GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רינה כהן: אנחנו בסך הכול פורצי דרך באיזה שהוא עולם שהוא מאוד מאוד שמרן ואנחנו צריכים למצוא את הדרך ולחשוב איך עושים את זה, איך עושים את זה נכון יותר, מדויק יותר, יש לנו לא מעט מורים חדשים, אנחנו צריכים גם לעזור להם להתמודד עם סוגיות שכולנו מתמודדים.
<רינה כהן: בטח בעולם מאוד מאוד חופשי, כשהשיעור הוא שיעור מאוד פתוח, יותר קשה לנהל אותו מאשר כשבן אדם עומד ואומר 'אתם עכשיו תקשיבו לי'.
<רינה כהן: אז נכון שהרבה מאוד מהמורים שלנו הם חבר'ה שהיו מדריכים בתנועה פעם, בהיסטוריה שלהם, או שהם היו שינשינים, או שהם היו מדריכים בתנועה, הם רוב רובם אנשים יוצאי דופן, אבל עדיין הם צריכים להתמודד עם זה שהם מביאים חומר לכיתה ולא תמיד הילד, זה הדבר שהכי מעניין אותו עכשיו לעשות.
<רינה כהן: אז כאן שמנו אוסף של תמונות ממש מעכשיו.
<רינה כהן: התמונה שהכי מרגשת אותי באופן אישי זו התמונה של הילדים שם למעלה, שרוקמים.
<רינה כהן: אלה תלמידים של חטיבת הביניים ויש פה ממש מהימים האחרונים סיומים של פרויקטים.
<רינה כהן: זה סיום של פרויקט של ספרות לבגרות, שירת ימי הביניים, אבל יש פה עוד הרבה מאוד אירועים.
<רינה כהן: זה אירוע מאוד משעשע.
<רינה כהן: הם בנו משחקים בנושא המשחק הדמוקרטי וחלק מהמשחקים היו משחקים דיגיטליים והם השתמשו בהתחלה באיזה שהוא משחק דיגיטלי.
<רינה כהן: רק אני אומר שהיא צילמה את האירוע הזה וכתבה 'הם פשוט צועקים בשקט'.
<רינה כהן: זה מין דיבייט כזה וכל השיעור שומעים תיק תיק תיק תיק, אבל אף אחד לא מדבר.
<רינה כהן: בבית הספר שלנו יש לא מעט מחשבים, יש לנו כאן בערך מחשב על כל שני תלמידים, זה היחס של המחשבים בבית הספר.
<רינה כהן: אז זו דוגמה למשחק הדמוקרטי.
<רינה כהן: הרעיון, תיכף נצא לעשות סיבוב, אבל הרעיון הוא באמת לפתח את אותה הדרך או לסלול את אותה הדרך שבה הילד אוהב ללמוד, סקרן ולא נשאר רק בפינה של ספר הלימוד.
<רינה כהן: שאלות, אם יש לכם.
<רינה כהן: אין?
<רינה כהן: בא לכם לעשות סיבוב?
<רינה כהן: אז יאללה.
<רינה כהן: בעצם הגעתם ביום שיש בו סיום הבגרות ב - - - מה שאתם רואים כאן זה בגדול את המבנה - - - שם עדיין לא סיימו, אפשר להיכנס, הם רגילים שנכנסים להם באמצע.
<רינה כהן: זה בסדר שזה בבגרות, גם בבגרות מותר להיכנס.
<רינה כהן: מה שיש כאן, בחטיבת הביניים הזוגות הן זוגות של מורי רוח ומדעים, הזוגות בכיתות, בחטיבה העליונה אצלנו הזוגות הם זוגות דיסציפלינריים.
<רינה כהן: זאת אומרת כאן אלה שני חדרים של שני מורים להיסטוריה וכאן זה חדרים של שני מורים לספרות וכאן זה חדרים של שתי מורות ללשון.
<רינה כהן: אם אנחנו ניכנס לרגע לחדר הזה - - - לא נפריע לילדה.
<רינה כהן: פלג, אתה רוצה קצת לספר על הפרויקט שיש על הקיר?
<פלג לוי: כן, הפרויקטים שאנחנו יכולים לראות על הקיר אלה תוצרים של הרומן 'הר אדוני' של ארי דה לוקה, זה בעצם רומן שמדבר על ההתבגרות, על מעבר בין ילדות לבגרות.
<פלג לוי: אלה התוצרים שלנו.
<פלג לוי: אני אלך מהסוף להתחלה, בעצם בחרנו שלוש תמונות מהספר שבעצם מתוכן יש מוטיב שחוזר על עצמו.
<פלג לוי: בספר היו מוטיבים רבים, היה גג, אהבה ומיניות, חניכה, התבגרות, מעוף, ובעצם כל צמד או יחיד בחרו תמה אחת, מוטיב אחד, ובחרו להשתמש בו בתוצר.
<פלג לוי: הם בחרו שלוש תמונות, שלושה עמודים מהספר.
<פלג לוי: העמודים היו נורא קצרים, זאת אומרת הם היו עם פחות מלל ועם יותר דברים לחשוב עליהם.
<פלג לוי: זאת אומרת היה המון מה לקחת מהספר ולפתח אותו וככה גם לקחת לחיים האמיתיים.
<פלג לוי: התוצר שלי שם, קשה לי להראות אותו, אני בחרתי את בתמת הגג, תמה שאגדה בתוכה כל מיני תמות קטנות, תמת המעוף והחניכה או כל מיני דברים קטנים.
<פלג לוי: בחרנו, אני ומי שהיה איתי בקבוצה, לדבר על התמה מהמקום שמאגד את הכול, גג בגיל ההתבגרות היה מקום מפלט לילד לבוא ולהתבטא שם, לבוא ובסופו של דבר, ככה ספוילר, היה לו בומרנג, שהוא בעצם בסופו של דבר העיף אותו והיה את השלב הזה בין הילדות לבגרות ובתוצר שלנו כל אחד לקח דימוי, הפכנו את הטקסט לדימויים, ככה צילמנו, הצילומים מבוימים, או צילום שהוא משכבות.
<פלג לוי: בחרנו את הר אדוני, באמת כיפת הזהב המרשימה, בחרנו לקחת מעל עוד רובד של מוח, כדימוי למוח של הילד, ואת דמות הילד שבכל שלוש התמונות הוא עובר מעין שלבים.
<פלג לוי: בתמונה ראשונה אנחנו רואים מוח, עם קצת בתוכו ממש את התחלת כיפת הזהב המרשימה, בתמונה השנייה כבר רואים את הנער עם הבומרנג ואת המוח עם קצת יותר הר הבית ובתמונה השלישית כמעט במלואו.
<פלג לוי: הרעיון היה בעצם להעביר את הר הבית שלבים, גם בהתפתחות שלו לאורך הספר, את ההתבגרות של ההר הבית ובסופו של דבר בספר הזה של מקום נשאף, זאת אומרת שלכל אחד יש פסגה שהוא רוצה להגיע אליה.
<פלג לוי: הר הבית, גם כשמו של הספר, המקום שמאוד חשוב לנער, במודע או שלא במודע, להגיע אליו.
<פלג לוי: וככה כל אחד לקח את זה למקום האישי שלו.
<רינה כהן: אנחנו יכולים להמשיך לנוע.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני רואה את הפרויקטים של כולם.
<רינה כהן: יש פה את הדברים של י' וי"א.
יפעת שאשא ביטון: זה מקסים, כל כך מאפשר.
יפעת שאשא ביטון: כך כל המערכת צריכה לעבוד - - -
<רינה כהן: זו דוגמה למשימה של מגמת העיצוב.
<רינה כהן: הם צריכים היו לבחור יחידות או אזורים שבהם בדרך כלל לא לומדים בבית הספר, זו כבר שנה שנייה שאנחנו עושים את זה ולייצר בהם פינות למידה.
<רינה כהן: אחרי שהם שמו את הדברים שלהם כאן על הקיר יש אפשרות לבחור.
<רינה כהן: צריך ללמוד את זה, את כל התפיסות שלהם.
<רינה כהן: כל הקהילה של בית הספר וגם אורחים יכולים לבחור מה היא הפינה שבעצם תיוצר פה בבית הספר.
<רינה כהן: אתם רואים שזה מאוד מדויק, עם מודלים שהם בנו.
<רינה כהן: היו להם רעיונות מדהימים, פשוט יוצאי דופן.
יפעת שאשא ביטון: ואז אתם מיישמים את זה אחר כך?
<רינה כהן: אחת, אנחנו ניישם, ואנחנו מקווים שלא יבחרו את הכי יפה.
<רינה כהן: בעצם בכל מה שקשור לגלובליזציה, זה פרויקט ממש קטן, ממש ממש קטן, של שכבה י"א.
<רינה כהן: אני חושבת שיעניין אתכם הפרויקט של כיתה י"ב.
<רינה כהן: יש יחידה שנקראת מיעוטים.
<רינה כהן: בעצם הם עושים, אתם יכולים לראות כאן - - - המסגרות האלה ובעצם הילדים לומדים על ערביי ישראל, זה ארבע תמונות, לגבי איך מתפתח הדימוי שלהם, של ערביי ישראל, תוך כדי למידה.
<רינה כהן: מיעוטים בכלל וערביי ישראל בפרט.
<רינה כהן: זו סדנת צילום שהייתה ביפו, אני חושבת שיהיה מעניין אתכם לקרוא חלק מהדברים שהילדים כותבים.
<רינה כהן: אף אחד לא תיקן להם את זה, אנחנו מחדדים המון, אבל הרבה מאוד מתוך הדבר הזה הוא מתוך שיח של המורה עם הילד ושל הילדים בינם לבין עצמם.
יפעת שאשא ביטון: זה מדהים שככה היא ראתה את זה, למרות שהיא נתנה לו תמונה פסטורלית.
<רינה כהן: אנחנו מאוד מתרגשים כשאנחנו בסופו של דבר יודעים גם מי הילד שעומד מאחורי הדבר הזה.
<רינה כהן: השיעור כאן, אפשר לראות, שיעור שהוא די סטנדרטי, עדיין הישיבה היא לא הישיבה הסטנדרטית של התלמיד הממוצע.
<רינה כהן: הרעיון הוא בעיקר לדבר - - -
יפעת שאשא ביטון: כשהייתי מנחה - - - לימדתי ספרות ותנ"ך ביחד - - - ולקחנו את התכנית של - - - צירפנו אותה וחיברנו אותה לפי נושאים ואז חיברנו את זה לכישורי חיים.
יפעת שאשא ביטון: אז היו חמש שעות של מתמטיקה - - - כישורי חיים.
יפעת שאשא ביטון: מרתק.
יפעת שאשא ביטון: התחלנו מהעולם של הילד ורק אחר כך צללנו לספרות ותנ"ך, אז פתאום הכול מקבל מש מעות אחרת לגמרי.
<רינה כהן: בסוף אם ילד לא מתחבר אז הוא לא ילמד.
יפעת שאשא ביטון: את צריכה לראות את ה - - -
<ליאורה יהושע: זה שאת עדיין מתלהבת.
<רינה כהן: מורה שחווה ילד לומד, מה נשאר לנו בסוף?
<רינה כהן: בסוף ילד רוצה מישהו שיגיד לו בוקר טוב בבוקר וילמד אותו משהו חדש ויתלהב.
יפעת שאשא ביטון: אני באה לתפקיד הזה ממכללת אוהלו, בנינו מתחם חדש, קראנו לו מתחם העתיד והוא עבר כמה אינטרפרטציות עד שהוא הגיע למה שהוא היום והרעיון היה באמת להכיר את הקירות בכיתה, ליצור חללים כמו בגן, שהם יכולים לעבור ממקום למקום, באותו מרחב אגב, והן יושבות פה והן יכולות ביחד ופתאום היא צריכה רגע לבד ללכת לעשות משהו אז היא הולכת לאיזה שהיא פינה שהיא יכולה לבד ושם יש מליאה שאפשר לכנס את כולם.
יפעת שאשא ביטון: את רואה את הדינמיקה בתוך הכיתה וזה מה שהם צריכים היום, הם צריכים לנוע במרחב.
יפעת שאשא ביטון: יש מקום שהוא ממוחשב, אז את יכולה להסתובב עם המחשב הנייד שלך, ויש מקום עם פופים, ופתאום את סתם צריכה לשבת ולחשוב, לא הכול הוא כאן ועכשיו - - -
<רינה כהן: נכון, רוב הזמן, השאיפה שרוב הזמן תשבי ותחשבי.
יפעת שאשא ביטון: כן, את יושבת ומעבדת רגע את מה שאת רוצה.
יפעת שאשא ביטון: מרחב מרתק ומדהים וחוויה.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שצריך לקרות במערכת.
<רינה כהן: אבל החוכמה היא גם לאפשר לילד ויחד עם זאת את הגבולות.
<רינה כהן: זאת אומרת הטריק הוא - - -
יפעת שאשא ביטון: יש שם גבולות מאוד ברורים בכיתה, מאוד מאוד ברורים.
<רינה כהן: בדיוק, הטריק הוא ליצור את הגבולות ביחד עם הפתיחה, זה הדבר שאנחנו עובדים עליו.
יפעת שאשא ביטון: הגבולות שם הם מאוד ברורים, רק שאנחנו פתחנו אותם קצת.
<רינה כהן: אוהלו זו מכללה לאנשים מבוגרים?
יפעת שאשא ביטון: זו מכללה להכשרת מורים וזה סטודנטים, והתקלה היחידה זה שהם לא יכולים ללכת אחר כך וליישם את זה.
<רינה כהן: אנחנו רוצים להראות לך עוד דבר אחד.
<רינה כהן: זה מרכז החדשנות שמשה בין השאר אחראי עליו.
יפעת שאשא ביטון: זה חדרים שלא לומדים בהם עדיין?
<רינה כהן: זה שטח שהוא שטח ש - - - ויהיה פה מרכז חדשנות עירוני.
<רינה כהן: זה כמובן שלנו - - - אבל לא מוציאים החוצה.
<רינה כהן: משה, אתה רוצה לספר קצת מה יהיה פה?
יפעת שאשא ביטון: זה של העיר?
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שיגיע לכאן מי?
<משה לייבה: מכל העיר, המקום מיועד לתלמידים ולמורים.
<משה לייבה: אם דיברת על מכללת אוהלו שעשו חדר בנוסח, הרעיון גם לבנות ברמה העירונית מרחב.
<משה לייבה: שני בקרים למעשה הוא יהיה מיועד לתלמידי בתי הספר, בקרים אחרים לבתי ספר אחרים שיגיעו לפה לעבודה ואחר הצהריים לנוער ולמורים.
<משה לייבה: זה אמור להיות חדר מייקר, אז אם כבר דיברנו על דיגיטף, אז החדר הימני אמור להיות חדר בגישה שדיגיטף דיבר עליו, חדר של מייקר, זו עבודה עם קיטים, הגישה היצרנית של עבודה מהעולם הווירטואלי.
<משה לייבה: החדר השמאלי אמור להיות מרחב מולטימדיה עם קיר ירוק לצילום.
<משה לייבה: היום נוער עובר לעולם הווידיאו והמולטי מדיה, זה אמור להיות חדר שעוסק בנושא של עריכה, של צילום.
<משה לייבה: ופה מדובר בשני חדרים.
<משה לייבה: זה קיר שעם מנואלה הוא זז ימינה, זה לוח, ואז זה הופך להיות מרחב ענק, גם לכנסים, לעבודה גמישה.
<ליאורה יהושע: יש לנו מקום לגני ילדים.
יפעת שאשא ביטון: בבית ספר רננים, זה בסדר חדש שאז הקמנו, אז באמת לקחנו את חדר המורים, חדר המורים ביום יום נראה ככה, כשהוא חצוי, ופתאום אתה מרים וזה הופך להיות אולם, שם הם עושים את כל המפגשים שלהם, את האירועים שלהם.
<משה לייבה: אז הרעיון שהכול יהיה זמין, גם הריהוט יהיה על גלגלים, אפשר יהיה להזיז, זה יהיה חדר שעובד על - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, זו הדינמיות של המציאות היום.
<משה לייבה: אז זה אמור להיות מרחב היתכנות גם לטכנולוגיה חדישה שמורים ותלמידים יתנסו, לרעיונות ולהאב של מורים ותלמידים שייפגשו פה.
<משה לייבה: יש כבר קבוצות, שזה אמור להיות הבית שלהם, קבוצות של שגרירים צעירים, שחבר בהם פלג לדוגמה, קבוצות של נוער ואחרות.
<משה לייבה: יש לנו נוער שנכנס ליוני סטרים ועמותת 8200, מנהיגות טכנולוגית שתשב פה והרעיון הוא שהוא יהיה רעיון פתוח וזה אמור להיפתח במרץ.
יפעת שאשא ביטון: והם יגיעו לכאן מסגרת שעות לימודים או אחרי צהריים?
<משה לייבה: גם וגם.
<משה לייבה: בבוקר, בשעות הלימודים, זה יותר היסודי - - -
יפעת שאשא ביטון: כלומר זה יאפשר לבתי ספר מכל רחבי העיר לבוא ולחוות.
<משה לייבה: כן.
<רינה כהן: לשמחתנו באמת אנחנו לוקחים חלק בחשיבה על המרכז הזה ובצרכים שלנו ובתור השפיץ כזה, הוא שואל אותנו 'מה אתם רוצים?
<רינה כהן: איזה מין חדר?
<רינה כהן: מה צריך להיות?' זה חלק מהעניין.
<שיקי שלזינגר: אני רוצה להראות את לוח השנה האינטראקטיבי שלנו, תלמידי כיתה ח' עשו את זה השנה.
<שיקי שלזינגר: הם ציירו את הכול .
<שיקי שלזינגר: יש פה גם הסברים וגם כל מיני פעילויות, הכול סביב פרויקט במקרא וגם בספרות, דברים של - - - (בישיבת הסיכום)
יפעת שאשא ביטון: מישהו רוצה לומר משהו לפני שאנחנו מסכמים את הדיון, את הסיור הזה בכלל?
יפעת שאשא ביטון: טוב, אז אני אסכם, ברשותכם.
יפעת שאשא ביטון: ראשית, תודה רבה על האירוח כאן בבית הספר ותודה רבה על הסיור בחולון.
יפעת שאשא ביטון: ציינתי את זה באחד המוקדים שקדמו לבית הספר, שאני הגעתי לעיריית חולון בעקבות פניות שהגיעו אליי ושיח שהתפתח ביני לבין מינהל החינוך בעיר ואמרתי שאני מוכרחה לומר יישר כוח ענק, שכשאני הוזמנתי לעיר הוזמנתי בדיוק לאותם המוקדים, לא בית הספר הזה, מוקדים אחרים, שלגביהם עלו סימני שאלה.
יפעת שאשא ביטון: לא הייתה בריחה של העיר למקומות אחרים, אלא נגענו בדיוק בנקודות הכואבות כביכול ומאוד מאוד התרשמתי ממה שראיתי, בניגוד מוחלט למה שהובא לנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו, כחברי כנסת, הרבה פעמים מכניסים אותנו לתוך מקומות שהם בעצם או אינטריגות מקומיות או כל מיני דברים מהסוג הזה והיה לי חשוב לבוא ולראות בעיניים את כל מה שטליה ואני שוחחנו עליו.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר ביושר שעדיין, בכל מקום ובכל זמן, אם אני אקבל פנייה כזו או אחרת אני תמיד מרימה טלפון לבדוק, מחמת הספק.
יפעת שאשא ביטון: ככל שמדובר בילדים יש לי את החובה הפנימית שלי קודם כל לבדוק כדי שגם אני אוכל להיות בשקט.
יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה לומר תודה, תודה על החוויה, גם בדיגיטף, בגן, זה לראות איך לוקחים מקום, מקום ישן, פשוט, ומכניסים לתוכו פנינים, ונותנים לילדים, לא מהעשירונים העליונים, אלא באמת לילדים במקומות שככה פחות חזקים את הכי טוב שאפשר והכי מתקדם שאפשר ומודעים לאתגרים, כי שמענו על האתגרים ושמענו על הקשיים ושמענו על ההתמודדויות ובכל זאת הרצון הפנימי והאמיתי הזה לעשות הכי טוב שיש שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לדאוג שם רק לנושא של שעות של הסיוע הלשוני, ההוראה הלשונית, לעולים החדשים.
<טליה פרידמן: איפה זה תקוע?
יפעת שאשא ביטון: זה תקוע באוטומציה, מתוך מה שהבנתי.
<טליה פרידמן: משהו במשרד החינוך?
<ליאורה יהושע: אז למי צריך לפנות בעצם?
<טליה פרידמן: למשרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: לא, זה צריך להיות מעודכן דרך האוטומציה של הרשות, צריך שיהיה דיווח של הרשות המקומית.
<גילה יצחקי: אנחנו נבדוק איפה זה נתקע, ברגע שילדים לא מעודכנים השעות לא עולות, לא מגיעות לתקן.
<תמי ברנע: אבל לפי מה שאמרה לי הגננת, יש לה שם שלושה ילדים שהם עומדים בקריטריונים ובכל זאת אין לה.
יפעת שאשא ביטון: המינהל צריך לדווח באוטומציה למשרד החינוך ומשרד החינוך מקנה את השעות.
יפעת שאשא ביטון: עניין טכני שצריך לפתור אותו.
<גילה יצחקי: ובמקביל צריך לשחרר את הנושא הזה של שלושה ילדים מינימום לקבל שעות.
<טליה פרידמן: אבל בלי שום קשר אני חייבת לומר שזה נכון שצריך את השעות, אבל העירייה מממנת תקן מלא של גנן, הגנן הנוסף, אור שעובד שם, אור שובל.
<טליה פרידמן: זה דבר אחד.
יפעת שאשא ביטון: אבל בכל זאת עד שסוף סוף יש משהו שאתם יכולים לקבל ממשרד החינוך, למה לא?
<טליה פרידמן: וכל הנושא של המדפסות, נכון שהגננת דיברה על תקציב אפס, אבל גם עכשיו יש תקציב של 100,000 שהולך להגיע אליה למדפסות.
<טליה פרידמן: כל אלה דברים, כמו שאמרת נכון, שהרשות סימנה אותם.
יפעת שאשא ביטון: דווקא מרשים אותי שהם עושים יש מאין.
<טליה פרידמן: אני אומרת, זה נכון שהיא מתנהלת על תקציב אפס, אבל אני אומרת שאנחנו משתדלים להשוות את הבסיס שיש לגן הזה לבסיס שילד רגיל מביא מבית מבוסס באזורים האלה, שלא יהיה, להיפך - - -
יפעת שאשא ביטון: ורואים את זה.
<ליאורה יהושע: יחד עם זה העיקרון שלה מצוין.
<טליה פרידמן: נכון, אני אומרת, העיקרון שלה מעולה, אבל התפקיד שלנו לתת לה את ה - - -
<גילה יצחקי: אנחנו נותנים את התמיכה, את המשאב, את הכלים.
<טליה פרידמן: להשוות את הבסיס לבתים של ילדים שלא מקבלים.
יפעת שאשא ביטון: זה עניין מאוד פרסונלי.
יפעת שאשא ביטון: במקרה ככה זכיתם בגננת שהיא גם מאוד יצירתית.
יפעת שאשא ביטון: כמה פעמים אנחנו בוחרים ו - - -
<ליאורה יהושע: הבנו שלדיגיטף אנחנו צריכים מישהי מיוחדת במינה.
יפעת שאשא ביטון: היא מיוחדת במינה.
<טליה פרידמן: זו גננת שעבדה כאן בעיר ואנחנו מכירים אותה.
<ליאורה יהושע: - - - גן שהמון רצוי ללמוד, שזה גם איזה שהוא משאב אינסופי.
<גילה יצחקי: וגם יש לה נשמה גדולה.
<טליה פרידמן: זו גננת מוכרת בעיר, זו לא גננת שסתם נבחרה, זו גננת שלקחנו והעברנו.
<ליאורה יהושע: על מנת שנוכל לשכפל את הפיילוט.
<ליאורה יהושע: אנחנו רוצים לשכפל את זה, זה לא אחד וזהו.
<ליאורה יהושע: אנחנו רוצים לשכפל את הפיילוט הזה לעוד מקומות וצריך להתחיל מהטוב ביותר.
יפעת שאשא ביטון: נכון, אז הצליח לכם, בלי שום ספק.
יפעת שאשא ביטון: אז רק לפתור את הנושא של השעות.
יפעת שאשא ביטון: שוב, עניין בירוקרטי ששווה בדיקה.
<טליה פרידמן: זה להתמודד.
יפעת שאשא ביטון: היינו בגולדטק.
יפעת שאשא ביטון: אתם קוראים לזה?
<טליה פרידמן: כי אסור לשנות את השם.
<טליה פרידמן: בית הספר שעובר לשם, זה בית ספר שנקרא גולדה, הוא נפתח פעם יסודי והיום חטיבת ביניים ואסור לבטל את השם גולדה, אז קראנו לו גולדטק.
<טליה פרידמן: בהפרדה זה נקרא גולד-טק.
יפעת שאשא ביטון: משמעות נכונה בהחלט.
יפעת שאשא ביטון: מתחם מקסים, באמת.
יפעת שאשא ביטון: כל ההתייחסויות שקיבלנו על חשיפה של ילדים לגורמי חוץ כאלה ואחרים, סכנות שאורבות להם, באמת מחמם את הלב היה.
יפעת שאשא ביטון: גם לראות את שיטת העבודה שם, של הצוות, גם המתחם עצמו, כמה שהוא מאיר פנים ומאפשר, הילדים ששמחו.
יפעת שאשא ביטון: הייתה שם ילדה, אתם לא הייתם, אני אספר לכם, ככה תוך כדי שישבנו בפנים הייתה ילדה לבושה בוורוד, כאילו זה מבוים הכול, יצאה לשולחן כזה שנמצא בחוץ והיא עובדת תוך כדי ריקוד, היא רוקדת ומדביקה ורוקדת ומציירת ואמרתי שמבחינתי זה מסכם את הכול, את כל מה שהם חווים שם.
יפעת שאשא ביטון: ושוב, כל הכבוד שלקחתם אותנו למקומות שבהם העצבים שם רגישים.
<טליה פרידמן: גם שם, הצוות, כמו שראית, נבחר בקפידה, אחד אחד.
יפעת שאשא ביטון: מקסימים, באמת, נכנסנו, ראינו אותם בפעולה ורואים שזה לא לכבודנו, זה שם תמיד.
יפעת שאשא ביטון: ואני מודה באמת על הביקור כאן.
יפעת שאשא ביטון: הייטק היי זה משהו שמלווה אותי הרבה מאוד שנים.
יפעת שאשא ביטון: התחלתי לגעת בו ב -96', שתבינו, זה היה ממש ממש בחיתולים.
יפעת שאשא ביטון: כשאמרתי מקודם יפעת מהמכון הדמוקרטי ותיקנו אותי, אז שתבינו עד כמה בוותק אני עוד מאלה שהיו בחלוצים שם וזה מדהים לראות את זה חי ונושם ולא רק דרך הספרים ולא רק דרך המאמרים שהם הוציאו כל פעם על הביקורים בסן דיאגו כשבסוף הם ארגו את הכול לספר אחד, אלא באמת לראות את זה חי ונושם כאן ויישר כוח.
יפעת שאשא ביטון: שיהיה לכם הרבה מאוד בהצלחה.
יפעת שאשא ביטון: זה עושה חשק להביא את הילדים ללמוד כאן.
<טליה פרידמן: דרך אגב, זה בית ספר שכולו מבוסס למידה דרך פרויקטים, אבל יש לנו בכל בתי הספר בעיר, בכל העל היסודי וביסודיים יש לנו 14 בתי ספר כאלה ולאט לאט זה מתפשט גם לכל היסודיים.
יפעת שאשא ביטון: אבל שם זה נכנס בחלק מה - - -
<טליה פרידמן: בגני הילדים 14 ועוד 14, 28.
<ליאורה יהושע: התחלנו בשניים שהיא סיפרה, 14 בשנה שעברה ו-14 השנה הצטרפו.
<טליה פרידמן: אנחנו נכנסים לזה ב'רוצה אני', אנחנו כל פעם חושפים, שואלים מי רוצה?
<טליה פרידמן: מי נכנס?
יפעת שאשא ביטון: נכון, עד שזה יהיה מערכתי.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח גם שזה יירשם בפרוטוקול במודגש, החלום שלי שהדבר הזה יפסיק להיות וולונטרי ויפסיק להיות מי שרוצה ויפסיק להיות רשויות שיכולות להרשות לעצמן או מתאמצות מאוד כדי לאפשר את זה וזה יהפוך להיות נחלת הכלל, זאת אומרת שזה ייעשה ברמה מערכתית, כי אם מערכת החינוך לא תלך לשינוי הזה אנחנו לא באמת נצליח להתקדם לשום מקום.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים להמשיך לדבר יפה על למידה משמעותית ועל הכלים שצריך ועל התפקיד של המורה וכולם יודעים לספר את זה מאוד מאוד יפה, אין לנו בעיה בלהגדיר מה צריך להיות, יש לנו בעיה ביישום והלוואי שזה יצליח להתפשט ככה ולהיות חלק ממערכת.
<שיקי שלזינגר: חשוב להגיד שאנחנו מראים הרבה ואתם רואים הרבה דברים סופר מגניבים, מה שנקרא, נורא יפים ונורא מושכים את העין ואני מזכיר לעצמנו תמיד שבסוף זה כלי וזה כלי כדי להשיג את אותן מטרות שכולם רוצים להשיג וזה שלילדים יהיה טוב, שהם יגיעו לפה והם ירגישו שהם אהובים ורצויים, שהם יחזרו הביתה בהרגשה שהם התמלאו במשהו, שהם יגיעו לפה בשמחה ויחזרו בשמחה ושהם יתפתחו מהדברים האלה.
<שיקי שלזינגר: זה לא מפעל הייטק, זאת חממה לילדים, לגדל ילדים, לפגוש אותם, לראות אותם עין בעין.
<שיקי שלזינגר: כי לפעמים היופי הזה הוא יכול לתעתע וזה משהו שהוא מאוד נוכח פה, הדבר הזה, השפה הדיאלוגית הזאת, הקרבה לילדים, גם המבנים הפיזיים תומכים בדבר הזה, גם הארגון של מערכת השעות.
<שיקי שלזינגר: כל הדברים האלה בסופו של דבר שמים את הילדים במרכז של כל החשיבה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: נכון, אז זה באמת מה שיצא לנו לשוחח עליו למעלה, על כמה גם המבנה הפיזי חייב לתמוך ברציונל, אחרת זה פשוט בלתי אפשרי להמשיך ולנהל את הכיתה כפי שהיא התנהלה פעם וכפי שהיא מתנהלת בהרבה מקומות היום ככה בשורות הסדורות האלה ולדבר איתם על למידה דינמית.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת כמה דינמיקה אפשר ל - - -
<טליה פרידמן: זה נורא חשוב לי שתגידי, מחר יש לנו ביקור אצל תמיר.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה כל הזמן.
<טליה פרידמן: לא, אבל מחר יש לנו ביקור אצל תמיר בקשר לבית ספר יסודי שאנחנו רוצים להקים.
יפעת שאשא ביטון: חייבים לפתוח את המרחבים.
יפעת שאשא ביטון: כל שקל, ואתם מוזמנים לצטט אותי, שהולך לכיתות שנבנות בפורמט המסורתי הוא פשוט בזבוז.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו הולכים לעידן חדש, חייבים לשנות את המרחבים הלימודיים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אני חושבת שאמרתי את זה מראשית הדרך שלי, גם הציבורית.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו לא נשנה את השיטה ולא נשנה את המרחב הפיזי אז אנחנו לא עושים כלום.
יפעת שאשא ביטון: ואני מסכימה איתך שזה כלי, בכל המקומות שאנחנו נראה הרבה מאוד מחשבים ובאמת כיתות יפות, אבל לא שינו את השיטה ולא השתמשו בזה ככלי, אלא הפכו את זה למטרה, לא נראה שינוי.
יפעת שאשא ביטון: זאת אחת המפולות, אגב, של תכנית התקשוב בהרבה מאוד מקומות, שהכניסו הרבה לוחות חכמים לבתי הספר ומקרנים ומחשב לכל מורה, ואתם בטח מכירים את זה, מי שוותיק במערכת, הכניסו את זה באופן שיטתי לכל מערכת החינוך, זה שם, שאף אחד לא יספר לכם שלא הכניסו ציוד טכנולוגי, אבל לא עשו בזה את השימוש הנכון, הוא הפך להיות מטרה ולא חלק מאיזה שהיא דרך ושם זה נשאר.
יפעת שאשא ביטון: וזהו, המחשבים התכלו, המורים המשיכו הלאה ועולם כמנהגו נוהג.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שנצליח להביא איזה שהיא בשורה.
<טליה פרידמן: תודה לכם.
<טליה פרידמן: לצוות בית הספר, חג אורים שמח, חופשה נעימה.
יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, אני ברשותכם פותחת את דיון הוועדה בנושא שיקום אסירים קטינים.
יפעת שאשא ביטון: למעשה הדיון הזה הוא תוצר של ביקור שקיימתי בכלא "אופק", שאני מוכרחה לומר שמאוד התרשמתי ממה שראיתי, לצד האתגרים השונים שעלו בביקור, גם מבחינת הדברים שעלו מצד הצוות וגם מהמפגש עם האסירים.
יפעת שאשא ביטון: יצא לי לדבר לא מעט על הביקור, מתוך סקרנות אמיתית לדעת מה קורה שם, ומה שהטריד אותי בעיקר זה הנושא של אחוז הרצידיביזם אצל אותם קטינים.
יפעת שאשא ביטון: אני רואה באותה קבוצת גיל דווקא קבוצה של פוטנציאל שבוו אנחנו יכולים, אם נעשה את התהליך בצורה מיטבית, להחזיר אותם חזרה לאיזשהו מעגל חברתי כאזרחים נורמטיביים.
יפעת שאשא ביטון: הם עדיין צעירים, הם עדיין לא אזרחים בוגרים והמחשבה היא שבגיל כזה אנחנו עוד יכולים לעצב אותם ויכולים בכלים הנכונים לנתב להם את הדרך מחדש.
יפעת שאשא ביטון: נכון שלא לכולם, אני מוכרחה גם את זה לשים על השולחן, פגשנו שם הכול מהכול.
יפעת שאשא ביטון: ברור לי שיש את אוכלוסיית הקצה שאולי שם לא משנה באיזה כלים, ואולי זה מצער שאני אומרת את זה כי אנחנו מרימים ידיים ומאבדים תקווה, אבל זה לא בא מהמקום הזה, זה בא מהמקום של להכיר את המציאות אחרי הרבה מאוד זמן שנכנסתי לעומק הדברים.
יפעת שאשא ביטון: יש את הקצה, שבו אנחנו נמשיך להשתדל ולעשות וכו', אבל אנחנו יודעים שכנראה הסיכוי להוציא אותם מהמעגל הזה הוא קטן.
יפעת שאשא ביטון: לעומתם יש את רוב הבוגרים שמאוד יכול להיות שבתהליך נכון אנחנו כן נצליח להשיג איתם תוצאות שהן שונות ממה שקורה היום.
יפעת שאשא ביטון: דה פקטו, תהליך השיקום, פעם אחת הוא וולונטרי, שאני חושבת שזו שאלה שצריכה לעלות כאן על השולחן, הקטין מחליט אם הוא משתתף או לא משתתף, אם הוא לוקח את השליש ויוצא לשיקום או שהוא ממשיך לרצות את עונשו ואחר כך יוצא החוצה ו"תעזבו אותי בשקט".
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שלא כולם משלימים את תהליך הטיפול, גם לאחר שהם נכנסים לתוכו.
יפעת שאשא ביטון: בקיצור, הדבר הזה, כמו שאני התרשמתי ממנו, מאוד מאוד עמום ודורש איזושהי התייחסות יסודית שלנו בבירור של מה נכון לעשות כדי שנקבל תוצאות אחרות.
יפעת שאשא ביטון: הנקודה הנוספת שמטרידה אותי היא שאנחנו עובדים על ריק, וכשאני אומרת עובדים על ריק זה שאין לנו מסד נתונים בכלל.
יפעת שאשא ביטון: אין מסד נתונים שמאפשר לנו ללמוד, מתוך מה שאנחנו עושים, אם הדברים שאנחנו עושים הם נכונים או לא, אם הם טובים או לא, כמה אסירים שעוברים את תהליך השיקום חוזרים למעגל הפשיעה כן או לא.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת - - -
אוסאמה סעדי: למה אין נתונים?
יפעת שאשא ביטון: תיכף אני אתן גם לממ"מ להציג את הדוח אבל - - -
אוסאמה סעדי: מבחינת השב"ס אין להם נתונים?
יפעת שאשא ביטון: אין מסד נתונים במשטרה.
יפעת שאשא ביטון: הם טוענים שהמערכת לא ממוחשבת ולכן אין יכולת לעקוב אחר הדברים.
יפעת שאשא ביטון: זו עובדה.
יפעת שאשא ביטון: זו עובדה שאנחנו לא מתווכחים איתה, אבל אנחנו כן מתווכחים על השאלה אם כך זה צריך להיות ואני חושבת שלא.
יפעת שאשא ביטון: גם עכשיו, כשיש תוספת תקציבית לכל הנושא של אסירים קטינים ואנחנו מדברים על תוספת תקציבית של 5.5 מיליון שקל ל-17'-18' רק לאסירים קטינים, אני תוהה אם אנחנו נדע לעשות בה את השימוש הנכון באמת מתוך מחקרים ולמידה, או שאנחנו נמשיך לעשות את זה לפי מה שנראה לנו נכון בראייה המקצועית שלנו.
יפעת שאשא ביטון: המטרה של הדיון, שהוא בעצם דיון ראשון בסדרה של דיונים שאני מתכוונת לקיים, היא ללמוד היטב את הנושא ולראות איך אנחנו כאן, כאנשי מקצוע, יכולים לבנות איזשהו מודל או איזושהי תכנית או משהו שאנחנו יכולים באמת לסמוך עליו, שישרת אותנו בצמצום אחוז הרצידיביזם בקרב בני נוער.
יפעת שאשא ביטון: זו אוכלוסייה שבעיניי אנחנו יכולים להציל וזה שלב שבו אנחנו עדיין יכולים להציל ואני מרגישה שהמשימה של כולנו כאן היא לראות איך אנחנו מתגייסים ובונים את מה שבאמת נכון לעשות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח עם הממ"מ, עם עידו, שיציג לנו את הנתונים שנאספו, בבקשה.
<עדו אבגר: תודה רבה.
<עדו אבגר: עדו אבגר, מרכז המחקר והמידע של הכנסת.
<עדו אבגר: מאוד בקצרה.
<עדו אבגר: כפי שיושבת הראש ציינה, מדובר באוכלוסייה שנוטה במיוחד לרצידיביזם.
<עדו אבגר: הנתונים העדכניים של השב"ס מ-2013 מדברים על 75% מהנערים הכלואים ששבים למאסר תוך חמש שנים מאז השחרור.
<עדו אבגר: לצורך המסמך הזה עמדנו בקשר עם שלושה גורמים, שירות בתי הסוהר שמחזיק קטינים במעצר ובמאסר, רשות חסות הנוער שאחראית על מתן טיפול חוץ ביתי סמכותי כופה, ובית המשפט יכול להחליט ואכן מחליט ברבים מהמקרים שנער שביצע עבירה ישהה במעון שלה, והרשות לשיקום האסיר, שאחראית על שיקום עצירים משוחררים, בין אם זה שחרור מלא ובין אם זה בשחרור מוקדם.
<עדו אבגר: התמקדנו בנוער עובר חוק שבית המשפט שולח למסגרת מוסדית.
<עדו אבגר: לא עסקנו בכלל השירותים של משרד הרווחה לנוער עובר חוק כמו שירות המבחן לנוער, למשל.
<עדו אבגר: רק כדי להבהיר, כשאנחנו מדברים על שיקום, אנחנו מדברים על איזשהו מכלול טיפולי, חינוכי, שניתן במסגרות שבהן הנערים שוהים, לא רק על מה שמכוון במישרין למניעת רצידיביזם או לשילוב בקהילה.
<עדו אבגר: כמובן שאני לא אפרט פה את כל תכניות הטיפול, הכול נמצא במסמך שנמצא על השולחן ויופיע באתר של מרכז המחקר, אני רק אציג בקצרה את המסגרת וכמה נתונים מספריים.
<עדו אבגר: לגבי שב"ס, ככלל, אסירים ביטחוניים נמצאים מחוץ לתמונה, הם לא מקבלים שירותי שיקום, אני לא אתמקד בזה.