GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אסנת רון רסקי: אבל מכיתה ד' אנחנו כבר פחות מצליחים לעשות את זה, ואנחנו גם חושבים שיש לנו תפקיד.
יפעת שאשא ביטון: צריך ללמד אותם להשתמש בזה נכון.
יפעת שאשא ביטון: הם יעשו את זה גם בלעדינו.
<אסנת רון רסקי: לנו יש תפקיד מאוד חשוב ללמד אותם איך להשתמש נכון בתוך הקבוצות.
<אסנת רון רסקי: וזה משמש אותנו כזירה.
<אסנת רון רסקי: אבל בכיתה ד' מתקיימת סדנה עם עמותת "מצמיחים", שממומנת על-ידי "מצילה", סדנה בת שלושה ימים שבה המורה יושבת מאחור, יש מנחה חיצוני.
<אסנת רון רסקי: המנחה הוא זה שמוביל את התהליך בכיתה.
<אסנת רון רסקי: ומה שקורה בתהליך הזה, באמצעות משחקים הילדים לא מבינים שהם משחקים את עצמם.
<אסנת רון רסקי: דרך אגב, גם כשאנחנו המבוגרים משחקים את המשחקים האלה אנחנו גם משחקים את עצמנו, אנחנו מביאים את עצמנו, ודרך המשחקים האלה עושים עבודה מדהימה.
<אסנת רון רסקי: קודם כול פורסים את כל הרישות של הכיתה והמורה מקבלת מה שנקרא מפה מאוד ברורה מי נגד מי, ממש רישות כל הדברים שהיא לא ידעה קודם.
<אסנת רון רסקי: והיא מקבלת כלי עבודה מאוד מאוד ברורים איך להמשיך.
<אסנת רון רסקי: אם מתקיימת סדנה כזאת בלי תהליך המשך, אני אומרת לכם, חבל על הכסף.
יפעת שאשא ביטון: זה לא שווה כלום, ברור.
<אסנת רון רסקי: זה היה אצלנו בשנה הראשונה, המורה עשתה קצת, באמת, ניסתה, אבל לא היו לה את הכלים.
<אסנת רון רסקי: זה עשה משהו, אני לא אומרת שזה כלום, אבל זה לא נותן את האימפקט המשמעותי כמו כשעושים את כל התהליך המושלם.
<אסנת רון רסקי: וגילינו שאין לנו ברירה, אנחנו חייבים לעבוד גם עם ההורים.
<אסנת רון רסקי: התהליך הזה לא יכול להיעצר רק עם הצוות והתלמידים.
<זאב גולדבלט: למה אין ברירה?
<זאב גולדבלט: זו זכות גדולה, זה לא אין ברירה.
<אסנת רון רסקי: תשמע, זה עוד זמן עבודה, זה מורכב, זה לפעמים קצת מאיים.
יפעת שאשא ביטון: זה חוסך הרבה אחר כך, זה חוסך הרבה באנרגיות ובהתעסקות ובתסכול, וגם בזמן שמשקיעים.
<אסנת רון רסקי: אין ספק.
יפעת שאשא ביטון: תאמינו לי, הזמן הזה שמשקיעים לפני חוסך פי כמה.
<אסנת רון רסקי: נכון.
<אסנת רון רסקי: והחלק שלנו שאנחנו מתמקדים בו עכשיו עם "מצמיחים" זה באמת על הדיאלוג עם ההורים, ואיך לנהל אסיפת הורים או איך לנהל אסיפה ברוח הדיאלוג הזה של תקשורת מקרבת ולא תקשורת מרחיקה.
<אסנת רון רסקי: ובעצם בסופו של דבר בסופו של התהליך אנחנו יוצרים קואליציות של תלמידים "מצמיחים" בתוך הכיתה שמתוגמלים בעיקר על-ידי קבוצת השווים, והם מנטרלים תוקפנות סמויה, והם עשויים אף למנוע, וגם הם מונעים את החרם הבא.
<אסנת רון רסקי: חשוב לי לתת לכם סיפור מהשבוע האחרון.
יפעת שאשא ביטון: וזה הסיכום, נכון?
<אסנת רון רסקי: זה הסיכום.
<אסנת רון רסקי: ביום שישי חזרנו לבית-הספר, ילדה בכיתה ה' פנתה למורה שלה ואמרה לה שבחופשת שבועות, נקרא לילד יוני, כתב המון המון המון דברים בווטסאפ, והיא אמרה לו: די, אתה חופר.
<אסנת רון רסקי: מה הוא עשה?
<אסנת רון רסקי: הוציא אותה מהקבוצה באופן מיידי.
<אסנת רון רסקי: ואחרי חמש דקות ילדה אחרת הכניסה אותה לקבוצה.
<אסנת רון רסקי: היא רק סיפרה את זה.
<אסנת רון רסקי: אפשר להתעלם מזה, אפשר להגיד: יופי, לילדה.
<אסנת רון רסקי: אבל מה שהמורה עשתה, וזה מה שיפה, שהיא כבר השתמשה בכלים של "מצמיחים".
<אסנת רון רסקי: ביום ראשון בבוקר היא הושיבה את הכיתה במעגל, עשתה משחק שלא קשור ל"מצמיחים", אבל היא הביאה אותו – של מעגל, המשימה שלהם הייתה לא לתת לילד אחר להיכנס לתוך המעגל, היא הוציאה את יוני החוצה ועוד שני ילדים, משחק שאתם מכירים, ודרך זה ניהלה שיח שלם.
<אסנת רון רסקי: ובסופו של דבר השיח הגיע להאם קרה למישהו בכיתה שהוציאו אותו פעם מהמעגל.
<אסנת רון רסקי: מעגל זה יכול להיות ווטסאפ, זה יכול להיות – ואז הילדה אמרה: כן, הוציאו אותי.
<אסנת רון רסקי: ואז היא שאלה את הילדים: מה יש לכם לומר על ילד שמוציא ילדים מהמעגל?
<אסנת רון רסקי: מה יש לכם לומר על ילד שמחזיר ילדים למעגל?
<אסנת רון רסקי: ונתנו המון המון כוח לילדה הזאת שהחזירה.
<אסנת רון רסקי: וזאת דוגמה למקרה מאוד קטן, זה עוד לא חרם, זו רק אנקדוטה קטנה שטיפלו בה.
<אסנת רון רסקי: אנחנו לא בטוחים שנצליח למנוע במאה אחוז, אבל אין ספק שאנחנו מצמצמים.
יפעת שאשא ביטון: עצם זה שלא מתעלמים מהדברים הקטנים כבר מבטיח התמודדות גם עם הדברים היותר מורכבים.
יפעת שאשא ביטון: ואם היינו יודעים לא להתעלם ולתת משקל גם לדברים האלה, אני בטוחה שיכולנו לחסוך הרבה בדרך, אז יישר כוח.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, בית-ספר וילקומיץ, אסנת, תמסרי גם לצוות.
<סימה דהאן: אני יכולה להגיד משהו?
יפעת שאשא ביטון: את יכולה להגיד את זה במשפט?
<סימה דהאן: כן.
יפעת שאשא ביטון: אז כן.
<סימה דהאן: אף אחד לא דיבר על הילד הפוגע.
<סימה דהאן: בעצם הילד הפוגע, בדרך כלל הוא גם ילד פגוע.
יפעת שאשא ביטון: לא תמיד.
<אסנת רון רסקי: לא תמיד.
<סימה דהאן: לא תמיד.
<סימה דהאן: אבל לפי המקרים - - -
יפעת שאשא ביטון: דווקא הרבה מאוד – בכל החרמות שאני טיפלתי הילד היה מאוד חזק, ממשפחה מאוד חזקה, שזה חלק מהפסון שלו.
<סימה דהאן: יכול להיות שהוא ממשפחה חזקה, אבל עוברים עליו כל מיני קשיים רגשיים, וזה משהו שלא יוצא החוצה.
יפעת שאשא ביטון: תראי, או שהוא מכור לכוח ומסתחרר מזה.
יפעת שאשא ביטון: ואין מה לעשות, הילדים מכורים לכוח, הם כל הזמן עסוקים, את יודעת, זה אפילו בדברים הקטנים שזה כאילו לא קשור, אבל הם תמיד חולמים על המפורסמים ועל זה שכולם יכירו, הם רוצים להיות מאוד דומיננטיים בחברה, וזה חלק ממה ששואב אותם לשם.
יפעת שאשא ביטון: נכון, יש אולי מקרים שגם ילדים עושים השלכות, אבל בדרך כלל הם ילדים שזוכים לקבל גם פידבקים שהם גם אחרים.
יפעת שאשא ביטון: שווה לבדוק את זה.
יפעת שאשא ביטון: אבל הסיפור הגדול של הרוב אלו ילדים שהם חזקים, ואז גם מאוד קשה לטפל בזה, כי הם כל כך מוצלחים והם כל כך חמודים וכל כל אוהבים אותם.
<סימה דהאן: לא במקרים שאנחנו טיפלנו.
<סימה דהאן: יש כל מיני מקרים.
יפעת שאשא ביטון: אני בטוחה שיש לכאן ולכאן.
<סימה דהאן: אבל ברגע שיש שיח עם הילדים גם על התפקיד הפוגע ועל קווי דמותו של הפוגע הם פתאום רואים אותו בצורה אחרת.
<סימה דהאן: ילדים בעצמם אומרים – הרי יש את האמירה הזאת, אין ילד רע - יש ילד שרע לו, אז זה בדיוק זה.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה בלי קשר שצריך לשים דגש גם על הפוגע וגם על הנפגע ולטפל גם בזה וגם בזה - -
<סימה דהאן: גם על הפוגע, ולטפל בכולם.
יפעת שאשא ביטון: - - ולעשות תהליך עם שניהם, אין פה שאלה, וגם עם החברה.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי, בסוף כולם מושפעים מהסיטואציות האלה, והתהליך צריך להיות מאוד מקיף, ולא משהו נקודתי.
יפעת שאשא ביטון: נשמע את י.
יפעת שאשא ביטון: המקסים שהגיע לשתף אותנו, כמובן שנסיר את השם מהפרוטוקול, אבל חשוב לי לפנות אליך בשם הפרטי שלך.
יפעת שאשא ביטון: הבמה שלך.
<י.פ.: שלום, אני י., אני עוד מעט בן 13, היום אני בחטיבה.
<י.פ.: בבית-ספר יסודי עברתי חרם חברתי שנמשך שנתיים, מתחילת כיתה ג' עד תחילת כיתה ה'.
<י.פ.: אנחנו מדברים פה גם על בריונות ברשת וגם על בריונות כיתתית, אני רוצה להגיד שחוויתי את שניהם.
<י.פ.: מצד אחד החרם עצמו התחיל מסרטון שהעליתי לרשת, והוא הגיע לבית-הספר באופן הדרגתי שהתפתח מכמה ילדים עד לשכבה אחת מתחתי, שכבה אחת מעלי, שתי שכבות ועוד חצי שכבה שלי.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, זה כבר לא חרם כיתתי, זה כבר משהו הרבה יותר - - -
<י.פ.: זה לא חרם כיתתי, חרם הרבה יותר גדול, כחצי בית-ספר.
<י.פ.: החרם נמשך שנתיים שבהם לא דיברתי עם אף אחד, לא עם ההורים שלי, עם היועצת גם לא דיברתי, לא עם המורה, ולא עם שום גורם אחר.
יפעת שאשא ביטון: ההורים לא ידעו מה קורה?
<י.פ.: ההורים לא ידעו, ההורים כן הרגישו שעובר עלי משהו, אז הם שלחו אותי לכל מיני טיפולים שהתנגדתי אליהם אחרי שעברתי אותם.
<י.פ.: הייתה איזו חצי שנה שלא עברתי שום טיפולים, ועכשיו אני רוצה לשאול שאלה.
<י.פ.: אם יש כאן קואצ'רים בוועידה, מישהו?
<י.פ.: הגעתי לקואצ'רית שקוראים לה ש', היא עזרה לי, עברנו תהליך ארוך מאוד מאוד, תהליך של חצי שנה שהיה יחסית ארוך.
<י.פ.: בחצי השנה הזאת עברנו כל מיני דברים, אבל תהליך של קואצ'ינג הוא שונה מאוד מטיפולים אחרים שניתנים לחרם, כי לא כולם מודעים לטיפול של קואצ'ינג לילדים.
יפעת שאשא ביטון: מה היה מיוחד בזה בשונה מטיפול?
<י.פ.: קואצ'ינג מתרגל את העתיד, הוא מתרגל את היכולות שלך, הרי אין בן-אדם שאין לו יכולות.
<י.פ.: יש בן-אדם שהיכולות שלו חבויות בו והוא צריך רק לדעת איך להוציא אותם.
<י.פ.: כדי להוציא אותם עושים תרגילים ועושים סימולציות, והם מקנים לי כלים, מקנים למאומן.
<י.פ.: אחרי הטיפול שלי הסקתי ממנו הרבה מסקנות.
<י.פ.: אחרי האימון שלי הבנתי שאני יכול, הבנתי שהחרם נגרם מילד אחד, מקבוצת ילדים שאני לא בא להם טוב בעין, והם סוחפים את הילדים כי הם מאוד דומיננטיים בכיתה.
<י.פ.: ולכן, חשוב להגיד שילד מוחרם הוא ילד לרוב לא דומיננטי בכיתה, הוא לא משתתף ולא מדבר הרבה, והילדים הדומיננטיים הם אלה שסוחפים את שאר הכיתה.
<י.פ.: שאר הכיתה הם המתעלמים, כמו שהיה בהתחלה.
<י.פ.: כאשר צברתי מספיק ביטחון פרסמתי את הסיפור שלי ברשת.
<י.פ.: שוב, זו הייתה איזושהי סגירת מעגל.
<י.פ.: בכיתה ו' פרסמתי את הסיפור שלי שצבר תאוצה.
<י.פ.: פתאום התחילו להזמין אותי לטלוויזיה ולהתראיין, ולהרצאות ולכנס המאמנים בבר-אילן.
<י.פ.: ולאחרונה גם צילמו הרצאה שלי.
<י.פ.: ואני בעצם בא להציע סוג של מודל שאני מנסה לקיים אותו, להצליח ולהגיע לכמה שיותר בתי-ספר.
<י.פ.: הצלחתי לקיים אותו בבית-ספר אחד, שאני לא אציין את שמו, באזור שלי, בית-ספר שלמדתי בו, בית-ספר יסודי.
<י.פ.: זה מבוסס על סדנאות שקורות אחת לשבוע.
<י.פ.: סדנאות כאלה הן סדנאות שאין בהן מסר של חרם.
<י.פ.: כל סדנה נפתחת במשחק.
<י.פ.: הסדנאות הן עם מסר חבוי, זה יכול להיות מה שהם לומדים, זה יכול להיות כל מה שהמורה בעצם בוחרת.
<י.פ.: המפגש הראשון הוא מפגש מיפוי, יש לי מפה כזאת, מין קשת שמצד שמאל אלו הילדים הפחות דומיננטיים ומצד ימין אלו הילדים הפחות דומיננטיים.
<י.פ.: והשמאל הקיצוני, אלה שממש רואים שהם יורדים מתחת לקשת, אלו הם ילדים מוחרמים.
יפעת שאשא ביטון: ומי בונה את זה?
יפעת שאשא ביטון: המורה צריכה לבנות את זה בצורה הזאת?
<י.פ.: לא, המיפוי הוא בעצם טרום מפגש לסדנה.
<י.פ.: הוא מפגש טרום כזה של שעה, שזה על שיעור רגיל, שיעור שאני פשוט מסתכל מי משתתף יותר.
<י.פ.: גם בהפסקות אני רואה את הילדים, רואים מי דומיננטי.
יפעת שאשא ביטון: ואז זה מחייב את המורה בעצם ללמוד את מה שקורה בכיתה.
<י.פ.: אני לא חושב, כי זה מה שהיא צריכה להבין להבא כאשר היא מקבלת דף או שניים שרשום עליהם: מה התהליך שעבר, או פשוט להמשך התהליך.
<י.פ.: התהליך לא מחייב למורה, הוא מחייב לתלמידים.
<י.פ.: לאחר שסיימנו את זה אנחנו קודם כול מדברים עם הילדים המוחרמים – כאשר בכיתה אין יותר מילד מוחרם או שניים – מדברים אתם, מנסים להבין מה הבעיה, איך החרם נגרם.
<י.פ.: אם הם מעדיפים להישאר אנונימיים הם יכולים לפנות אלי בדף הפייסבוק שלי, יש ילדים שעושים את זה בלי קשר לסדנאות.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה, ברשותך, רגע לעצור ולשאול אותך משהו שמאוד מאוד מסקרן אותי.
יפעת שאשא ביטון: בתוך התקופה של השנתיים שחווית, אני מניחה שצוות בית-ספר ידע באיזושהי צורה שאתה מוחרם, כי זו כבר לא רק הכיתה שלך.
<י.פ.: כן, רואים את זה, בית-הספר ידע.
יפעת שאשא ביטון: אתה ניגשת?
<י.פ.: לא ניגשתי.
<י.פ.: הם כן ראו, היו שיחות שישבו אתי.
<י.פ.: בעצם במודל הסקתי מסקנות, הוא אומר שיש לנו איזשהו יחס בבתי-ספר, כאשר יש לנו כיתה ממוצעת של 35-30 תלמידים ועליה יש מחנך אחד, מורה אחת, וכן הציעו כאן אופציות שאפשר באמת למנוע את החרם.
<י.פ.: אבל אותי מעניין מה קורה כשהחרם קורה.
<י.פ.: כשכן עשינו את התרגילים וכן עשינו איזושהי תוכנית, אבל על הילדים זה לא השפיע, והחרם קורה בכיתה – המורה, בנוסף לילד המוחרם, שזאת בעיה, היא מזהה אותו.
<י.פ.: כשיש עיניים עצובות רואים שיש משהו אצל הילד, שבוער לו משהו, וכמובן שמזהים את זה, אבל למורה, חוץ מהילד המוחרם יש עוד 35 דברים לעשות, 35 תלמידים, שזה בעיות לימודיות, זה בין היתר בעיות חברתיות, כל מיני בעיות שמתרחשות.
יפעת שאשא ביטון: אתה עכשיו מתרץ להם למה לא להתעסק עם החרם, כי אני חושבת שאין דבר שהוא יותר בוער מהנושא של חרם, כי הוא מקרין על הלימודים והוא מקרין על האווירה החברתית והכיתתית.
<י.פ.: בדיוק, אבל יש לנו ילדים מגוונים בכיתה, הרוב, כמו שראינו כאן, 24% מהתלמידים הם רוב מתעלם, וגם לרוב המתעלם יש בעיות, ומישהו צריך לפתור להם אותם.
<י.פ.: אז בואו נתרחק שנייה מהמורה, נגיע ליועצת.
<י.פ.: יועצת כן יכולה איכשהו לטפל בזה, זה גם יכול להיות בין חמישה לארבעה מפגשים.
<י.פ.: הבעיה עם היועצת, היא יכולה להיות כלי שקצת מרתיע גם את הילד המוחרם וגם את הילדים המחרימים.
<י.פ.: הילד המוחרם מגיע מנקודת הנחה שאם אני אשתף ואם אני אמשיך לספר לגורם בבית-ספר אז פתאום יתעלמו ממני עוד יותר, לא יקללו אותי אפילו, אפילו לא יתייחסו אלי, לא יסתכלו עלי, אני אהיה הילד השקוף הזה בצד הכיתה שאף אחד לא מתייחס אליו, שלא רואים אותו, לא שומעים אותו ולא מתייחסים אליו.
<י.פ.: וזה גם משפיע בלימודים.
<י.פ.: הסקתי ביחד עם המאמנת שלי, אנחנו עובדים בזה ביחד, פיתחנו איזשהו מודל שנראה בלתי אפשרי, אבל זה אולי מה שיכול לעזור.
<י.פ.: הרעיון הוא להכניס תוכנית שהילדים לא ידעו עליה.
<י.פ.: ככל שנהיה יותר אנונימיים ויותר סולידיים הילדים יחשבו שהכלי הזה - - -
יפעת שאשא ביטון: יעשו את זה תוך כדי תהליך שוטף, טבעי.
<י.פ.: בדיוק.
<י.פ.: להכניס במקרה הצורך מאמן, מאמנת לבתי-הספר שבעצם יעזרו לתלמיד.
<י.פ.: מאמן שיהיה שקוע אך ורק בתהליך החרם, לא יהיו לו את הבעיות החברתיות האחרות, הדבר היחיד שיעניין אותו זה החרמות שמתרחשים בבתי-הספר.
יפעת שאשא ביטון: קודם כול, תודה רבה, י..
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להגיד לך רק דבר אחד.
יפעת שאשא ביטון: (מחיאות כפיים)
<זאב גולדבלט: את מבינה שאחרי שהוא דיבר שכחו את כל מה שהיה קודם ואת כל מה שיהיה אחרי.
יפעת שאשא ביטון: רציתי לעשות, אתה יודע, refreshing.
יפעת שאשא ביטון: קודם כול, אני חייבת לומר לך שהפסידו, לא רק הכיתה שלך, גם כל האחרים, הפסידו אותך שנתיים.
יפעת שאשא ביטון: אולי אתה לא מודע לזה, אתה עסוק בלנתח את זה ולהסיק מסקנות ולייצר מודלים, אבל הם הפסידו אותך, חד-משמעית.
יפעת שאשא ביטון: ואני בטוחה שאם הם יצפו במה שדיברת עכשיו אז הם יבינו גם עד כמה החברה הפסידה אותך.
יפעת שאשא ביטון: לגבי מה שאתה מציג כאן, אני מוכרחה לומר, אתה עושה יותר מדי הנחות למערכת החינוך, ואני לא עושה להם את ההנחות האלה.
<י.פ.: לא אמרתי את מה שיש לי להגיד על מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שרצית להגיד.
<י.פ.: את מה שיש לי להגיד על מערכת החינוך סיננתי.
יפעת שאשא ביטון: אמרת את זה יפה, ודייקת כשאמרת, שנכון, למחנכת וליועצת ולבית-ספר יש עוד אלף ואחד דברים, אם לא יותר מזה, לעסוק בהם, וכשהם מסתכלים על 35 ילדים - - -
<י.פ.: כי זה בית-ספר, זאת מערכת חינוכית.
יפעת שאשא ביטון: נכון, מסתכלים על 35 ילדים בתוך הכיתה, אז אין 35 אתגרים, אני לא אגיד בעיות, יש אפילו יותר מזה, כי כל אחד סוחב אתו מטען שלם, זה לא רק דבר שהוא יחידני או ראשוני.
<י.פ.: לכל בן-אדם יש סיפור.
יפעת שאשא ביטון: ובכל זאת, אני חושבת שדווקא מי שישב כאן סביב השולחן והציג, ותכף ניתן גם לאחרים, הוכיח שכשמערכת מגויסת וכשמערכת מודעת אז היא יכולה לעזור גם לילדים בחרם, למרות שיש עוד הרבה בעיות לטפל בהן.
יפעת שאשא ביטון: אבל הם יכולים גם דרך הטיפול באותה סיטואציה של החרם לטפל בהרבה דברים אחרים על הדרך, כי בעיות חברתיות ובעיות לימודיות ומצוקות אחרות נובעות גם מתוך הסיטואציה שהיא כאילו של ילד פרטי, אבל היא לא רק שלו, היא גם של כל הסובבים אותו.
יפעת שאשא ביטון: ושוב, אני רוצה לומר לך תודה רבה, ואני מאחלת לך הצלחה רבה במודל שאתה מפתח וברוח שאתה מביא, ואני מקווה שאתה מצליח להקרין קצת גם על הסביבה שלך היום.
יפעת שאשא ביטון: באיזה כיתה אתה?
<י.פ.: ז'.
יפעת שאשא ביטון: אתה נמצא בדיוק בנקודה שעליה הם דיברו שאפשר להצמיח משהו חדש.
יפעת שאשא ביטון: שיהיה לך המון המון בהצלחה, ותודה רבה שהגעת ושיתפת אותנו.
<י.פ.: תודה רבה לכם.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו עוד עדות, נשמור אותה להמשך.
יפעת שאשא ביטון: זאב, אתה רוצה בקצרה?
<זאב גולדבלט: זה ממש משפט אחד, כי אני רץ לוועדת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אז ממש בקצרה כדי שנוכל להמשיך.
<זאב גולדבלט: קודם כול אני רוצה להעלות על נס את הנכונות של מערכת החינוך להתמודד עם נושא כל כך כאוב של חרמות ונידויים כפי שבא לידי ביטוי בדיון בכלל, ובטח בדבריו של הדובר האחרון שהאפיל ויאפיל על כולנו, זה ברור.
<זאב גולדבלט: אני רוצה להפנות את הזרקור לנושא שלא עלה כאן בדיון, ואני חושב שראוי שיעלה כאן בדיון, זה אותם חרמות או ההתעלמות המוחלטת מילדי שילוב, שהם האוכלוסייה הכי רגישה לחרמות מהסוג הזה, ועליהם כאן לא דיברו.
<זאב גולדבלט: שוב, זה לא בגלל שהמערכת לא מתייחסת אל זה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתייחסים לחרם באשר הוא חרם לא משנה כלפי מי.
<סיגלית איציקוביץ: זה נוגע בכולם כבר.
<זאב גולדבלט: הבעיה היא רק שזו אוכלוסייה רגישה במיוחד, כי מלכתחילה היא שונה בתוך הכיתה עצמה.
<זאב גולדבלט: ולכן, כדאי, ואני באמת ממליץ בכל לב למשרד החינוך להרים את הכפפה ולהכניס גם את הנושא הזה.
<קריאה: דובר כאן על חינוך מיוחד.
יפעת שאשא ביטון: בתאל דיברה על זה.
<זאב גולדבלט: תאמיני לי, האזנתי ואני יודע שהיא מורה לחינוך מיוחד.
<זאב גולדבלט: אני בדרך כלל מאזין למה שמדברים.
<ורד גיל: אבל גם בבאר-שבע מתוך שמונה בתי-ספר שני בתי-ספר הם חינוך מיוחד.
<זאב גולדבלט: אני יודע, שמעתי.
יפעת שאשא ביטון: הנושא חשוב, והאמירה חשובה.
<זאב גולדבלט: אבל אני לא מדבר על חינוך מיוחד ככלל, אלא דווקא על הילדים המשולבים בתוך כיתה כאילו רגילה, כי שם קל מאוד להוציא אותם מהכלל, ומספיק שפשוט לא מתייחסים אליהם, הם לא צריכים להכריז על חרם.
יפעת שאשא ביטון: שקופים, כמו שאמר י..
<זאב גולדבלט: בגלל שהם מעט שונים, פשוט מפסיקים להתייחס, בלי להכריז על זה כחרם מיוחד.
<זאב גולדבלט: ואני באמת מבקש שמערכת החינוך תרים את הכפפה הזאת גם כן.
<זאב גולדבלט: ושוב, אתם עושים כאן מפעל נפלא, זה לא שאין צרות במדינת ישראל, יש המון חרמות בכל בית-ספר, כמעט בכל כיתה, אבל הכיוון הוא כיוון נהדר, ותודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: הפעם רצינו לראות איפה זה מצליח כדי שאולי נוכל ללמוד ממי שמצליח.
<זאב גולדבלט: אמרתי.
<זאב גולדבלט: את רואה שאני מחמיא.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני רק מוסיפה.
<זאב גולדבלט: זה די נדיר לשמוע אותי מחמיא כאן בוועדה.
יפעת שאשא ביטון: לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: אל תתרשמו, הוא יודע גם לומר דברים טובים.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה אתך לגבי הנושא של ילדי שילוב.
יפעת שאשא ביטון: בכלל, כל ילד שנכנס והוא אחר.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני יכולה להבטיח לך שגם מלכת הכיתה בראש-פינה, כשהיא הוחרמה הצליחו למעוך אותה.
<זאב גולדבלט: אני לא מבין למה הוא לא הפך למלך הכיתה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, הלב מתכווץ על כל ילד שעובר בעצם תהליך כזה, ואני חושבת שאנחנו צריכים להוקיע אותו, לא משנה היכן הוא.
יפעת שאשא ביטון: וצריך לתת שימת לב מיוחדת לאותם ילדים שמלכתחילה בפוטנציאל להתעלמות, יותר מאשר לנושא של החרם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, זאב.
<זאב גולדבלט: ושוב, סליחה.
יפעת שאשא ביטון: הכול מאה אחוז.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה נציגות מחדרה, מיזם עירוני, בטח התרשמתם וראיתם, מאוד שמחתי לעבור במסדרון ולראות.
יפעת שאשא ביטון: היופי של הדבר בעיני שזה הפך למשהו שהוא יישובי, זה לא רק בית-ספרי.
יפעת שאשא ביטון: אני כל הזמן מדברת על זה שהדברים צריכים להיות מערכתיים, וכל מערכת החינוך, אז פה יש לנו משהו שאומץ באמת על-ידי הרשות, והילדים מקבלים את הביטוי לא רק בתוך בית-הספר, אלא גם ברמה יישובית כשהם עוברים ורואים את מה שהם עצמם הוציאו, הנפיקו, ככה מרוח ברחבי העיר, וכל אחד יכול להתרשם.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע שהתהליך הזה באמת מצליח גם לתרגם את עצמו למעשים בשטח, והילדים הופכים להיות שגרירים של עצמם.
<סיגלית איציקוביץ: נעים מאוד, אני מנהלת אגף החינוך בחדרה.
<סיגלית איציקוביץ: אני חייבת להתחיל את דברי ולומר שהעבודה היומיומית והעשייה היומיומית היא אכן בבתי-הספר, מנהלי בית-הספר, מורים, יועצים, ובאמת לראות את התלמיד 24 שעות, ולראות ולהרגיש אותו, כמו ש-י.
<סיגלית איציקוביץ: אמר, לחוש, ולא רק לחוש, אלא לראות איך עושים, באותו רגע כולנו עוצרים ומטפלים בעניין ולא משאירים את זה אפילו לדקה.
<סיגלית איציקוביץ: אבל אני כאן מציגה את הדבר ממקום של אגף חינוך, עיריית חדרה, ראש העיר מר צביקה גנדלמן בתחילת השנה הכריז ואמר: חדרה אומרת אפס סובלנות לבריונות ברשת.
<סיגלית איציקוביץ: ברגע שראש העיר אומר אמירה כזו, יש לזה באמת נראות, אבל זה לא יכול להסתכם רק בכך.
<סיגלית איציקוביץ: ולכן, יחד בכנס מנהלים החלטנו שאנחנו מעבירים את הידע, את הכוח, את העוצמה, למנהלי בתי-הספר, ויש לנו יעד מרכזי בתחילת השנה, וביעד הזה כולנו בחדרה עם אפס סובלנות לבריונות ברשת.
<סיגלית איציקוביץ: ברגע שאנחנו אומרים וממשיגים את זה, וחוזרים ומשננים זאת, ובאמת בונים תוכנית עבודה, שתכף אני אפרט, באמת נצליח לעשות שינויים.
<סיגלית איציקוביץ: אין ספק שזה יחד, אנחנו באיגום משאבים, נמצאים: ראש העיר, מנהלי בתי-הספר, משרד החינוך, המשרד לביטחון פנים, "עיר ללא אלימות" שיושבות כאן דבורה עמר ואיריס פארן הנציגות בעיר, יש לנו את ועד ההורים העירוני ששותף אתנו לתהליך, עמותת פני העיר, מועצת הנוער, איגוד האינטרנט הישראלי ואגף החינוך, מרכז התקשוב.
<סיגלית איציקוביץ: כלומר, כולנו שם מדברים, חושבים, ורואים איך אנחנו נכנסים ומגיעים באמת לתוך העשייה היומיומית בבתי-הספר.
<סיגלית איציקוביץ: בנינו כמובן צוות היגוי עירוני למניעת ההתנהגות הזו כבר בתחילת הקיץ ב-2016, כפי שאתם רואים כאן אנחנו עם צמידים, ואמרנו: 30 שניות, רגע לפני מה שאנחנו עושים, 30 שניות לפני, אנחנו צריכים לחשוב לפני שאנחנו שולחים ומשגרים את ההודעה, את המחשבה או את מה שאנחנו צריכים או רוצים לשלוח ולומר, ואיך אנחנו צריכים לעשות זאת אחרת.
<סיגלית איציקוביץ: לאחר הקיץ כמובן שאנחנו תמיד, כולנו, כל אנשי צוות החינוך חוששים מהחופשים, חוששים מכך שאנחנו חוזרים לאחר חופשות, מה קרה בחופש.
<סיגלית איציקוביץ: אז האמירה: העיר כולה מדברת, חושבת, איך אנחנו עושים את זה אחרת.
<סיגלית איציקוביץ: לאחר מכן, כמובן, גם התחלנו בקמפיין העירוני שכל צוות ההיגוי ישב יחד בתוך הקמפיין הזה.
<סיגלית איציקוביץ: בקמפיין אמרנו איך אנחנו מעבירים את הדברים לשטח.
<סיגלית איציקוביץ: השטח, בתי-הספר, תלמידים, הורים ומורים, ובאמת בתוך בתי-הספר נעשה תהליך.
<סיגלית איציקוביץ: אז נכון, כל בית-ספר גם בחר אחרת וכל מנהלת בחרה אחרת, אבל נעשה תהליך ארוך שבו התלמידים בסוף התהליך יצרו את הכרזות שאנחנו רואים כאן וגם בחוץ, הם בחרו סיסמאות וסלוגנים שאני חושבת שבכל אחד יש אמירה על החוויות שהוא חווה, על מה שהוא חש בתוך בתי-הספר, כשחבר בצרה ניתן יד לעזרה, חדרה נלחמת בבריונות ברשת, כל האמירות, ויש פה עוד הרבה, והיו לנו כמובן כמויות אדירות של כרזות.
<סיגלית איציקוביץ: כצוות עירוני ישבנו, בחרנו, עשינו תחרות, יחד עם התלמידים והנהגת התלמידים, איך אנחנו באמת בוחרים מתוך כל המבחר הגדול הזה, מתוך כל העשייה הנכונה שנעשתה בתוך בתי-הספר, יחד עם כל הצוות.
<סיגלית איציקוביץ: חשוב גם לציין שתלמידים איירו את הציורים הללו, זה משהו שבאמת הגיע מתוך התחושות.
יפעת שאשא ביטון: כל אחד הגיע מתוך המקום החזק שלו.
<סיגלית איציקוביץ: מהתחושות, מהמחשבות, מהרגשות שלהם.
<סיגלית איציקוביץ: אחד נתן את הסלוגן, אחד צייר, אחד אייר, ואחד בסופו של דבר עמד בכנס ארצי בחדרה שהיה לנו בסוף מרס והציג את כל הכרזות וסיפר מה עומד מאחורי זה, ועל התהליך שהיה.
<סיגלית איציקוביץ: כלומר, העיר חדרה מדברת.
יפעת שאשא ביטון: ברשותך, סיגלית, מה מלווה את התהליך הזה?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, יש את ההכנה, את הכרזות, יש את הישיבה ואת החשיבה מאחוריהם, אבל יש תהליך בית-ספרי אמיתי, ממושך, לאורך השנה, שגם מקרין פנימה לתוך בית-ספר?
יפעת שאשא ביטון: שמונע אלימות בתוך בית-ספר?
<סיגלית איציקוביץ: כן.
<סיגלית איציקוביץ: אנחנו באגף החינוך בונים תוכנית יחד עם כל השותפים שאמרתי קודם לכן, ומכניסים את זה כתוכנית עבודה לתוך בתי-הספר?
יפעת שאשא ביטון: איך היא מתקיימת?
<סיגלית איציקוביץ: כל מנהל בוחר את הדרך.
<סיגלית איציקוביץ: אנחנו נותנים להם תוואי של זמן, תוואי של לאיזה תוצרים אנחנו צריכים להגיע במועד מסוים, מה הדברים שאנחנו רוצים להגיע אליהם.
<סיגלית איציקוביץ: לדוגמה, בשבוע האינטרנט, למה אנחנו רוצים להגיע לקראת הכנס בחדרה, לאן אנחנו רוצים להגיע.
יפעת שאשא ביטון: באיזה זמן הם עובדים על זה?
יפעת שאשא ביטון: יש לזה שעה?
<סיגלית איציקוביץ: בדיוק כמו שנאמר פה קודם, לא, אין שעה קבועה, אבל כל מנהל יודע שהוא צריך להגיע בסופו של דבר עם תוצר בעיר.
יפעת שאשא ביטון: הוא יכול לקחת שבועיים מרוכזים ולעשות את זה?
<סיגלית איציקוביץ: לא.
<סיגלית איציקוביץ: זה לא, כי התוכנית בנויה כך שיש אותה לאורך כל השנה.
<סיגלית איציקוביץ: לאורך כל השנה יש הרצאות שנכנסות דרך "עיר ללא אלימות", יש לנו את הנושא של התקשוב שלאורך כל השנה מציגים, ואומרים להם מהם הדברים שעכשיו צריכים לשים לב אליהם.
<סיגלית איציקוביץ: כלומר, התוכנית היא לא תוכנית שכך צריך לעשות, אנחנו בלוח גאנט מאוד מסודר מול בתי-הספר.
<סיגלית איציקוביץ: לפני כשלושה שבועות הצגנו בפני הקהילה כולה את ההצגה "שיימינג", הצגה עוצמתית מאוד, איכותית, שמעבירה את המסר ברמה מאוד מאוד טובה.
<סיגלית איציקוביץ: כלומר, לכל דבר אנחנו כעיר נותנים פרק זמן ומיישמים באמת את הדברים בשטח.
<סיגלית איציקוביץ: כמובן שהיום כל מי שיגיע לעיר חדרה, בכל העיר, כל המחוונים, שלטי החוצות, עלו ההכרזות הללו.
<סיגלית איציקוביץ: אנחנו רואים את התוצר של הילדים, את מה שכואב להם, את מה שהם מאמינים בו, את מה שהם חושבים, אנחנו רואים את זה בכל רחובות העיר.
<סיגלית איציקוביץ: כלומר, אנחנו מדברים, עושים, חווים, ויש עוד הרבה עבודה.
<סיגלית איציקוביץ: ושוב, העבודה היומיומית היא באמת שמערכת החינוך ומנהלי בתי-הספר, וההורים, ואותו מורה, וגם אם מגיע לידינו לאגף החינוך אנחנו מטפלים, לא מזניחים את זה ללמחרת בבוקר, אלא באותו רגע אנחנו עושים את הכול, כדי באמת להגיע להצלחה.
<סיגלית איציקוביץ: יש פה תמונות של המחוונים בעיר, זה ממש טרי.
יפעת שאשא ביטון: זה כל שנה בעצם?
<סיגלית איציקוביץ: זה השנה, אבל אנחנו נמשיך כמובן, וכמובן גם נשמע את הרעיונות של התלמידים.
יפעת שאשא ביטון: אסור לזה להיות מופע חד-פעמי, כי אחרת זה מאבד מהערך שלו.
יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא ליצור רצף ושכולם - - -
<סיגלית איציקוביץ: נכון.
<סיגלית איציקוביץ: מכיוון שזה נושא - - -
<נאוה גלעד שלומוביץ: אני רוצה להוסיף.
<נאוה גלעד שלומוביץ: אני עוסקת בנושאים האלה הרבה ברמות יישוביות ואחרות.
<נאוה גלעד שלומוביץ: כשאנחנו מדברים על תוכנית שנתית אז משרד החינוך באמת מוביל תהליך שלם בתחילת השנה, אמצע השנה, שזה השבוע הלאומי לגלישה בטוחה, והיערכות לקראת הקיץ.
<נאוה גלעד שלומוביץ: אני חושבת שזה קריטי שבכל חודש יהיה נושא שהם יעסקו בו בבתי-הספר, והם מקבלים את כל התמיכה.
<נאוה גלעד שלומוביץ: זה אומר בניית אמנות בית-ספריות בפתיחת שנת הלימודים, אחר כך סדנאות שאפשר לעשות יחד עם הורים וילדים או סדנאות בנושאים ספציפיים.
<נאוה גלעד שלומוביץ: ה-highlight של השבוע הלאומי לגלישה בטוחה באמת זימן לנו יחד עם "עיר ללא אלימות" לעשות את התחרות הזו ולמנף את זה, כי אנחנו מדגישים את הנושא של שיתוף ונראות.
<נאוה גלעד שלומוביץ: בבתי-הספר קורים דברים, בתנועות הנוער קורים דברים, אבל אנחנו רוצים להציף את זה ולהגיד: אנחנו פה כולם ביחד, הורים, מורים, תלמידים, יועצים, תנועות הנוער, פורמלי, בלתי פורמלי, כי זה קו שמנחה.
<נאוה גלעד שלומוביץ: וכשהילדים מדברים – מי שנכנס ללב שלנו זה באמת י.
<נאוה גלעד שלומוביץ: – כשהילדים עומדים ועושים את המהלכים, והם אומרים: כשחבר בצרה ניתן יד לעזרה, מה גרם לו לעשות את הכרזה הזו.
<נאוה גלעד שלומוביץ: ואם תשימו לב גם השמות של הילדים מופיעים.
יפעת שאשא ביטון: כן, על זה הסתכלתי לפני רגע.
<נאוה גלעד שלומוביץ: שזה מאוד מאוד חשוב.
<נאוה גלעד שלומוביץ: אחר כך היו מורות שהתלוננו למה המורות לא כתובות שם, אבל לא חשוב.
<נאוה גלעד שלומוביץ: יש לזה אמירה.