לפעמים.
<חבי גבע: זה לא נוהל.
<חבי גבע: אני אומרת שבמצבים מסוימים לפעמים ילד עושה תהליך, מתוך השטח אני יודעת, והוא מגיע למקום שהתפקיד שלו קבוע.
<חבי גבע: אנחנו עובדים עם הילדים, אבל הרבה פעמים אחד הפתרונות הטובים זה לייצר מסגרת חדשה.
יפעת שאשא ביטון: יש מצבים שזה נכון.
<חבי גבע: יש מצבים שזה הדבר הכי נכון.
<חבי גבע: והמקום האחרון שאני רוצה להתייחס אליו זה ההורים.
יפעת שאשא ביטון: תכף גם אתייחס לזה.
<חבי גבע: אני רוצה להתייחס לדבר האחרון שזה ההורים.
<חבי גבע: עשינו סדנה לכל ההורים, במקביל לתוכנית "אל תלעגו לי", של התמודדות של הורים עם קשיים חברתיים של הילדים שלהם, ובעצם מה בכוחם של ההורים לעשות ולהתמודד.
<חבי גבע: גם נתנו להם כלים פרקטיים, והרבה הורים רצו להמשיך את התהליכים האלה, נחשפו על זה, באמת, עשרות ואולי מאות – הרבה מאוד הורים, אני לא יודעת להגיד במספרים, בכל בתי-הספר היסודיים, שנתנו להם כלים להתמודד עם הדחייה.
<חבי גבע: וגם בית-ספר פתח כל הזמן את האפשרות שלהם לבוא ולהתייעץ ולקבל עזרה בתוך בית-ספר לעניין הזה.
יפעת שאשא ביטון: אגב, ההורים עוברים את המשבר יחד עם הילד.
<חבי גבע: זה קשה.
<מיכל רוזנשיין: זה מחזיר אותם לזיכרונות ילדות גם שלהם.
יפעת שאשא ביטון: כן, נכון, חלקם חוו את זה.
<חבי גבע: הבאנו פה סרטון שילדים עשו על מצב כזה, כמה קושי ההורה עובר.
<חבי גבע: זה קשה ביותר, יש תחושה של חוסר אונים.
<חבי גבע: והסדנאות האלו היו בשביל להגיד להורים: יש לכם מה לעשות, אתם משמעותיים, אתם יכולים לחזק.
<חבי גבע: העיקרון של לחזק את הילד נכון אצל כל המבוגרים, לא לתת לו הרגשה שמתאכזבים ממנו, ובאמת לעזור, גם מול בית-הספר וגם מול הילד באופן פרטני.
<הילה סגל: רק להגיד משפט.
<הילה סגל: העניין של דחייה חברתית הוא סוג של רצף, ואם יש מנגנונים, כמו שהוצגו כאן, שמצמצמים את ההחמרה וההסלמה, ההתערבות - - -
יפעת שאשא ביטון: את יכולה למנוע את זה מההתחלה.
<הילה סגל: אפשר להתערב הרבה יותר מוקדם ולהקטין את - - -
<חבי גבע: אז בנתונים העירוניים שלנו אפשר לראות שהמצב העירוני, גם בבריונות וגם בנושא של יחסים חברתיים, הוא טוב יותר במעט מהממוצע הכללי.
<חבי גבע: עדיין יש לנו עוד הרבה מה לעשות ויש גם עליות וירידות בתוך זה, זה לא אידיאלי.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של חרם הוא סיפור קשה בחברת הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, גם אנחנו לא מאוד תורמים כחברת מבוגרים עם איך שאנחנו מתנהלים בבריונות שלנו, בשיח שאנחנו מנהלים גם ברשתות וגם בכלל, גם בתוך המציאות הבית-ספרית, שיח של הורים מול מערכת, ובסוף בסוף הכוחניות איפשהו תופסת מקום של הילה.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת אולי לנקות מעצמי את הסיפור הזה, אבל הוא חוזר לי בכל פעם שאני שומעת אתכם.
יפעת שאשא ביטון: אחד המקרים שליוויתי, שיכולתי לראות את כל הטעויות האפשריות, בסופו של דבר נכון, הפתרון הכי נכון היה להזיז את הילדה לכיתה אחרת.
יפעת שאשא ביטון: ילדה מקסימה מקסימה, אנטי-תזה מוחלטת למה שכמובן הפכו אותה.
יפעת שאשא ביטון: זוג בנות בריוניות סדרתיות, זאת אומרת, זה לא איזשהו משהו שתפסו אותו אחרי שהוא כבר היה מפלצתי, אלא יכלו להרוג אותו כשהוא עוד היה קטן, והתהליך פשוט התנהל בצורה לא נכונה.
יפעת שאשא ביטון: כחלק מהתהליך אותן בנות פוגעות קיבלו תעודת הצטיינות חברתית, כי אולי אם הן יקבלו חיזוק חברתי חיובי אז הן גם ידעו להתנהג כמו שצריך, אבל ברור לכם שזה הפוך לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: זה הפוך במסר לבנות האלה, זה הפוך במסר לבת שנפגעה, כי זה הופך אותה לעוד יותר חלשה ועוד יותר קורבן, וזה גם מסר שגוי לחלוטין לכל מי שמסתכל מסביב ואומר: רגע, אם הן קיבלו תעודת הצטיינות חברתית אז אולי זאת הנורמה וכך צריך להתנהג כדי להצליח.
יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר הילדה הזו אחרי הרבה שיחות והתייעצויות והכול הוחלט שהיא עוברת כיתה, היא החליטה שהיא עוברת כיתה.
יפעת שאשא ביטון: ובתהליך של המעבר באה אליה מנהלת בית-הספר ואמרה לה: חשוב לי שתעשי פרידה מהכיתה, שזה בסדר, אבל בפרידה את תגידי שבית-ספר החליט בשבילך שאת עוברת כיתה, שזאת הייתה המכה הראשונה.
יפעת שאשא ביטון: ברור שלא הסכמנו בשום פנים ואופן שזה יקרה, וביקשו ממנה כמובן להביא עוגה והכול.
יפעת שאשא ביטון: אז העוגה בסדר, אני עם עוגות תמיד בסדר, לא משנה למי.
יפעת שאשא ביטון: לעשות את התהליך של הפרידה בצורה מסודרת גם זה בסדר, אבל זאת הנקודה שבה יכלו להעצים את הילדה ביוזמת בית-הספר, שהילדה בחרה, שהילדה רוצה להתחיל דף חדש, שהילדה רוצה שינוי.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, היה אפשר למצוא במונחים מקצועיים אפילו יותר טובים את התהליך הזה.
יפעת שאשא ביטון: ואני שמה את הדוגמה הזו כאן כדי שנבין שלצד כל הרצון הטוב שלנו לייצר מסגרת, בסוף אנחנו מתנהלים מול מקרים פרטניים, ואם שם לא נדע לנהל את זה נכון, אז אנחנו או שנגיע לזה שזה כבר מפלצתי או שנאבד את הילדים האלה בדרך, ואתם עוד חברה שלמה, כי בסוף כולם – וראינו את זה גם בשקפים – כולם בסוף מושפעים מהתהליכים האלה שקורים.
יפעת שאשא ביטון: אז היה חשוב לי שזה יהיה כאן גם בחלל החדר, שנזכור שאלה הילדים שאנחנו מדברים עליהם.
יפעת שאשא ביטון: אגב, הילדה פורחת בכיתה חדשה, פורחת, מאוד דומיננטית, מאוד מרוצה בעצמה, זאת אומרת, בתחושה האישית שלה אני חושבת שזה עשה לה רק טוב.
יפעת שאשא ביטון: אבל לחשוב על שבעת מדורי הגיהינום שהיא הייתה צריכה לעבור כדי להגיע למקום הזה, כשיש כאן מערכת שלמה מאחוריה שיכלה לצמצם את זה.
יפעת שאשא ביטון: היא יכלה לצמצם בזמן, היא יכלה לצמצם בתחושות, ולא ידענו לעשות את זה, אז חשוב לי שזה יהיה פה.
<הילה סגל: נעבור לטבריה.
<טינה ששון: בתאל היא היועצת, מלכת אסתר שלנו כמו שכולם רואים.
יפעת שאשא ביטון: נראית ילדה בעצמה.
<טינה ששון: נכון.
<טינה ששון: אני רוצה דווקא להתחיל מסיפור אישי שלי.
<טינה ששון: אני כילדה הייתי ילדה מבריקה, את זה רואים עד היום, זה ברור, דעתנית ברמה מעצבנת שעצבנה את כל המורים בלי יוצא מן הכלל, וחלקים שלמים שלי היו צריכים להישאר מעבר לגדר כשנכנסים לבית-ספר.
<טינה ששון: זה לא היה שלי.
<טינה ששון: בכיתה ז' החלטתי שאני אהיה מורה, ואחרת, ושהילדים עם כל החלקים, לכל אחד יש את אותו gauss עם דברים מעולים, דברים על הפנים, והרוב באמצע.
<טינה ששון: והמטרה, קודם כול שכל אחד ידע שיש לו את הצדדים המאוד חזקים, ולא משנה כרגע מי הילד הזה.
<טינה ששון: יש דברים שהכנסתי לבית-ספר "ארליך" בטבריה.
<טינה ששון: למזלי המעולה, יחד עם תהליך שהעיר התחילה, עבר מצמיח עתיד, שלכל הילדים היו תוכניות אישיות וחלומות, ומתוכנית אישית לתוכנית לתוכנית פעולה וככה הלאה, ואנחנו הוספנו לזה בכל הכיתות בלי יוצא מן הכלל – לו אתה היית מנהל, איך היה נראה בית-ספר שלך?
<טינה ששון: והם אמרו המון דברים.
<טינה ששון: הם אמרו: מאוד בא לי לקשקש על השולחן בלי שיעירו לי, בא לי להתנדנד על כיסא בלי שיעירו לי.
<טינה ששון: כל מיני דברים.
<טינה ששון: והם היו צריכים לבוא עם תוכנית איך עושים את זה.
<טינה ששון: והחדר הראשון שרואים פה זה החדר שיצא בעקבות העבודה שלהם.
<טינה ששון: אז יש על השולחן – זה שולחן שהיה בחממה ואף אחד לא עשה אתו שום דבר – יש שם פורמייקה ואפשר לכתוב על השולחן.
<טינה ששון: אפשר לראות את זה גם משמאל, הם יכולים לכתוב, מצלמים, מוחקים.
<טינה ששון: היו כיסאות.
<טינה ששון: יש שם, אתם רואים את הכיסאות פיזיו, כדורי פיזיו?
<טינה ששון: אתה יכול לשבת על זה.
<טינה ששון: יש שם מגלשה שאתה יכול לשבת.
<טינה ששון: כל מיני צורות.
<טינה ששון: זה לקח בערך שלוש שנים עד שהמרחב הראשון עמד, וכל הזמן השאלה הייתה: רגע, זה יקרה או לא יקרה?
<טינה ששון: וכל הזמן האמירה שלי הייתה: אני לא מגשימת חלומות ולא שום דבר, לא יודעת להגיד, בואו נראה.
<טינה ששון: ביום שעמד המרחב הראשון קרה מהפך, גם למורים וגם לילדים.
יפעת שאשא ביטון: משנה את ה-mindset.
<טינה ששון: בדיוק.
<טינה ששון: קודם כול כולם אמרו בטבריה: יש דיאלוג אז גם אנחנו עושים את זה, יש תוכנית אישית, גם אנחנו.
<טינה ששון: על זה אף אחד לא יכול היה להגיד.
<טינה ששון: כשהסתכלנו על זה, בשלב מסוים אמרנו: לו בית-ספר היה נולד היום, ככה צריכה הייתה בעצם להיראות כיתה, כי יש שם הכול.
<טינה ששון: והמוטו שלנו הוא: כאן מעצימים ילדים ומורים לחיות באמונה פנימית שהם מסוגלים להביא את עצמם לעולם הזה במלואם.
<טינה ששון: אנחנו קודם כול מסתכלים על היש כמעט תמיד.
<טינה ששון: אין מועצת תלמידים שמישהו בוחר אותך, אתה יכול להגיד שאתה רוצה להרים יוזמה, לא משנה כרגע מהי, תכף נראה בסוף יוזמה שקשורה לזה, ואתה צריך להביא תוכנית עבודה ואתה רץ עם זה.
<טינה ששון: חדר "גוגל" הראשון שהראינו שם הוא בעצם חדר שיש לו שתי מטרות: אחת של יוזמות, והשנייה זה "מפצחים ביחד אתגר משותף", והכל תלוי מה האתגר.
<טינה ששון: זאת אומרת, את האתגר הילדים יכולים להביא, המורים יכולים להביא, יש שעות במערכת שאתה יושב שם.
<טינה ששון: בשלב הראשון זה היה מחוץ לשעות המערכת.
<טינה ששון: זאת אומרת, לא מחוץ לשעות המערכת, אלא שעה במערכת שהלכת לשם.
<טינה ששון: מי שבחר ללכת ל"גוגל" או לחדר "שחמט" או לכל מרחב אחר שהיה, ה"ציור", לא חשוב, הלך בשעה מסוימת לשם, הייתה שעת רוחב במערכת, בדרך כלל שעתיים רצופות, כי זה לא - - - כשאתה עושה שעה, אבל זה היה מחוץ למערכת.
יפעת שאשא ביטון: וזה בית-ספרי, כל התלמידים עשו את זה.
<טינה ששון: כן, בכל הכיתות בלי יוצא מן הכלל.
<טינה ששון: נקודת המוצא שלנו, שכל אדם שבא בשערי בית-ספר חייב להרגיש מוגן, ואנחנו נעשה כל שיידרש שזה יקרה.
<טינה ששון: שתיים, אנחנו בעצם הבירור מה אופי החברה שאנחנו רוצים לחיות בה, מה החלק של כל אחד בתוכה, מה בעצם יעזור לי שזה יקרה, ואנחנו עוברים על הסכמות.
<טינה ששון: אי-אפשר היום עם הילדים לבוא ולהנחית שום תוכנית מבחוץ.
<טינה ששון: אם זה לא משהו שהם מרגישים שיש להם חלק בזה זה לא עובד.
<טינה ששון: וזאת הייתה ההסתכלות מהתחלה.
<טינה ששון: גם עם הילדים האמירה כל הזמן הייתה: אל תחכו שדברים יתפתחו, שתפו גם בדברים שנראים לכם הכי קטנים והכי פחות משמעותיים, בוא תשתפו, מה יכול לקרות?
<טינה ששון: זאת האמירה שגם אם הדברים קורים אחר הצוהריים או בערב, בבוקר, הם יטופלו, אין שום דבר שיעבור וילד יגיד שהוא מרגיש או מצוין או הפוך, לא משנה – כי הם יכולים לבקש שיחה גם כדי להגיד שמצוין להם, לאו דווקא שקשה להם.
<טינה ששון: אבל כשהם באים לדבר על משהו שקשה, הם באים כשהוא הרבה יותר קטן, הוא עוד לא מגיע בכלל לרמה לא של חרם ולא נידוי וכל מיני.
<טינה ששון: תכף נגיע גם מתי שכן.
<טינה ששון: והמענה הוא לא כזה שאני יודעת להגיד מראש תמיד איך הוא ייראה.
<טינה ששון: התוכנית שנראה פה שבתאל כתבה היא תוכנית שבאה מתוך השטח.
<טינה ששון: זה היה הצורך, בהתחלה זה היה 13 מפגשים, והיום זה כבר שמונה מפגשים, כי כבר כיועצת היא עשתה שינוי.
<טינה ששון: אני תכף אעביר אליה.
<טינה ששון: היא התחילה אותה בכלל כמחנכת כיתה.
<טינה ששון: השלב הראשון, היו שתי כיתות ו', אחת של חינוך מיוחד ואחת רגילה, במסיבת הסיום הם היו כיתה אחת בעצם, אף אחד לא ידע מיהו מה.
<בתאל אשר-קקון: רגע, ברשותכם, אני מחזירה אחורה, בתמונה כאן משמאל יושבים כאן גם תלמידי חינוך מיוחד וגם תלמידים מכיתה רגילה, עובדים ביחד על יוזמה, ומפתחים.
<בתאל אשר-קקון: אני רגע אחד נכנסת לדברייך, ואני ממשיכה.
<טינה ששון: מצוין, נהפוך הוא.
<בתאל אשר-קקון: כשהגעתי לבית-הספר לפני כחמש שנים הדבר הראשון שטינה המנהלת שאלה אותי זה מה החלום שלך.
<בתאל אשר-קקון: אז אני כמורה לחינוך מיוחד בהכשרתי אמרתי: