GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אופיר בן גור: אני רוצה להוסיף.
<אופיר בן גור: המורים לא נמצאים ברשת.
<אופיר בן גור: יש אפילו בזמנו - - -
יפעת שאשא ביטון: הם נמצאים.
יפעת שאשא ביטון: עזבו, נשארתם אחורה, הם נמצאים.
יפעת שאשא ביטון: מה זה נמצאים?
יפעת שאשא ביטון: היום כבר הצלחנו לשכנע אותם – אנחנו גם אחרי תהליך – שהם גם יהיו בתוך קבוצות בווטסאפ, שפעם היו חילוקי דעות לגבי הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: המורים ברשת, המורים בפייסבוק.
יפעת שאשא ביטון: אגב, היה שיח בכלל אם הם יכולים להיות חברים או לא של הילדים, ויכולות להיות דעות לכאן או לכאן.
<קריאות: נכון, נכון.
יפעת שאשא ביטון: אבל המורים שם, חבר'ה.
יפעת שאשא ביטון: המורים שם, המורים רואים, המורים יודעים.
יפעת שאשא ביטון: ואתה יודע מה, גם מי שלא שם, מגיע לכיתה בשמונה בבוקר ושומע מה קרה ברשת.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו, יש לו שתי אפשרויות, להתעלם ולהגיד: הם יסתדרו, זה ילדים, אני גם ככה לא מבין בעולם הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני רגע אלך אתך לשם, למרות שזה לא, אבל נניח.
יפעת שאשא ביטון: מי שרוצה ממש יגיד: ואללה, אני מתייחס ואני עושה עם זה משהו, כמו שהייתה לנו כאן דוגמה מבית-ספר וילקומיץ.
יפעת שאשא ביטון: וזאת הבחירה שהוא צריך לעשות באותו בוקר.
יפעת שאשא ביטון: לצערי הרב, לא מעט מורים בוחרים להמשיך הלאה את היום כדי לא להעצים את זה, כדי לא להציף את זה, ואולי זה יעלם.
יפעת שאשא ביטון: וזה לא יעלם.
יפעת שאשא ביטון: ובשביל זה אנחנו כאן, כדי להראות דווקא את אותם מקומות שכן בוחרים להתמודד ולא להתעלם מהסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: את רוצה משפט ואז "מצמיחים"?
<אסנת רון רסקי: אנקדוטה אחת.
<אסנת רון רסקי: רק דבר קטן.
<אסנת רון רסקי: למשל, נוכחות של מורה בקבוצת ווטסאפ, חשבנו שזה מאוד חשוב, זה באמת חשוב, אבל אני לא יודעת אם אתם יודעים, בתעבורה של ילדים בכיתה ה' או הודעות בקבוצת ווטסאפ בערב אחד זה בערך 200 הודעות.
<אסנת רון רסקי: המורה צריכה לעבור, לעבור, לעבור, לעבור, זה מטורף, אוקיי, תזהה איזו קללה, היא תזהה איזה משהו.
<אסנת רון רסקי: ואני אתן לכם דוגמה מה היא לא תזהה.
<אסנת רון רסקי: למשל, כשילדה שולחת הודעה ואף אחד לא עונה.
<אסנת רון רסקי: כשילדה שולחת עוד פעם הודעה, אותה ילדה, ואף אחד לא עונה.
<אסנת רון רסקי: ובעצם ההתעלמות הזאת זה המצב של השקופה, ואת זה המורה לא תזהה, והיא גם לא מסוגלת.
<אסנת רון רסקי: מי שיכול לזהות את זה אלו הילדים, ולכן צריך לתת את הכוח לילדים להיות שם בקבוצה, ולהגיד: סליחה, אנחנו לא משתפים עם זה פעולה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן את הכוח.
יפעת שאשא ביטון: אז משפט, ואחר כך עמותת "מצמיחים".
<אפרת ליכטמן: נסגור.
יפעת שאשא ביטון: אתם סוגרים את זה בקצרה, אתה לא הולך להראות את כל המצגת.
יפעת שאשא ביטון: תקשיבי, קיבלתם פה במה, אני חושבת שאתם אפילו יכולתם ככה לשבת.
<אפרת ליכטמן: אני עוד לא דיברתי מילה.
יפעת שאשא ביטון: ישב פה בית-ספר שהבנו את כל התהליך שעובר – בית-ספר, המורים, התלמידים, ייאמר לזכותכם.
<אפרת ליכטמן: אני אקצר, אבל רק תהיו סבלניים עוד כמה דקות להקשיב.
יפעת שאשא ביטון: את תהיי מאוד מאוד מתומצת, כי אני חושבת שאת הפרקטיקה ואת התכלס קיבלנו כאן, ויש לנו רק דברים טובים לומר.
יפעת שאשא ביטון: כמה מילים לשגרירים האמיתיים שלנו.
<יהל קירשנר: אז אני רק אוסיף מילה בהמשך לדברים.
<יהל קירשנר: דובר פה מאוד על שגרירים וקולם של בני-הנוער, ואני באמת רוצה לחדד איזושהי נקודה שאומנם לא עלתה פה בדיון, עוד שבועיים נצא לחופשת קיץ, חופשה שלצערי או לצערי המורים לא יהיו בתוכה, לא בחלק של התנהלות הקבוצה, לא יהיו בהתנהלות חיי הקבוצה של התלמידים.
<יהל קירשנר: וזה באמת המקום שבו הרשתות החברתיות אולי נכנסות קצת יותר לפוקוס, כי זה המקום להיפגע דווקא בקיץ.
<יהל קירשנר: ובאמת, עם כל התוכניות שהוצגו, לטעמי, התוכניות שבני-הנוער מעורבים בתוך העשייה, בתוך ההובלה, בתוך ההשתתפות שלהם, מעבר לצד שמקבל את התוכן ועובר את השיעור, באמת אולי מעביר את השיעור ומכתיב את התוכן, כי הם בסופו של דבר אלו שיכתיבו את ההתנהלות ואת השיח בשעות אחר הצוהריים ובעיקר בחופשות.
<יהל קירשנר: אין לנו מה להוסיף.
<יהל קירשנר: תודה רבה על קיום הדיון.
יפעת שאשא ביטון: ולכן גם שמנו כאן דגש על העבודה אתכם ושאתם השגרירים ואתם צריכים להיות השותפים שבסופו של דבר גם תיישמו את הדברים, תעזרו לנו ליישם את הדברים בשטח.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה רק להרגיע אותך שהתיאום עם השר ארדן, כל הנושא של מערך מאו"ר וכל ההתמודדות עם הסכנות ברשת, נעשה אותו דווקא לקראת הקיץ.
יפעת שאשא ביטון: התלבטנו מאוד אם לעשות את זה עכשיו או לעשות את זה בתוך הקיץ כדי להשאיר את זה בתודעה ובמודעות של בני-הנוער ושל המבוגרים.
יפעת שאשא ביטון: נעשה את זה סביב תחילת יולי, משהו כזה, אז אתם מוזמנים להיות שותפים גם שם.
<יהל קירשנר: אנחנו נשמח.
יפעת שאשא ביטון: ועכשיו עמותת "מצמיחים" בסיפה של הדברים בתמצות, בקצרה.
<אפרת ליכטמן: אני מבינה שאני אחרונה חביבה, אז אני אעשה את זה בקצרה.
<אפרת ליכטמן: קודם כול זה כבוד וגאווה להציג בפניכם את הדברים.
<אפרת ליכטמן: פעם אחרונה עמותת "מצמיחים" הייתה לפני שנתיים כשזכינו בפרס יושב-ראש הכנסת.
<אפרת ליכטמן: אני רוצה גם לפרגן ולהודות על עצם קיום הוועדה הזאת, אם אני האחרונה שסוגרת אז מגיעה לכם גם תודה.
<אפרת ליכטמן: ואני רוצה לחזק אותך להמשיך לעסוק ולטפל בנושא המאוד חשוב הזה.
<אפרת ליכטמן: למרות המודעות ההולכת וגדלה לנושא הזה של בריונות ואלימות והצקה בין ילדים ולמרות המשאבים שמוקצים לזה, בסופו של דבר בפועל אנחנו לא רואים ירידות דרמטיות בנתונים.
<הילה סגל: ירידות של 10% בנתונים בשנים האחרונות, צריך להסתכל עליהם.
<אפרת ליכטמן: עמותת "מצמיחים" הוקמה לפני 13 שנים במטרה להפחית אלימות, סבל וכאב בקרב ילדים ובני-נוער.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פה כולנו אנשים מבוגרים, נוכל להיכנס וללמוד על זה.
<אפרת ליכטמן: ממש תנו לי שתי דקות ואני מגיעה.
<אפרת ליכטמן: הבעיה היא בעיה מורכבת, ואני רוצה להתייחס רק לשני משפטים בהקשר שלה.
<אפרת ליכטמן: אחד, הדבר המרכזי בעניין הזה, שתוקפנות אכן משפרת מעמד חברתי.
<אפרת ליכטמן: אנחנו רואים את זה גם בעולם המבוגרים, אנחנו רואים את זה גם בקרב הילדים ובקרב צעירים בבתי-הספר.
יפעת שאשא ביטון: רואים את זה גם כאן בכנסת, לצערי.
<אפרת ליכטמן: את אמרת.
<אפרת ליכטמן: אני רוצה להגיד שזה גם מתקשר למה שאמרת בהתחלה, למה יש אחוז גבוה של ילדים שמחזקים את הפוגע לעומת את הילד הנפגע?
<אפרת ליכטמן: זה קשור מאוד לעניין הזה שתוקפנות – גם אסנת דיברה על זה קודם – התוקפנות משתלמת ומשפרת את המעמד החברתי, ולכן הטיפול בעניין הזה הוא רק להציג אלטרנטיבה שמשפרת מעמד חברתי בדרך אחרת.
<אפרת ליכטמן: האם זה אפשרי?
<אפרת ליכטמן: בהחלט.
<אפרת ליכטמן: אבל הילדים לא פונים לזה באופן טבעי, צריך לעבוד על זה ולשפר את זה.
<אפרת ליכטמן: אגב, אני ואסנת ממש לא תיאמנו, וזה היה ממש גאווה בשבילי לשבת ולראות איך זה מוטמע בבית-ספר, וכיף היה לשמוע.
<אפרת ליכטמן: הדבר השני זה שבריונות הפכה להיות תופעה כרונית, נורמה חברתית, ממש תת-תרבות בדרכי התקשורת של ילדים בבית-הספר.
<אפרת ליכטמן: הראיה לזה זה שלהרבה מהאלימות של הילדים ולבריונות בבית-ספר, שזו אלימות מילולית, למשל, אנחנו כבר סבילים, אנחנו כמעט לא מתייחסים לזה, כמעט לא מטפלים בזה.
<אפרת ליכטמן: הסבילות שלנו לאלימות מביאה אותנו לטפל ממש רק במקרי הקיצון.
<אפרת ליכטמן: מה שמשותף לחרם, לשיימינג, להוצאה והכנסה מקבוצות ווטסאפ ולהרבה מאוד התנהגויות של ילדים שגורמות סבל וכאב אחד לשני, זה זה שהחרם הוא בסופו של דבר כלי לשיפור המעמד החברתי.
<אפרת ליכטמן: מילה אחת רק על העניין של המרחב הווירטואלי.
<אפרת ליכטמן: זה לא יצר את הבעיה.
<אפרת ליכטמן: מה שקורה במרחב הווירטואלי - - -
יפעת שאשא ביטון: הפך להיות עוד כלי.
<אפרת ליכטמן: בדיוק, זה כלי חזק מאוד שבעצם מבטל את ממד הזמן ואז הילד חשוף לדבר הזה 24 שעות, והוא מחריף מאוד את ההצקה ואת החרם שהיה קיים גם קודם, אבל עכשיו יש לו כבר עוצמות שהן בקנה מידה אחר לגמרי.
<אפרת ליכטמן: מה שכתבתי לכם כאן, ואני לא אתייחס לכול, לצערי, מפאת קוצר הזמן.
יפעת שאשא ביטון: אבל היא גם העלית את זה, וזה הוצג פה, אז תיתני לנו את הדברים שיכולים להעשיר אותנו ולא נאמרו.
<אפרת ליכטמן: אני רוצה רק להגיד משהו שלא נאמר.
<אפרת ליכטמן: מבחינת ההתמודדות שבדרך כלל אנחנו רואים בשטח, לא אתייחס לנושא של הקורבן והפופולריים או התוקפניים.
<אפרת ליכטמן: הפופולריים התוקפניים הם בדרך כלל הילדים החזקים בכיתה, אני לא מתייחסת לאלימות או ל-boiling שקורה מהילד שמרביץ בהתפרצויות של זעם, כי בדרך כלל שם גם הילדים לא תמיד מקבלים אותו.
<אפרת ליכטמן: אבל את אותם ילדים חזקים, הפופולריים או התוקפניים, באהבה גדולה גם הורים וגם מורים עושים הרבה מאוד טעויות בדרכי ההתמודדות והתגובה גם לקורבן, שהרבה פעמים הוא נשלח כביכול לקבל עזרה וטיפול.
<אפרת ליכטמן: וגם הפופולריים או התוקפניים שלא תמיד המענה והטיפול שהם מקבלים מפחית את הבעיה, הוא רק מחמיר את הבעיה או את החרם.
<אפרת ליכטמן: אני רוצה להגיד מילה אחת לגבי ההקשר של הכיתה, כי זה גם ההקשר שבו אנחנו עובדים.
<אפרת ליכטמן: הרבה מהתוכניות עובדות על העניין של מודעות.
<אפרת ליכטמן: המודעות זאת לא הבעיה.
<אפרת ליכטמן: מודעות, אנחנו יודעים היום שהיא מודעות גבוהה מאוד לנושא הזה.
<אפרת ליכטמן: חלקם עובדות על ההבנה של הילד או על הניסיון לייצר אמפטיה או הבנה אצל הילד שזה לא בסדר.
<אפרת ליכטמן: גם שם אנחנו לא רואים את מוקד הבעיה כיוון שילד יכול להיות בכיתה, לראות סרט או להיות בכיתה ולדבר את הדברים הנכונים, הוא יכול להגיד שזה לא נעים לו, הוא יכול להגיד שההתנהגות הזאת היא לא בסדר, והוא יוצא מהסיטואציה הזאת והוא חוזר לזירה בהפסקה או בטיול - -
יפעת שאשא ביטון: והוא עושה את אותו דבר.
<אפרת ליכטמן: - - והוא עושה את אותם הדברים.
<אפרת ליכטמן: ולכן, שוב זה לא אפקטיבי.
<אפרת ליכטמן: אז גם העניין של מודעות וגם העניין של הבנה, וגם הרבה פעמים תוכניות שבאות לשפר מיומנויות חברתיות, גם הן לא פותרות את העניין.
<אפרת ליכטמן: ופה זו נקודה חשובה להבין, שילדים שמחוללים חרם ומארגנים חרם הם ילדים בעלי מיומנויות חברתיות גבוהות, ולכן, אם הפתרון הוא דווקא לשפר מיומנויות חברתיות בסוף התוצאה היא לא בהכרח אפקטיבית.
<אפרת ליכטמן: אז אני רוצה להגיד מה אנחנו עושים.
<אפרת ליכטמן: אנחנו עובדים בכל הארץ כבר עם 45,000 תלמידים, עם מורים, עם הורים.
<אפרת ליכטמן: עוד דבר אחד שלא אמרתי קודם, אבל זה רק נתון אחד, במחקר של פרופ' רולידר מלפני כמה שנים, 91% מהמורים שעברו את ההכשרה של המורים העידו שההכשרה שהם קיבלו לטפל בנושא הזה של בריונות ואלימות לא הייתה רלוונטית אחר כך כדי לטפל בזה באמת במציאות.
<אפרת ליכטמן: אז מה עושים?
<אפרת ליכטמן: תחת הכותרת של הכיתה היא מקום לצמוח בו אנחנו רוצים לייצר אלטרנטיבה לשיפור מעמד חברתי אצל ילדים, ואסנת אמרה את זה קודם בצורה נהדרת ומקסימה, הילדים מתפנים שלושה ימים ומדברים רק על הכיתה, על המצב החברתי ועל האינטראקציות.
<אפרת ליכטמן: ואז קורה דבר מעניין, דרך משחקים רפלקטיביים בעצם כל הגלוי וכל הסמוי של האינטראקציות החברתיות בכיתה צף ועולה.
<אפרת ליכטמן: ולמה זה חשוב?
<אפרת ליכטמן: אין כמעט מורה שאני לא שומעת אותה אומרת, אחרי שהיא נחשפת לשיטה: ראיתי את הכיתה באור אחר, ראיתי את הילדים באור אחר, ראיתי דברים שלא ידעתי בכלל על קיומם.
<אפרת ליכטמן: זה קצת מתקשר לנקודה שאמרתם אבל מהיבט אחר.
<אפרת ליכטמן: בסופו של דבר אני מאוד בעד, ואני חושבת שזה נחוץ שהורים ומורים ישפרו את הנוכחות המשמעותית שלהם בהפסקות, בזירות הבית-ספריות, בבית, הכול נכון, אבל יש מקומות שבסוף הם לא רואים, הם לא יודעים, והם לא מגיעים אליהם.
<אפרת ליכטמן: ולכן, חשוב שהילדים יהיו רשת של ביטחון אחד כלפי השני, שהילדים יהפכו את הסביבה שבה הם חיים לסביבה מוגנת, לסביבה שהם בעצמם מצמיחים אחד את השני.
<אפרת ליכטמן: וכמובן שזה אינטרס, כי ילדים שאנחנו מלמדים להיות מצמיחים יהפכו להיות אחר כך גם אנשים בוגרים ומצמיחים.
<אפרת ליכטמן: התוצאה של הדבר הזה זה קבוצת ילדים שיש בה לכידות חברתית ושהם בעצמם, אם זה מצמיח – הראית את זה גם קודם – מצמיח בכל הזירות, של טיול, של הפסקה, של כיתה, וכו', בסופו של דבר הם מחזקים אחד את השני ומונעים את הדברים האלה, וזה לא בסתירה לזה שכמובן אנחנו עובדים גם עם ההורים והמורים.
יפעת שאשא ביטון: לסיכום.
<אפרת ליכטמן: יש לנו בסוף החודש, אני אומרת את זה לסיום, אנחנו מביאים את פרופ' בעל שם עולמי לארץ לסבב של הרצאות וימי עיון גם ביחד עם מינהל חברה ונוער ומכללת כנרת וסמינר הקיבוצים ועם שגרירות ארצות-הברית.
<אפרת ליכטמן: רוברט וכל מי שמעוניין, אני אשמח לתת לכם את הפרטים, ואתם מוזמנים בשמחה, זה ללא תשלום.
<אפרת ליכטמן: ימים מרתקים על הנושא הזה.
<קריאה: מי הפרופ'?
<אפרת ליכטמן: פרופ' רוברט פריס מארצות-הברית, מומחה בתחום הזה של פופולריות ותוקפנות.
<אפרת ליכטמן: נשמח מאוד שתהיו אורחים שלנו ושתבואו.
<אפרת ליכטמן: תודה.
<אפרת ליכטמן: ניסיתי בבריף לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: עשית את זה יפה מאוד.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, אפרת.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר ביושר, כאשת חינוך שאם עכשיו הייתי צריכה לארגן סדנה יכולתי לשבת ולשמוע את זה לא שעה אלא אפילו יותר.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שיש לכם באמת הרבה מה לתרום עכשיו גם בתפיסה.
<הילה סגל: רק משפט.
<הילה סגל: זה לא יכול להחליף את בית-הספר, זה חייב לבוא לצד בית-הספר.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה בגלל שזה לא יכול להחליף את בית-הספר, ואני חושבת שהאיזון היה פה כששמענו דווקא את בית-הספר קודם בלי שזה היה מתוכנן ככה, והראה את הפרקטיקה ואת היישום.
יפעת שאשא ביטון: אני לא בטוחה שאם הייתי שומעת את אפרת לבד בלי שהייתי שומעת את הדרך שזה נעשה בבית-הספר הייתי מתרשמת באותו אופן, כי אני תמיד מחפשת את התכלס מה קורה בשטח.
<אפרת ליכטמן: אני רוצה רק ברשותך להגיד על זה מילה.
יפעת שאשא ביטון: אל תקלקלי.
<אפרת ליכטמן: רק בגלל שזה מאוד נכון, החזון שלנו זה להיות חלק אינטגרלי מתוך מערכת הלימודים, שאלו לא יהיו יוזמות מקומיות של מורות שהופכות את זה לשפה בית-ספרית.
יפעת שאשא ביטון: את זה תשאירי לי לסיכום.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהעוצמות הן באמת ביכולת שלנו לראות איך זה קורה בשטח, איך זה מטופל ברמת היום יום, ברמה של קרה משהו שהוא לא צפוי ומה אנחנו בוחרים לעשות עם זה.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שהעניין של הבחירה של מערכת החינוך מה לעשות עם כל המידע שהם שומעים, כי המורים שומעים הרבה, הם שומעים, הילדים מדברים, הילדים גם לא יודעים לדבר בשקט, הם צועקים את הדברים כל הזמן, והשאלה מה אנחנו בוחרים לעשות עם זה.
יפעת שאשא ביטון: ראשית, אני רוצה להודות לכולכם, בטח הרגשתם שאנחנו פה תכף סוגרים שלוש שעות, לא היה דיון ארוך כזה, אבל הוא מספיק חשוב, ואני מסכימה לגמרי שאפשר להאריך ולדון בו.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאנחנו צריכים – את זה אני אומרת לך, הילה – אנחנו צריכים לראות איך אנחנו מפעם לפעם מגייסים עוד ועוד מערכות ומראים שזה אפשרי.
<הילה סגל: את יודעת כמה בתי-ספר רצו לבוא?
<הילה סגל: גם את זה צריך לדעת.
יפעת שאשא ביטון: אז חשוב שזה יוצג דווקא לכל אותם אלה שלא מצליחים להתמודד, ואנחנו צריכים לאתר אותם כדי שהם ידעו שיש מודלים, ואפשר לראות את זה כ-modeling, ואפשר לקחת את הכלים ולהבנות את זה בתוך בית-ספר.
יפעת שאשא ביטון: ומי שרוצה עושה את זה, עובדה, אנחנו רואים שזה חלק ממערך בית-ספרי בלי שאף אחד פה צעק: אנחנו צריכים שעות, אלא באמת השתמש במה שיש לו, והבין שבסופו של דבר כשיש אקלים חיובי בתוך בית-הספר זה כבר מביא את כל השאר, זה מביא את ההישגים, וזה מביא את כל העשייה החברתית, וזה עושה את הכול.
יפעת שאשא ביטון: אז שווה להשקיע שם בשביל להצליח גם בדברים האחרים.
<קריאה: זה חלק מהשיעור.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של נוכחות של מבוגר, שמעתי את זה כמה פעמים במהלך הדיון, נוכחות של מבוגר במרחבים הציבוריים הבית-ספריים, בהפסקות ובשעות שהם לא בכיתה, אני חושבת שזו דרמה.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שזה חובה בחוזר מנכ"ל ושצריך להקפיד על זה, כי אם ילד מרגיש שאין מבוגר שנמצא והוא מספיק בטוח להיות שם, אז אני חושבת שאנחנו צריכים להיות שם כדי לתקן את זה.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של תלמידים כשגרירים זה מפתח.
יפעת שאשא ביטון: זה מפתח.
יפעת שאשא ביטון: זה לא משנה כמה נעשה, בסוף בסוף אנחנו צריכים אותם שם בדיוק במקום שהעין שלנו לא נמצאת, והם יודעים לעשות את זה יפה מאוד, לפעמים גם יותר מאתנו.
יפעת שאשא ביטון: לא כי הם יותר מיומנים, אלא כי קבוצת השווים שלהם נוטה יותר להקשיב להם מאשר לנו, אז אנחנו בהחלט יכולים, אני אפילו אומר את זה, להשתמש בהם ככלי במקומות שבהם אנחנו רוצים לחולל שינוי.
יפעת שאשא ביטון: אני מודה שוב לכולכם, גם לך, עורך-דין עומר, ואני בטוחה שבדיונים אחרים יהיה לכם מקום לבוא ולהציג, וגם לבין-תחומי, אשמח באמת שתהיו שותפים בדיונים, ובכלל לכל מי שהיה ושמע.
יפעת שאשא ביטון: ותמשיכו לעשות חיל.
יפעת שאשא ביטון: איזה גילאים הם?
<סי מלר: תת חובה וחובה, ארבע עד שש.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שהתפיסה של הגיעו עם רמה לימודית מאוד נמוכה היא לא מה שרלוונטי, הם מגיעים לפה ממש ממש רכים ו - - -
<ליאורה יהושע: לא, רמה התפתחותית.
יפעת שאשא ביטון: רמה התפתחותית, כן.
<סי מלר: עדיין זה מאוד משמעותי.
<ליאורה יהושע: את נמצאת באזור, את בטח ראית, עם רקע סוציואקונומי מאוד נמוך ואנחנו - - -
<סי מלר: ואנחנו נאבקים בזה עד עכשיו.
<ליאורה יהושע: סי נותנת להם את מרב ההזדמנויות להגיע כמו כל ילד לכיתה א'.
יפעת שאשא ביטון: אתם מקבלים אותם מאוד מאוד צעירים, יש קרקע טובה להתחיל לבנות עליה.
<סי מלר: ועדיין זה מאוד קשה, יש לי ילדים שאחרי שנה עדיין אני צריכה לחזור איתם על 1, 2, 3, לזהות ספרות.
<סי מלר: אנחנו נאבקים בזה בצורה ממש משמעותית.
<סי מלר: יש לי גם ילדים שבגלל שהם נכנסים לכאן, הם באים ממשפחות, אז למשל הגיעה משפחה מאוד גדולה מטורקמניסטן, הילדים עדיין אחרי שנה לא יודעים עברית.
<סי מלר: לפי חוזר מנכ"ל הם אמורים לקבל שעות עולים ואין את זה.
<ליאורה יהושע: מפני שבגני ילדים צריך מינימום שלושה ילדים שעונים על הקריטריון של עולה חדש בכדי לקבל עזרה.
יפעת שאשא ביטון: היא אומרת שיש פה קיבוץ גלויות של ממש.
<ליאורה יהושע: לא, אבל צריך קריטריונים מאוד מסוימים.
<ליאורה יהושע: אנחנו נאבקים במשרד החינוך שכל ילד, לא משנה איפה הוא נמצא, כי בתי ספר מאוד קל לאסוף שלושה ילדים, נורא קל, בגני ילדים אתה צריך מינימום שלושה, אנחנו נאבקים על זה עכשיו מול האגף ל - - -
יפעת שאשא ביטון: יש פה עוד ילדים שלא דוברים את השפה כמו שצריך?
יפעת שאשא ביטון: מן הסתם, לפי מה ש - - -
<סי מלר: יש לי שבעה ילדים שלא יודעים לדבר עברית כמו שצריך, חלק לא יודעים כמעט אפשר להגיד - - -
<ליאורה יהושע: הם לא בקריטריונים של עולה חדש.
יפעת שאשא ביטון: מה זה קריטריונים של עולה חדש?
<ליאורה יהושע: יש ילדים שנולדו ב-2011 במדינת ישראל, עלו ב-2013, ממש קריטריונים מדויקים.
<סי מלר: הם עומדים בקריטריונים, אבל עדיין יש קושי להביא להם - - -
<ליאורה יהושע: אבל לא שלושה.
<סי מלר: יש שלושה, בשנה שעברה היו לי אפילו יותר.
<נורית ליסמן: הם לא מופיעים להם באוטומציה, זה מה שנאמר לי, ולכן אי אפשר לשבץ לפה שעות.
יפעת שאשא ביטון: אוטומציה, זה מינהל החינוך פה צריך לשבץ.
<ליאורה יהושע: מבחינתנו זה לא משנה - - - אנחנו לא מצליחים לאסוף את השלושה - - -
יפעת שאשא ביטון: בשורה התחתונה, גם אם עכשיו כשהם זכאים הם לא מקבלים - - - אני מסכימה איתך שכל ילד שמגיע לכאן צריך לקבל את הסיוע שלו.
<ליאורה יהושע: בואי נעשה סדר מה זה סיוע, זה מישהי שנכנסת לגן, שבדרך כלל היא גננת בפנסיה שמכירה היטב את הנושא של אוריינות, היא נכנסת לגן ל-45 דקות לילד פחות או יותר פעם בשבוע.
<ליאורה יהושע: זאת אומרת לא פריצת הדרך שלנו בשפה.
<ליאורה יהושע: אנחנו חושבים - - -
יפעת שאשא ביטון: זה שעות העולים, שעה בשבוע?
יפעת שאשא ביטון: זה לא מה שהם מקבלים, זה לא הסל.
<ליאורה יהושע: שעה בשבוע.
<סי מלר: שעה לילד.
<ליאורה יהושע: שעה לילד בשבוע, ואנחנו עושים קומבינציות.
<ליאורה יהושע: יש פה שלושה ילדים, אז היא באה לשלוש שעות, אז היא נותנת בקבוצות כדי לתת לכל אחד יותר.
<ליאורה יהושע: אבל זה כלום ושום דבר, כמו שאת מבינה.
<סי מלר: זה משהו שצריכים ממש להבטיח שזה מתקיים כדי - - -
<ליאורה יהושע: יחד עם זה ילד שמתפתח נורמטיבי הציפייה היא שאחרי שלושה חודשים בגן שמדבר עברית שהוא ידבר בעברית.
<סי מלר: זה בדרך כלל.
<סי מלר: חצי שנה כבר אני יכולה לערוך שיחה עם ילדים, בגן אחר, בסביבה אחרת.
<ליאורה יהושע: אבל כשההתפתחות היא לא נורמטיבית, אז נכנסים עוד גורמים לסיפור הזה, מלבד שעות עולים.
<ליאורה יהושע: ואז את מכניסה הורים לתוך הסיפור, ולהזיז את ההורים דרך התפתחות הילד לקבל עזרה וכו' זו סאגה בפני עצמה.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל פה יש לנו כבר - - - אוטומציה.
יפעת שאשא ביטון: צריך לוודא שהמינהל עושה את מה שמוטל עליו, מכניס אותם לאוטומציה, שלפחות הם יקבלו גם את המעט הזה בשלב ראשון.
<סי מלר: לעשות את העבודה, לרוץ אחרי הבירוקרטיה ולפתח מודלים.
<סי מלר: נמשיך את הסיור.
<סי מלר: אז אחד הדברים הכי מרכזיים כאן זה הסדנה, סדנת העבודה.
<סי מלר: בהמשך אני אסביר בדיוק למה.
<סי מלר: קיבלנו את הגן עם תרומה של שלוש מדפסות תלת ממד, למנכ"לית היה את הרעיון שאנחנו נעשה בעצמנו את הצעצועים.
<סי מלר: למעשה המדפסת הזאת מדפיסה דברים מאוד קטנטנים.
<סי מלר: הרעיון היה להשתמש במדפסת כדי לעזור וליצור צעצועים שהילדים ייצרו מכל מיני דברים שאנחנו - - - זה היה הרעיון של שנה שעברה, עשינו צעצועים עם הילדים, השנה אנחנו ממשיכים עם זה.
<סי מלר: אנחנו לוקחים את העניין הזה של ילדים שמגיעים מכל מיני מקומות בעולם ואנחנו לומדים על איך ילדים משחקים ברחבי העולם, זה אחד הפרויקטים של השנה.
יפעת שאשא ביטון: זה יפה ש'ריבונו של עולם' היא כבר יודעת להגיד.
יפעת שאשא ביטון: אצלה השפה שגורה.
<סי מלר: או מיי גוד וריבונו של עולם, אני לא יודעת מאיפה הם מביאים את זה, זה הפעם לא ממני, למרות שאני בעניין, אבל זה לא הסווינג שלי.
<סי מלר: אני אפנה את החדר הזה ואני אעשה לכם כמה דקות של הסבר יותר מסודר.
<סי מלר: אלה גם מאכלים שעשינו.
<סי מלר: כל המאכלים שאתם רואים, סטודנטיות עשו איתם מבצק.
<סי מלר: אנחנו עשינו את הסיגד ולמדנו על אפריקה, למדנו איך מכינים צעצועים באפריקה, למדנו איך חוגגים יום הולדת באפריקה וגם עשינו מין אירוע כזה של הסיגד, זה היה מקסים, ההורים עזרו לנו.
<סי מלר: והכי חשוב, שלמדתי יחד עם הילדים לרקוד את הריקודים האלה.
יפעת שאשא ביטון: אפשר להדגים?
<סי מלר: זה אחד הדברים הכי כיפיים.
<סי מלר: עד כדי כך שהסבתות בחגיגה הגדולה באו לרקוד איתי.
<סי מלר: כשאנחנו צריכים את המענה הטכני זה משה שהוא אחראי על הנושא של פיתוח התכנים הדיגיטליים בגני הילדים ובכלל בעיר, חדשנות ויזמות.
יפעת שאשא ביטון: את רוצה לספר לנו מה אתם עושים עם זה?
יפעת שאשא ביטון: מה אתם עושים עם הטאבלטים?
<ילדה בגן: אני.
<קריאה: תראו לה את הסקריפט, תראו לה מה אתם עושים עם הסקריפט.
יפעת שאשא ביטון: אתם אוהבים לעבוד בזה?
<ילדה בגן: כן.
<קריאה: אני אסביר.
<קריאה: הם פה יכולים לעשות פרויקטים שאיתם הם לומדים לתכנת.
<קריאה: הם יכולים להגיד לחתול לעשות כל מיני דברים, הם יכולים לתת לו פקודות לעשות כל מיני דברים ואז ברגע שהם לוחצים על זה אז הוא מבצע את אותן פקודות.
<קריאה: זה הבסיס של תכנות.
<סי מלר: אנחנו ננסה לדבר בצורה הזו.
<סי מלר: שלום לכולם, ברוכים הבאים לגן דיגיטף.
<סי מלר: את הרקע לגן כבר הצגתי לפני, אני לא אחזור על זה, אני רק אגיד שאנחנו הקמנו את הגן בשנה שעברה, היו לנו המון בעיות, לא ידענו איך זה יהיה, הכול היה שלב אחרי שלב, ניסוי וטעייה ובסוף מצאנו משהו.
<סי מלר: המטרות של הגן, אם אני אקצר, אני אגיד שקודם כל זה היה לקדם מיומנויות של המאה ה-21, שזה יצירתיות, פתרון בעיות, עבודה בצוות וכמובן לתת לילדים לדעת איך להשתמש בטכנולוגיה בצורה משמעותית.
<סי מלר: כל ילד בימינו, במקום רעשן מקבל ביד טאבלט או אייפד או דברים כאלה, אבל השימוש בהם זה בטכנולוגיה מאוד מאוד שטחית.
<סי מלר: למרות שאפשר, יש מעמקים שאפשר לגלות בטכנולוגיה, אז המטרה שלנו לגלות להם שאפשר להגיע לעומק דרך השימוש בטכנולוגיה.
<ליאורה יהושע: אני רוצה להגיד מילה שהמחשבה הייתה איך אנחנו משאירים את גן הילדים כגן ילדים, שילדים משחקים בו ויוצרים בו ועובדים בו והטכנולוגיה משמשת כפן נוסף.
<ליאורה יהושע: אנחנו לא רוצים להפוך את הילדים לטכנולוגים, אנחנו רוצים לאפשר להם עוד אופציה, לשמר את הלמידה משמעותית, ולא במקום, ממש לא במקום.
<סי מלר: זו שאלה מאוד גדולה מה זו למידה משמעותית, אנחנו לא ניכנס לזה כרגע, אבל כל אחד יכול בתוך עצמו להיזכר בכל מיני אירועים שהוא למד משהו וזה ממש נגע בו.
<סי מלר: בשבילי, לפני שלוש שנים, זה סיפור שאני חייבת תמיד לספר, הגעתי למצב שאני מרגישה שהלמידה בגן שלי לא משמעותית ואמרתי שאני חייבת לעשות איזה שהוא שינוי.
<סי מלר: נזכרתי שכשהייתי סטודנטית הייתה לי קבוצה קטנה של ילדים, עבדתי במושב, היו לי 17 ילדים, ואנחנו למדנו דרך פרויקטים.
<סי מלר: אבל אמרתי, איך אני יכולה להגיע למצב הזה שאני מלמדת דרך פרויקטים 35 ילדים?
<סי מלר: זה דבר מאוד מאוד מסובך כי זה תהליך מאוד עמוק.
<סי מלר: אחד הכלים שאני משתמשת בהם, שעונה לי על המון המון דברים, זה כשניסיתי את כל הדרכים בדרך שלי לפתור בעיות ולא הצלחתי, אני פשוט מתפללת.
<סי מלר: בשבילי אם שואלים מה היסודות של הגן שלי, זה תפילה ואמונה.
<סי מלר: כשאני לא יודעת משהו אני מבקשת עזרה.
<סי מלר: ובאמת ביקשתי מאלוהים, 'בבקשה, תלמד אותי איך אני עובדת דרך פרויקטים עם 35 ילדים'.
<תמי ברנע: כמה שנים את בגן?
<סי מלר: זו השנה השנייה.
<גילה יצחקי: שנה שנייה רק שהגן - - -
יפעת שאשא ביטון: את פשוט הופכת את הגן מ-35 יחידות למספר מצומצם של יחידות כשכל יחידה זה בעצם קבוצה שאמורה לעבוד על משהו.
<סי מלר: אבל אנחנו בגן ילדים ואני לא יכולה להתחלק בין כל הקבוצות האלה ואיך עושים את זה.
<סי מלר: אז באמת כמה ימים אחרי התפילה הזאת נורית שולחת מייל והיא אומרת 'מי רוצה להרים את הכפפה וללמוד למידה דרך פרויקטים בגן ילדים?' וכמובן אני קיוויתי שיבחרו בי, אבל לא נראה לי שהרבה התנדבו וכן, נבחרתי.
<סי מלר: ובאמת למדתי והתחלתי ללמוד איך עובדים דרך פרויקטים, קוראים לזה PBL.
<סי מלר: את מכירה?
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לתת לך גם מי בנה את זה ומאיפה הם הגיעו לזה.
<סי מלר: נפלא, אז אני לא צריכה לתאר את כל התהליך של ה-PBL, אני רק אגיד שכשאנחנו בוחרים נושא של PBL, אז אנחנו מלכתחילה קובעים כבר תוצר שאנחנו רוצים להגיע אליו.
<סי מלר: זה מאוד ממוקד בתוצר, בסופו של דבר.
<סי מלר: זה אמנם נראה משהו מאוד צר ואולי לא יצירתי, כשאני כבר יודעת מה יהיה בסוף התהליך התוצר שלי, אבל גילינו שזו דרך שנותנת הרבה חופש.
<סי מלר: בתוך הצרוּת הזו, בתוך הדרך הצרה, כשאני יודעת כבר בסוף שמהתחלה תהיה לי הצגה פומבית של כל התוצרים, עדיין זה נותן לי המון חופש פעולה ללמידה.
<סי מלר: אז כמו תמיד בפרויקט PBL כל פרויקט מתחיל בשאלה פורייה, שאלה שיש לה הרבה תשובות ומה יכול להיות יותר טוב לקבוצה של מעוטי יכולת מאשר השאלה האם ילדים יכולים ליצור בעצמם צעצועים.
<סי מלר: למבוגרים זו השאלה האם אנחנו נוכל להתנתק מהעולם הזה של הצרכנות ולעבור לעולם שאני יכולה אולי לעשות משהו בעצמי.
<סי מלר: אולי אני לא חייבת לקנות, אלא אני יכולה לעשות.
<סי מלר: אז זו הייתה השאלה שלנו בשנה שעברה וזה היה הנושא, צעצועים.
<סי מלר: ובאמת למדנו את הרקע, רקע תיאורטי, אמנות, אמנים שמציירים צעצועים, כל מיני צעצועים מרחבי העולם, והתחלנו להניע את הגלגלים, שלושה גלגלי שיניים התחילו לנוע כאן.
<סי מלר: קודם כל התחלנו להעשיר את הסדנה והתחלנו להעשיר את הסדנה לא בדברים שאנחנו קונים, אלא בדברים שאנחנו מפרקים.
<סי מלר: התחלנו לפרק כל מיני צעצועים ומכשירי חשמל ותוך כדי זה הבנו שלא תמיד אנחנו צריכים לפרק, לפעמים אנחנו צריכים גם לתקן.
<סי מלר: לא הגיוני שמישהו יביא לי מכשיר שהוא כמעט מתוקן ואנחנו נפרק את זה, אז גם למדנו לתקן כל מיני דברים פשוטים.
<סי מלר: לכל ילד היה שבוע שבו הוא היה ילד השבוע ובשבוע הזה אנחנו יצרנו, בשיתוף פעולה עם קבוצה קטנה, צעצוע בשבילו, כשהמטרה בסופו של דבר שתהיה לנו תערוכה של כל הצעצועים בסוף השנה.
<סי מלר: אז הנה כמה דברים, הרחבת הסדנה.
<סי מלר: ביקשנו מההורים להביא מוצרי חשמל ואותם פירקנו ומיינו.
<סי מלר: נתנו לילדים כלים של מבוגרים וזה נותן לילד תחושה מדהימה של יכולת.