GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<נאוה גלעד שלומוביץ: ואנחנו מציגים את זה בקניון בלב העיר, ועל הכרזות העירוניות, ובכנסת, ובכל מקום שרק אפשר, כדי לתת לזה נראות להורים, לקהילה, ולומר: הנה, הילדים מוסרים לנו משהו.
<סיגלית איציקוביץ: ככה באמת לנסות להגיע אל כולם.
יפעת שאשא ביטון: אז קודם כול, כל הכבוד, ובאמת תודה רבה שהגעתם, וגם הבאתם מהכרזות כדי שאנשי הכנסת יוכלו לראות ולהתרשם.
יפעת שאשא ביטון: מאוד מרשים שזה באמת מיזם יישובי, ואני חושבת שכשראש העיר מעורב אז זה גם נותן לזה - -
<נאוה גלעד שלומוביץ: אמירה מאוד ברורה.
יפעת שאשא ביטון: - - boost מאוד משמעותי.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו התפקיד שלכם, כמו שאמרתי, שזה לא יהיה מופע חד-פעמי, אלא שזה יהיה תהליך, ואז זה גם יושרש בתפיסה היישובית בקרב כל הבאים.
יפעת שאשא ביטון: ואז יוצא שגם כל תלמיד חווה את זה לא פעם אחת, אלא יותר מפעם אחת, וזה יפה.
<סיגלית איציקוביץ: כן, כך יהיה.
יפעת שאשא ביטון: בהצלחה ותודה רבה, ויישר כוח, למסור בשמי לתלמידים ולמורות.
יפעת שאשא ביטון: עורך-דין אבי עומר, הפורום למצוינות, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: אבי, רק נצטרך להתכנס לחמש דקות, בסדר?
<אבי עומר: כן.
<אבי עומר: במקצועי אני עורך-דין, בעברי הפלילי ניהלתי אגף נוער באחת הרשויות, וכנראה שזה משהו שמוטבע ב-DNA, אז גם כשאתה עוסק בנושאים אחרים אתה עדיין בתחום.
<אבי עומר: הפורום למצוינות חברתית זו חברה לתועלת הציבור על שם ד"ר אלן אליס ובעלה דוד ז"ל, והפורום הזה לקח לעצמו, ניכס לעצמו את הזכות לנסות ליזום תהליכים בתחומים שהוא חושב שיש לו מה לומר, ושהוא מסוגל להוביל אתם תהליך.
<אבי עומר: התמקדנו בכוח העצום והלא מנוצל שטמון בבני-הנוער בישראל.
<אבי עומר: בני-הנוער הם סוכני שינוי מדהימים, יש להם יכולות עצומות שלא באות לידי ביטוי, לא מנוצלות אפילו לא באחוז זעום לעומת מה שהם מסוגלים לעשות.
<אבי עומר: על-פי המודל שבנינו, והוא עובד מזה ארבע שנים, אנחנו בוחרים את בני-הנוער לפי פרופיל מסוים.
<אבי עומר: את המבדקים המתאימים בנינו יחד עם מכון "פילת" בתחום האינטליגנציה הרגשית, ותהליך המיון כולל את שני המבדקים האלה פלוס ראיון אישי פלוס המלצות בית-ספר.
<אבי עומר: הרעיון הוא להגיע לבני-הנוער הבולטים ביותר, בעלי DNA חברתי, בעלי יכולת הנהגה והובלה, וכמובן כאלה שיש להם יכולת התמדה.
<אבי עומר: לקחת את בני-הנוער האלה ולהוביל אותם במסלול הכשרה של שלוש שנים מחוץ לכותלי בית-ספר על מנת לייצר את דור המנהיגים החברתיים הבא של המדינה, על מנת לייצר את היזמים החברתיים שאנחנו זקוקים להם, ועל מנת שהם עצמם יהיו סוכני השינוי.
<אבי עומר: אז אם נעבור מן האמירה וההגדרה אל המעשה, בפיילוט שביצענו במשך ארבע השנים האחרונות הכשרנו 1,000 בני-נוער לתפקידי מנהיגות כאלה.
יפעת שאשא ביטון: מכל האזורים בארץ?
<אבי עומר: מ-20 יישובים בישראל, מארבע דתות, וממגזרים שונים, אפילו מאולפנות של בנות.
יפעת שאשא ביטון: והתפקיד שלהם בכוח?
<אבי עומר: התפקיד של הילדים האלה הוא – אולי לפני התפקיד אני אומר לך מה התהליך כדי שתביני ממנו מה התפקיד.
<אבי עומר: הילדים שנבחרו נכנסו למסלול שלמעשה מתבצע בקמפוסים האוניברסיטאיים.
<אבי עומר: לתוכנית הזו הצטרפו האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל-אביב, ואוניברסיטת חיפה, ומכללות רבות בארץ, הצטרף בית-המשפט העליון, המשרד לביטחון פנים, בית התפוצות, אפילו בית-הדין לזכויות האדם בשטרסבורג, ועוד רשימה ארוכה מאוד של מוסדות וגופים, אני לא אזכיר כאן את כולם.
<אבי עומר: למעשה, מה שעשינו, לקחנו את טובי המנטורים האפשריים בארץ בכל תחום, את טובי בני-הנוער, ויצרנו את החיבור ביניהם.
<אבי עומר: לפי התוכנית הזו, נפגשים אחת לשבוע בני-הנוער בקמפוס הקרוב לביתם, והם עוברים תהליך שמורכב רובו ככולו ממפגש עם הטופ של הטופ של האנשים שמותאמים לתפקיד שהועדנו להם, ובנוסף לזה מפגשים ארציים.
<אבי עומר: בתוכנית הזו נערכו 12 מפגשים ארציים שתכף נתייחס אליהם.
<אבי עומר: המטרה היא להכשיר את בני-הנוער האלה, א', להטמיע בהם את הערכים הרלוונטיים; ב', לנטוע בהם את תחושת האחריות החברתית ואת הצורך והחובה שלהם להיות אחראים על סביבתם ועל המעגלים הטבעיים שלהם.
<אבי עומר: והרעיון הוא שברגע שהם מסיימים תהליך הכשרה, וזה הדרגתי, כשהם מסיימים שנה ראשונה, בשנה השנייה הם מתחילים לבצע פרויקטים ברמה מקומית, ובשלישית ברמה לאומית.
יפעת שאשא ביטון: גם צריך לסכם, איך זה בא לידי ביטוי בתוך בית-ספר?
יפעת שאשא ביטון: מה התרומה שלהם בעצם לאקלים חברתי אחר לטיפול בחרמות?
<אבי עומר: בואו ניקח דוגמה של מפגש של נושא אחד מתוך 12 הנושאים הארציים שבהם טיפלנו, נושא השיימינג.
<אבי עומר: בנושא השיימינג החניכים בתוכנית סיימו משפט מבוים בין-לאומי שהנושא שלו היה הזכות לחיים, גזענות, והזכות לפרטיות.
<אבי עומר: במשפט הזה, אגב, ישבו שני שופטים של בית-הדין הבין-לאומי לזכויות האדם בשטרסבורג, שופטים של בית-המשפט העליון, הילדים עברו תהליך הכשרה של שלושה חודשים.
יפעת שאשא ביטון: עורך-דין עומר, ברשותך, התוכנית מקסימה, היא מקסימה בלי קשר.
יפעת שאשא ביטון: איפה אני פוגשת את זה בבית-ספר בטיפול בחרמות?
יפעת שאשא ביטון: המשפט הבין-לאומי חשוב, הוא מעצים.
יפעת שאשא ביטון: איפה אני פוגשת את זה בבית-ספר?
<אבי עומר: בעקבות המשפט הזה ובגלל מקרה ספציפי של נערה שחוותה שיימינג והיא נמצאת כאן, והיא תחליט אם היא רוצה לדבר, לקחנו את הנושא כפרויקט.
<אבי עומר: הקבוצה שעסקה בפיתוח פרויקט לאומי עשתה תחקיר של חצי שנה בסיוע של כל מיני מומחים, היא בנתה תוכנית לטיפול בנושא שיימינג באותם בתי-ספר תיכון שמהם באים הנציגים שלנו.
<אבי עומר: התוכנית החלה במפגש גדול במוזיאון תל-אביב בנוכחות שרת המשפטים, ופרופסורים, וגורמים ופאנל גדול.
<אבי עומר: את כל התוכנית מ-א' עד ת' תכננו, ביצעו, ראיינו, ושמשו כעיתונאים, הנבחרים עצמם.
<אבי עומר: ובעקבות התוכנית הזאת יצאנו אל בתי-הספר.
<אבי עומר: הנבחרים בנו תוכנית שבמסגרתה הם ועוד צוות נוסף מגיעים אל חטיבת ביניים בבתי-ספר ונותנים להם חשיפה לנושא הזה במשך כחמש שעות, אני לא אפרט את התוכנית כרגע, הרוב מורכב מסדנאות אינטראקטיביות, חוץ מאשר הרצאות, וחוץ מאשר המחשות ומשפט מבוים וכו' וכו'.
<אבי עומר: הרעיון הוא שהנגיעה הראשונה תהיה חשיפה באמצעות יום מרוכז כזה.
<אבי עומר: מכאן עוברים לתוכנית הדרכה.
<אבי עומר: הנבחרים מודרכים להיות כאלה שמגיעים לכיתות, הם מגיעים מצוידים באמצעי המחשה שונים, כולל סרטונים ויראליים שהם ייצרו, כולל משפטים מבוימים שהם עורכים במקום.
<אבי עומר: למעשה, הנבחרים האלה, חוץ מאשר הטקסים ומבצעי הפתיחה, עושים את עבודת השדה יום יום בבתי-הספר שלהם מול הכיתות.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, מול הכיתות.
יפעת שאשא ביטון: משפט סיכום, ואני אתייחס.
<אבי עומר: משפט הסיכום הוא שבני-הנוער הם סוכני שינוי מדהימים, אם מכשירים אותם לתפקיד ואם מייעדים להם את הדברים בצורה מדויקת יש להם מוטיבציה, רצון, יכולות, ועם המנטורים המתאימים, כמו אלה שקיבלנו, התוצאות מעולות.
יפעת שאשא ביטון: אתה רואה, היינו צריכים להתחיל עם משפט הסיכום.
יפעת שאשא ביטון: ראשית, אני מוכרחה לומר – למרות שאין לזה קשר ישיר לדיון כמערכת חינוך שמתמודדת, כי אני כן רוצה לגעת באתגרים שלנו – התוכנית נשמעת מקסימה ומרתקת, אין ספק שיש פה מאות ילדים, אמרת שיש אלף וכמה, נכון?
יפעת שאשא ביטון: ילדים שמועצמים ובאמת יכולים להיות שגרירים טובים בחברה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אם אני רגע לוקחת רק את הסיפה של הדברים ואותם לוקחת לבתי-הספר, אז אין ספק שתלמידים יכולים להיות סוכני שינוי מצוינים, הרבה פעמים אפילו להיות הכוח המשמעותי אפילו יותר מאתנו בתוך קבוצת השווים שלהם, ואם נדע להכשיר אותם נכון, דוגמת תוכניות שהיו כאן, אז נוכל להיעזר בהם גם כמשאב וגם כילדים שבעצמם עוברים את התהליכים.
<אבי עומר: הייתי מבקש שתיתני משפט סיום לחיילת שיושבת כאן שהיא בוגרת התוכנית, עיינה, שהיא תגיד ממש שני משפטים.
יפעת שאשא ביטון: עיינה, בשני משפטים.
<עיינה ריינר: קודם כול שלום לכולם, אני במסלול ייעודי לקצונה בחטיבת הצנחנים.
יפעת שאשא ביטון: צה"ל שחרר אותך בשבילנו?
<עיינה ריינר: כן.
<עיינה ריינר: אני בוגרת של תוכנית הנבחרים, ואני חושבת שאולי הדבר שהכי חשוב לי להגיד ובאמת לסכם את הדברים שאבי אמר זה שבעיני, ולדעתי זה גם מה שהתוכנית באה בעצם ללמד אתנו בתור בני-נוער שרוצים ושחשוב להם להשפיע, זה שכאנשי חינוך, כאנשים שרוצים ללמד ילדים להיות אנשים עצמאיים, אנשים שבעתיד יוכלו לשנות דברים שיוכלו להשפיע על אנשים אחרים, הכי חשוב זה ללמד אותם בעצם לבחור לעצמם סט של ערכים או לחנך אותם לערכים מאוד ספציפיים שאתם הם ירצו להמשיך הלאה.
<עיינה ריינר: התוכניות הן מקסימות ומדהימות, ואני באמת יושבת פה מהצד ונפעמת לראות את ההשפעות שלהן, ובאמת לשמוע סיפורים כמו שהתלמיד החמוד פה סיפר, שהם באמת דברים שמשנים עולמות.
<עיינה ריינר: אני חושבת שקודם כול הבסיס זה ללמד את הילדים להבין מה הדבר הנכון בשבילם, באיזה ערכים הם צריכים להאמין.
<עיינה ריינר: באופן אישי אני יכולה לספר שמהתוכנית לקחתי כמה ערכים שבאמת הם היום בשירות הצבאי שלי, וכל פעם ששואלים אותי איזה ערכים מובילים אותי בחיים אני ישר זורקת מהפה: אחריות, כנות ויוזמה.
<עיינה ריינר: אני חושבת שאלו שלושה ערכים שצריכים להוביל כל בן-אדם, כל פרויקט, ואני גם רואה את זה משתקף מאוד יפה פה בכל מה שהצגתם, ובעיני זה הבסיס וזה הכי חשוב.
<קריאות: כל הכבוד.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, עיינה, ובהצלחה רבה.
יפעת שאשא ביטון: אין ספק שצפוי לך עתיד.
יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שישחררו חיילים בשבילך בעתיד כשאת תהיי כאן.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, עיינה, ותודה רבה, עורך-דין אבי עומר.
יפעת שאשא ביטון: גיל, המשרד לביטחון פנים.
<גיל חורב: שלום, אני הדובר של תוכנית "עיר ללא אלימות", התוכנית הלאומית למאבק בתופעת האלימות בהובלת המשרד לביטחון הפנים.
<גיל חורב: אני אנסה לעשות את זה כמה שיותר קצר.
יפעת שאשא ביטון: חייב.
<גיל חורב: הבריונות, אנחנו נתקלים בה בעצם בכל אחד מהתחומים ש"עיר ללא אלימות" פועלת בהם ברשויות המקומיות, בין אם זה בתחום החינוך, כמו שהזכרתם כאן הרבה, גם בתחום הפנאי, שזה מחוץ לשעות בית-הספר, גם בתחום הרווחה, וגם בתוכניות בקהילה.
<גיל חורב: אנחנו פונים בכל התוכניות שלנו לילדים ולבני-נוער נפגעי בריונות ועדים לבריונות, וגם להורים כדי שידעו כיצד להתמודד עם זה כשהם נתקלים בתופעה, אם מדובר בילד שלהם כפוגע או כנפגע.
<גיל חורב: אנחנו עושים הרבה מאוד פעולות כמו השילוט שראיתם כאן מסביב, ופעולות בתחום המדיה והפרסום.
<גיל חורב: חלק מהפעולות נעשות אצלנו בתוכנית וחלק אנחנו עושים בשיתוף פעולה עם השטח, עם בני-נוער, וגם עם גורמים נוספים.
<גיל חורב: אנחנו מכינים חומרי הסברה בתחום הזה, מפיצים אותם לכל 151 הרשויות המקומיות שמשתתפות בתוכנית, יש לנו אתר מיוחד בתוך אתר האינטרנט של התוכנית ששם יש את כל החומרים שעולים מהרשויות המקומיות והן מאמצות אחת מהשנייה ומקבלות רעיונות, שזה דבר מאוד יעיל.
<גיל חורב: הנה כמה דוגמאות כאן.
<גיל חורב: זה קטן, קשה לקרוא, אבל יש פה גם גורמים שאפשר לפנות אליהם בעת צרה, וגם כל מיני מסרים.
<גיל חורב: אנחנו משתדלים גם לייצר תוכן ייחודי, את זה עשינו לרגל שבוע המאבק באלימות ברשת של השנה האחרונה, הפצנו את זה דרך הרשתות החברתיות, הגענו בערך ל-1.5 מיליון גולשים.
<גיל חורב: מה שאתם רואים כאן זו כל מודעה כזאת ואת ה- Reachשלה בפייסבוק.
<גיל חורב: אנחנו גם עושים תוכן ייעודי, זה למשל משהו שלקחתי מהמרכז הפדרלי האמריקני למאבק בבריונות.
<גיל חורב: ב-2011 הוקם שם מרכז כזה, הם החילו חומרי הסברה שמצאתי אותם מאוד מאוד רלוונטיים גם לנו, תרגמתי אותם לעברית, העברתי אותם למנהלת המקצועית שלנו ד"ר ימית אלפסי, ואחרי קצת התאמות לישראל החלנו את זה גם כחומרי הסברה שמחולקים ברשויות המקומיות להורים ולאנשי מקצוע, וגם דרך הרשתות החברתיות כפוסט שהגענו אתו למקומות חדשים.
יפעת שאשא ביטון: גיל, אני מכירה את כל התוכנית הזאת, גם הצגנו אותה כאן בוועדה כמה פעמים.
יפעת שאשא ביטון: ואני מוכרחה לומר במאמר מוסגר כדי להיות הוגנת עם הרבה הרבה הרבה מאוד פניות שהגיעו אלינו בנושא השיימינג וההתמודדות עם בריונות ברשת כבריונות וכתופעה, ואמרנו: חברים, אנחנו רוצים ממש לקחת ולגעת עם הציפורן של האצבע בהתמודדות של מערכת החינוך, של צוותי החינוך במקרים היומיומיים.
יפעת שאשא ביטון: כל זה קמפיין הסברה שהוא חשוב מאוד ונגענו בו והקדשנו לו גם אפילו כמה דיונים, אבל איפה זה פוגש את הילד המוחרם בשטח?
<גיל חורב: בבתי-הספר יש לנו מה שנקרא מדריך מוגנות של "עיר ללא אלימות".
<גיל חורב: אנחנו נמצאים בכ-400 בתי-ספר של חטיבות ותיכונים.
<גיל חורב: בין שאר התפקידים של המדריך זה גם לנטר מקרים כאלה של בריונות רשת או בריונות באמצעות אפליקציות סלולריות.
<גיל חורב: המדריכים עצמם מדווחים לנו מהשטח שאם פעם הם עסקו בעיקר בקטטות ודברים מהסוג הזה, היום הם מתעסקים בעיקר במאבק בבריונות דרך האפליקציות הסלולריות.
<גיל חורב: תכף אושרית מדימונה תרחיב בנושא הזה יותר.
יפעת שאשא ביטון: אז נעשה את החיבור פה, מצוין.
<גיל חורב: כן.
<גיל חורב: ודבר אחרון שאנחנו עושים זה גם יצירת תוכן ייעודי בנושא שיתופי פעולה.
<גיל חורב: יש לנו שיתוף פעולה מצוין עם הטלוויזיה החינוכית בסדרת נוער שכבר עונה שנייה שתשודר ברצועה של החינוכית בערוץ 2 וגם בערוץ 23 וביוטיוב.
<גיל חורב: ואיך שזה נוגע לבתי-הספר?
<גיל חורב: אני חושב שמכל התגובות שקיבלנו גם דרך היוטיוב, יש לזה מאות אלפי צפיות, אבל התגובה שאותנו באמת הכי ריגשה ועניינה היא של מורים שאומרים שהם משתמשים בפרקים האלה כסטרטר לדיון בשיעורי חברה.
<גיל חורב: ביקשו ממני להביא קטע קצר אז חתכתי פה דקה, ממש דקה מתוך העונה החדשה שתעלה בסוף החודש הקרוב בערוץ 2 ובחינוכית.
יפעת שאשא ביטון: ואחר כך, אושרית, את תחברי את זה לשטח?
יפעת שאשא ביטון: רק, חברים, אנחנו הרבה אחרי זמן הדיון, ואני רוצה להודות לכל מי שנשאר כאן בסבלנות, אבל אנחנו צריכים להתכנס בזמן.
יפעת שאשא ביטון: ובאמת זו הזדמנות לומר יישר כוח מאוד מאוד גדול למשרד לביטחון פנים, גם על מערך מאו"ר שניתן לו את המקום והבמה כאן, אבל באמת בהקשר של הבריונות ברשת.
יפעת שאשא ביטון: אושרית, אבל ממש ככה תנסי להיות מדויקת כי אנחנו כבר הרבה אחרי הזמן.
יפעת שאשא ביטון: אושרית, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: אם את יכולה גם בלי המצגת, לא נקרא את הכול, ממש תדייקי את הדברים, איך אתם בעצם מנהלים את זה בתוך בתי-הספר.
<אושרית זיו: רק הכותרות, שייתנו לי את המסגרת.
<אושרית זיו: למעשה, המודל שאני מציגה הוא מודל של איך אני מחברת בין כל המערכות השונות שקיימות בעיר.
<אושרית זיו: אני יושבת באגף החינוך בכוונה תחילה כדי ליצור את השותפויות שיובילו לנגיעה בכל התלמידים ברמה הפורמלית, שזה בבתי-הספר, ואחר הצוהריים ברמה הבלתי פורמלית.
<אושרית זיו: היופי ב"עיר ללא אלימות" זו היכולת לרשת את הכול ולהושיב את כולם סביב שולחן עגול ולדבר על הדברים.
<אושרית זיו: למעשה, מה שחשוב בעיני זה לגעת בילד בכל הזירות שהוא נמצא בהן במהלך היום.
<אושרית זיו: לגעת בו גם כשהוא במערכת החינוך הפורמלית בבתי-הספר, וגם אחר הצוהריים, ולדעת לעשות את החיבור, וגם כמובן להורים.
<אושרית זיו: אז פה אנחנו רואים איך אנחנו למעשה משתפים את ההורים בכל השיח שקשור לבריונות, אנחנו עושים סדנאות מתמשכות, סדנאות חד-פעמיות שההורים למעשה מבינים שהם צריכים לתקשר עם הילדים שלהם.
<אושרית זיו: אולי הרבה פעמים הם מעבירים את האחריות לבתי-הספר, אבל אם לא תהיה תקשורת נכונה בבית, אם לא ישבו סביב שולחן האוכל בארוחת ערב ויצרו שיח הם לא יראו את זה קורה, ואז למעשה לא יהיה טיפול ולא יציפו את זה בפני בית-הספר.
<אושרית זיו: אז זו הנגיעה בהורים.
<אושרית זיו: בחינוך הבלתי פורמלי והפורמלי, גיל התחיל לדבר על מדריכי המוגנות, למעשה עשיתי קמפיין בשנה שעברה, רואים אותו פה על אוטובוסים ועל שלטי החוצות על מדריכי המוגנות, וזה יצר את החיבור.
<אושרית זיו: מדריך המוגנות נמצא בבית-הספר בכל שעות הלימודים, הוא הגורם הבלתי פורמלי שמסתכל לילד בעיניים.
<אושרית זיו: וכשאנחנו מזמינים את אימא של דוד-אל מזרחי להרצאה בתוך בית-הספר והיא מספרת איך הבן שלה התאבד בעקבות שיימינג ברשת, ותלמיד אחר כך פונה למדריך למוגנות ואומר: וואי, קורה לי בדיוק אותו דבר באלה הרגעים, והוא מוצא בו את הכתובת ואת האוזן הקשבת, אז זו למעשה ההצלחה שלנו, שמדריך המוגנות מצליח בצורה לא פורמלית לגעת בילדים האלה, ובדיוק בזמן הנכון.
יפעת שאשא ביטון: להפוך להיות כתובת עבורם.
<אושרית זיו: הוא למעשה גם החוט המקשר לפעילות אחר הצוהריים, ושבאמת אותו ילד אומר: נפגעתי, עדיין פוגעים בי, הוא יוצר עבורו תוכנית גם לאחר הצוהריים וגם לזמן בית-הספר.
<אושרית זיו: יש לנו תוכניות של ספורט, של תוכניות עוצמה שמפעילים, שתלמיד למעשה הופך להיות נראה בכל הזירות, וגם במרחב הציבורי.
<אושרית זיו: כלומר, במרחב הציבורי חשוב לנו מאוד שגם שם נראה את אותם ילדים.
<אושרית זיו: אז יש לנו סיירות לילה ב"עיר ללא אלימות", יש לנו עוד ועדי שכונות שאנחנו מקימים כדי לראות את אותם ילדים גם אחר הצוהריים, גם במקומות, בפארקים.
<אושרית זיו: ומעבר לשפוך להם את האלכוהול גם יוצרים אתם שיח, מדברים אתם, שומעים מה קורה.
<אושרית זיו: ואלי מגיעות הפניות שראינו ילד ברחוב שהוא לא הולך לבית-הספר, שקשה לו, שמחרימים אותו, ואני יודעת ליצור את החיבור הזה עם בית-הספר, ובכלל עם גורמים נוספים בעיר ולראות את אותם ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אז את בעצם מדברת מתוך המקום של הפעילות שנעשית במשותף עם "עיר ללא אלימות" ועושה את החיבורים בין כל המרחבים, כשמדריך המוגנות הוא החוט המקשר.
יפעת שאשא ביטון: הוא עובד גם בשיתוף עם הצוות הפורמלי בתוך בית-ספר?
<אושרית זיו: בוודאי, הוא חלק בלתי נפרד.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אושרית.
יפעת שאשא ביטון: ח.
יפעת שאשא ביטון: נמצאת פה?
יפעת שאשא ביטון: את רוצה לדבר?
יפעת שאשא ביטון: אבל קצר, ובלי שמות.
<ח. ח.: בלי שמות.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו עדות של אימא לילדה, לא נציין את כל הפרטים, אבל חשוב שנשמע אותה.
יפעת שאשא ביטון: ואחר כך יש לנו עוד שני דוברים ואנחנו סוגרים, כי כבר גלשנו שעה אחרי הדיון, אבל זה מרתק וחשוב, אז אני מרשה לעצמי.
<ח. ח.: שלום לכולם, אני פשוט קיבלתי מהילדה, היא ביקשה בלי תקשורת, אז אני מכבדת את הילדה.
<ח. ח.: אבל פה בקצרה אני אגיד לכם כמה דברים.
<ח. ח.: אני פעילה בקהילה וחברת ועד הורים בבתי-הספר זה המון שנים.
<ח. ח.: ולצערי, אני חשופה לא מעט להתנהגויות קשות בין התלמידים, ולא מעט הורים מתלוננים על חוסר השגחה של מבוגר בהפסקות.
<ח. ח.: וגם אלי הגיעה הבעיה.
<ח. ח.: בתחילת השנה קבוצה של בנות ובנים, שאחד הילדים מנהיג אותם, דואגת למרר כל פעם לילדה אחרת את החיים.
<ח. ח.: עוד בתחילת השנה התנכלויות והחרמות על בתי התחילו עם קבוצה של בנות שבראשה עומדת ילדה מאוד בעייתית.
<ח. ח.: במשך תקופה ארוכה שולחת לבתי לנייד שלה מילים מעליבות ומשפילות ואיומים.
<ח. ח.: כל פעם הן דואגות למרר את חייה של ילדה אחרת באיומים רבים.
<ח. ח.: גם במשך התקופה האחרונה שבתי מושבתת מבית-הספר בגלל שבר מאוד קשה ברגל, בתי ומשפחתי עוברים תקופה קשה עם הילדה, ובנוסף ההטרדות בנייד של הילדה לא מפסיקות.
<ח. ח.: יש חומר מוקלט.
<ח. ח.: פניתי למנהלת בית-הספר, כששוחחתי אתה על הבעיה התשובה שלה לא הייתה מספקת.
<ח. ח.: היא אמרה: אין באפשרותי לעשות דבר, ואני מתנגד לשם "חרמות" כי אין דבר כזה.
<ח. ח.: אני מבינה שהיא רוצה לשמור על שם בית-ספר.
<ח. ח.: פניתי למורה ולא הייתה התייחסות מצדה.
<ח. ח.: פניתי ליועצת בית-ספר והיא ענתה: אין לי כלים להתמודד עם הבעיה.
<ח. ח.: פניתי גם להורים, היו הורים, לצערי, שלא שתפו פעולה ובחרו להרים ידיים ולא לטפל בבעיה.
<ח. ח.: הילדה אומרת: אימא, זה כמו צלקת בלב ולא טוב לי עם זה.
<ח. ח.: אז מה הורה כמוני אמור לעשות?
<ח. ח.: בתי סובלת ואני חסרת אונים.
<ח. ח.: אולי צריך להתחיל את יום הלימודים בשיעורי חברה ולהחדיר לילדים קודים ברורים וחד-משמעיים על התנהגות מול מורים, הורים, וכן בין תלמידים, אולי תגיע הישועה.
<ח. ח.: בברכה, ח.ח.
יפעת שאשא ביטון: קודם כול, תודה רבה על השיתוף.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהתיאור של הילדה קשה וכואב, והוא משקף תחושה של הרבה מאוד ילדים שנמצאים במציאות הזו.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהתחושה העוד יותר קשה היא שכבר יש פנייה למערכת, ויש תחושה של חוסר אונים וחוסר מענה.
יפעת שאשא ביטון: הילה, אני חושבת שזאת ההזדמנות להקדים ולומר ששווה שיצא אפילו מזכר של משרד החינוך שכל בתי-הספר ישימו דגש על הנושא הזה, להיות יותר ערניים ויותר מודעים.
יפעת שאשא ביטון: צריך לעשות איזושהי פעילות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שכשמנהל אומר: אין מה לעשות עם זה או אין דבר כזה חרם, אז אנחנו נמצאים באיזושהי בעיה תפיסתית.
יפעת שאשא ביטון: ברור לי שאלו מקרים נקודתיים, אבל חשוב שנהיה שם בשביל המקרים האלה, כי בסוף לא מדובר בילדה אחת, יש שם קבוצה של תלמידים שלומדים בבית-הספר ואנחנו צריכים להיות שם גם בשבילם.
<ח. ח.: יש לי רק עוד שתי מילים.
<ח. ח.: אני אימא מאוד פעילה, אני אימא שמאוד מחוברת, אני אימא שגם בבית-ספר מחוברת בין המורים לתלמידים ואני עושה רק טוב, קוראים לי כבר אימא הגנרלית.
<ח. ח.: אני כבר 20 שנה בוותק, ואני אימא שמביאה ילדים ולא החרמות, ומשוחחת עם ילדים, הכול, אבל כשאני רואה שזה מגיע לרמה ושאין מההורים, שההורים באים בהתנגדות, אני פשוט תופסת צעד אחורה.
<ח. ח.: כי אני עושה רק טוב, אבל כשזה מגיע ואין לה כלים – אני בתור אימא הצלחתי לסדר המון, ואני יכולה גם להראות לך הודעות של המורות: כל הכבוד, תודה רבה שהצלחת ככה וככה.
יפעת שאשא ביטון: והתחושה היא של חוסר אונים מצד המערכת.
<ח. ח.: אבל כשזה מגיע לשלך וכשאין, אז אתה פורח הרבה יותר.
<הילה סגל: אני ממש מבקשת שאם מגיעים מקרים, כאן דיברנו הרבה על מניעה, אבל יש חשיבות גדולה שככל שניתן נדע עליהם ונעזור.
<הילה סגל: יש פיקוח ויש פניות הציבור.
יפעת שאשא ביטון: נעביר את הפרטים.
<הילה סגל: ויש כמובן גם אותנו.
<הילה סגל: אז במידה ואת בוחרת או רוצה אני אשמח לעזור.
יפעת שאשא ביטון: נעביר את המקרה, כי אני חושבת ששווה להיכנס פנימה ולחזק.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שהצוות באמת חסר אונים, צריך שיחזקו אותו וצריך את הכלים.
<הילה סגל: בסדר גמור.
<הילה סגל: צריך לעזור.
<ח. ח.: אני אשמח, אין לי בעיה להיחשף, אבל הילדה ביקשה שלא, אז כיבדתי את הילדה.
יפעת שאשא ביטון: זו לא הילדה, זה מול משרד החינוך, והרעיון הוא באמת לטפל.
<ח. ח.: בשמחה.
<ח. ח.: בשמחה, אני רוצה את זה.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו את אופיר.
יפעת שאשא ביטון: אופיר, בקצרה.
<אופיר בן גור: ירדן יתחיל.
יפעת שאשא ביטון: אין יתחיל.
יפעת שאשא ביטון: מישהו אחד מדבר, בסדר?
<ירדן ארד: אני סטודנט שנה שלישית למשפטים ומימשל במרכז הבין-תחומי, הרצלייה.
<ירדן ארד: לקחתי חלק בתוכנית שנקראת "ממשלת הצללים", שבמסגרתה הוקמו בקמפוס מעין משרדי ממשלה מקבילים בעצם למשרדים האמיתיים, ועקבנו אחרי המשרדים האלה וחשבנו גם איך לעשות איזשהן רפורמות.
<ירדן ארד: מהמקום הזה הגענו לנושא של שיימינג ובריונות רשת.
<ירדן ארד: לצדי גם נמצא עורך-דין אופיר בן גור שהיה אחד מהמנחים של התוכנית, וגם ד"ר יובל קרניאל, וחבר הכנסת לשעבר ניצן הורוביץ.
<ירדן ארד: כשבאנו לנושא של השיימינג ובריונות רשת אז באמת בחרנו להתמקד באוכלוסיות של ילדים ונוער, כי ראינו את הרגישות המאוד גדולה שיש לאוכלוסייה הזאת, בעצם בגלל שהרשת החברתית משמשת כלי מרכזי שלהם ליצירת ולטיפוח שלו.
<ירדן ארד: גם ראינו שיש לזה המון השלכות מאוד חמורות, החל מנתונים שאפילו פורסמו על-ידי משרד הבריאות של מס' שיא של מתאשפזים בבתי-חולים פסיכיאטריים.
<ירדן ארד: וממחקר שעשו גילו שזה בגלל שיימינג, נתונים באמת מזעזעים, לא נעלה פה את המחקרים, כבר ציינו את זה.
<ירדן ארד: לאחר ששמעתי את כל הדיון, לי חשוב להזיז קצת את הפוקוס ולציין שאנחנו מדברים פה על מרחב שהוא שונה, זאת אומרת, אנחנו מדברים על המרחב הווירטואלי.
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה להזיז את הפוקוס, בכוונה שמתי את הפוקוס על מערכת החינוך, אני אומר לך למה.
יפעת שאשא ביטון: אז אל תזיז לי את הפוקוס, הוא גם ככה זז לי קצת הצדה בחצי שעה האחרונה.
<אופיר בן גור: זה מתחבר כמובן למערכת החינוך.
<ירדן ארד: אנחנו מדברים עדיין על מערכת החינוך.
<ירדן ארד: אנחנו פשוט טוענים שיש פער בשפה בין המורה לבין התלמיד בכל מה שקשור לרשת החברתית ולעולם התוכן העכשווי של הילדים.
<ירדן ארד: דיברו כאן הרבה על הכלים החינוכיים שהם – אני אקרא להם אזור הנוחות של מערכת החינוך, לא כמילה גסה, אלא כי באמת ככה מערכת החינוך הורגלה לפעול במשך שנים.
<ירדן ארד: כשאנחנו מדברים על דחייה חברתית ועל נידוי ועל חרם, התפיסה היא עדיין תפיסה של המרחב הפיזי.
<ירדן ארד: זו עדיין תפיסה שאומרת שיש אירוע נקודתי.
יפעת שאשא ביטון: זה שם.
יפעת שאשא ביטון: גם כשזה מתחיל בווטסאפ, בפייסבוק, ברשת הווירטואלית, אנחנו בסופו של דבר מגיעים עם זה למרחב הפיזי, כי הילד נכנס לכיתה ומוחרם.
<ירדן ארד: נכון.
יפעת שאשא ביטון: יושב פה י' ומספר לך.
<קריאה: יש את השיח פנים אל פנים.
יפעת שאשא ביטון: אני כבר לא במצב שמתעללים בי, אני שקוף.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, זו כבר דרגה הרבה יותר חמורה מזה.
<ירדן ארד: אולי זה נגיד למשל, הקצה של האירוע, למעשה, כי אם האירוע מתחיל ונמשך ברשת החברתי, והוא יכול להימשך תקופה ארוכה, אז רק בקצה שלו הוא יגיע לחרם בכיתה.
יפעת שאשא ביטון: זו הדינמיקה בבית-הספר, צר לי.
<ירדן ארד: אז אחרי שעשינו איזשהו מחקר השוואתי וראינו מה קורה במדינות מערביות, בארצות-הברית, באוסטרליה, בהולנד, וכו', שבעצם מעניקים סמכויות למנהל בית-הספר בכל מה שמתרחש במרחב הווירטואלי, ממש גם סמכויות ענישה.
<הילה סגל: יש סמכויות כאלה גם היום בארץ שלנו.
יפעת שאשא ביטון: נכון, יש גם אצלנו בחוזר מנכ"ל במשרד החינוך.
<הילה סגל: אתה מוזמן לקרוא את חוזר המנכ"ל.
<אופיר בן גור: ראינו את חוזר מנכ"ל, ובסקר שביצענו בקרב לא מעט מנהלי בתי-ספר נודע לנו שהוא לא מיושם בפועל.
<אופיר בן גור: נשמח אחרי זה - - -
יפעת שאשא ביטון: שזה מחדל של מנהלי בתי-ספר, לא של משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אם מנהל בית-ספר רואה בחוזר מנכ"ל המלצה אז יש שם באג אצל מנהל בית-הספר.
יפעת שאשא ביטון: זה לא כי זה במערכת אצלנו לא - - -
<אופיר בן גור: נכון.
<הילה סגל: זה שיקולי דעת, כי המקרים הם מאוד שונים אחד מהשני.
יפעת שאשא ביטון: בואו נתקדם, כי חשוב לי לדעת מה ברמת הפרקטיקה.
<ירדן ארד: אנחנו חושבים שצריך לערוך סדרה של מפגשים בין אנשי ההוראה לבין מומחים בתחום האינטרנט.
<ירדן ארד: מפגשים כאלה גם יעזרו למורים לרכוש את השפה, ואנחנו גם יודעים שהם יכולים להצמיח איזשהם רעיונות חדשניים, כלים חדשים למערכת החינוך, ולא רק הכלים שגלויים להם במרחב הפיזי.
<ירדן ארד: זאת בגדול השורה התחתונה שלנו, ואנחנו יודעים שהתשובה היא בחינוך, אבל השאלה מאיזו זווית אנחנו תוקפים את הבעיה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: אתה מתכוון להיכנס למערכת החינוך מתישהו או שאלו רק המלצות מבחוץ?
<ירדן ארד: אולי בעתיד כן, יכול להיות.
יפעת שאשא ביטון: קודם כול תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה בכלל שאתם יושבים באקדמיה וחושבים על מערכת החינוך ומנסים לייצר פתרונות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהיכרות עם השטח תמיד עוזרת גם למקד את הפתרונות ולהפוך אותם ליותר ישימים.
יפעת שאשא ביטון: אין ספק שמפגש של אנשי מקצוע, עם אנשי מערכת החינוך הוא חשוב, וזה חלק מהתהליכים שקורים שם.
יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא – ואמרתי את זה לאורך כל הדרך, ולא בשביל להתריס, אלא בשביל שנהיה באמת מגויסים – זה איך אנחנו מתרגמים את המפגשים האלה, את כל מה שאנחנו שומעים, את הרצון הטוב שלנו, את כל מה שאנחנו יודעים והמערכת יודעת, זאת אומרת, אם תרד לשטח, אמרת שעשית מחקר, תרד לשטח ותשאל את מנהלים ואת המורים אם הם מכירים את התופעה ומה הם יודעים על התופעה, הם יודעים הרבה, השאלה איך הם מתרגמים את זה לפרקטיקה שבהתמודדות עם אותו ילד שמוחרם, עם אותו ילד שמנודה, עם אותו ילד שהעיניים שלו עצובות.
יפעת שאשא ביטון: הוא אומר: היא רואה שיש ילד עם עיניים עצובות בכיתה, שזאת אמירה קשה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אמירה קשה, לדעת שהילד יודע שהוא יושב ורואים אותו ובכל זאת הוא חסר אונים ואף אחד לא מתמודד עם זה.
יפעת שאשא ביטון: וכמובן, גם עם אותם ילדים שפוגעים, כי בסופו של דבר הם חושבים שהם נמצאים במקום הנכון, והם לא.
יפעת שאשא ביטון: הם פשוט לא.
יפעת שאשא ביטון: ושם רציתי לגעת.
יפעת שאשא ביטון: רציתי לגעת במורה שנמצא בכיתה ביום יום ומתמודד עם זה, עם היועצת החינוכית שנמצאת שם במרחב ורוצה להתמודד עם זה, וזה בהחלט יכול להיות חלק מתהליך, חלק מכלים שניתנים בתוך תהליך, אבל צריך לתרגם אותם.