GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<בתאל אשר-קקון: החלום שלי שהתלמידים בחינוך מיוחד לא ירגישו שונים, שהם ירגישו שווים בין שווים, וזו הייתה בעצם תחילת התוכנית שלי כמחנכת, לעבוד בשיתוף פעולה עם הכיתה השנייה ולייצר שיתוף פעולה ככיתה אחת.
<בתאל אשר-קקון: ומשם טינה תמשיך, ואז אני אגיע לתוכנית.
יפעת שאשא ביטון: רק תנסו להתמקד במקומות של המשברים.
יפעת שאשא ביטון: את הפדגוגיה אני מבינה והיא מקסימה, והרעיון של לבנות אקלים בית-ספרי וסביבה שבעצם תאפשר טיפול בכל המשברים שעלולים להיות בדרך היא חשובה, אבל בואו ננסה רגע לגעת, ברשותכם.
<טינה ששון: עוד רגע בתאל תעבור לתוכנית עצמה שהיא עושה.
<טינה ששון: בעצם בתאל מנגישה את החומרים של התוכנית למחנכות, והמחנכות מעבירות בכיתה.
<טינה ששון: מחנכת שמאתרת מצבים, תלמידים שדורשים התערבות, יחד עם בתאל הם עושים חשיבה מה סוג המענה ואופן הטיפול.
<טינה ששון: חלק מהטיפול עובר לבתאל, חלק מהטיפול היא מחזירה אל המחנכת איך לעשות את זה.
<טינה ששון: יש ישיבת צוות כל יום שלישי, אחת לחודש בערך מתקיים בעצם דיון על הנושא הזה עם הצוות הכולל, גם עם המחנכים וגם עם מורי המקצוע, כדי שבסופו של דבר תהיה שפה אחת של כולם.
<טינה ששון: בתאל תדבר על התוכנית עצמה, ואז נלך למה שעושים כשיש משבר.
<בתאל אשר-קקון: בעצם התחלתי את התוכנית כמחנכת וסטודנטית לייעוץ חינוכי על איזשהו תלמיד שהרגשתי שיש לו קצת יותר דחייה חברתית, ובעצם התוכנית הייתה יותר ארוכה, של 13 מפגשים, בכלל בהגדרה של מה זה חבר באופן כללי, מה אנחנו רוצים שיהיה חבר.
<בתאל אשר-קקון: קודם כול לדבר על מה היחסים שאנחנו רוצים, מה אנחנו מצפים ממנו לפני שאנחנו מגיעים לחרם או לדחייה חברתית.
<בתאל אשר-קקון: קודם כול להתחיל במה זה חבר, מה אני מצפה ממנו, מה אני רוצה שיהיה.
<בתאל אשר-קקון: כרגע אני יועצת שנה ראשונה, זיקקתי את התוכנית לשמונה מפגשים שכך כל המחנכות תוכלנה להעביר לכיתות, כמובן בפעילויות המותאמות לכל שכבת גיל.
<בתאל אשר-קקון: אבל עדיין הנושאים המרכזיים הם: הגדרת המושג חבר, לאחר מכן דיברנו על נושא של מקובלות חברתית.
<בתאל אשר-קקון: בעצם המטרה להבין מהי מקובלות חברתית לעומת אי מקובלות חברתית.
<בתאל אשר-קקון: ליצור את ההבחנה בין אי מקובלות חברתית לנידוי חברתי.
<בתאל אשר-קקון: איך התלמידים בעצם יוצרים יחד אתם את ההסכמות הללו להבנה של מה זו כל הגדרה בחברה.
<בתאל אשר-קקון: רק לקראת המפגשים האחרונים דיברנו על נושא של שיימינג ובריונות ברשת כי זה נושא שמקדים לחרם.
<בתאל אשר-קקון: אנחנו רואים שזה הרבה פעמים דבר שיוצר או מוביל לחרם בכיתות, אז קודם כול לדבר על זה, מה זה אומר.
<בתאל אשר-קקון: ובמפגש האחרון דיברנו בעצם על חרם, וכמובן שכאן נכנסה האמירה הכי משמעותית שחרם הוא מעשה אלים שאינו מתאפשר בבית-ספרנו.
<בתאל אשר-קקון: אז מלבד תוכנית שאנחנו מעבירים במקום הזה, וגם נשמע את התלמידים, גם להבהיר שחרם לא יכול להתקיים בבית-ספרנו.
<בתאל אשר-קקון: ולקראת הסוף יוצרים אמנה חברתית של איך אנחנו מונעים חרם, איך אנחנו בכלל יוצרים מקום כזה שכולם מרגישים בנוח, כולם מרגישים טוב בכיתה, שווים בין שווים.
יפעת שאשא ביטון: בתאל, אני רוצה רגע לשאול אותך, ברשותך, כי יש לנו עוד הרבה אנשים שצריכים להציג.
יפעת שאשא ביטון: זה מצוין, זאת אומרת, אני לא באה רגע להמעיט, אבל זאת תוכנית, שמונה מפגשים, בונים אמנה, היא יכולה להיות גם יפה, ואני מניחה שהיא גם תהיה תלויה בכל בית-הספר, ואת מכירה את התלמידים, נכון?
יפעת שאשא ביטון: את נמצאת שם, והם ראו, כן, יופי, נכון, חרם זה דבר אלים.
יפעת שאשא ביטון: יוצאים החוצה: את עם הטלי הזאת לא מדברת כי היא עשתה לי ככה וככה, או הטלי הזאת – טלי זה שם קוד.
יפעת שאשא ביטון: בסוף, בסוף איך הופכים את זה לאורח חיים בבית-הספר?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, מה קורה כשבפועל אתם שומעים על סיטואציה שבה יש חרם או נידוי או פגיעה בתלמיד או בתלמידה, מה אתם עושים עם זה?
יפעת שאשא ביטון: איפה הילדים האלה שעברו את התוכנית – מגויסים או לא מגויסים?
יפעת שאשא ביטון: איפה הצוותים בעצם – משתמשים בכלים או לא משתמשים?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, מה קורה בפועל?
<טינה ששון: אני רוצה ללכת דווקא לשלוש השורות האחרונות בדף הזה של אופן ההתמודדות.
<טינה ששון: בעצם, המסר המרכזי לילדים האלה, שאדם שמנסה להוציא מישהו מהחברה מוצא בעצמו מהחברה.
<טינה ששון: זה נשמע כאילו משפט מאוד מאוד קשה, אבל יש בו עבודה גם עם הילד עצמו, עם המחנכת, ועם ההורים, ועם הקבוצה של הילדים, אם זו קבוצה של ילדים.
<טינה ששון: ילד יכול להגיד: כן, אני לא מדבר אתו, אבל אחרים גם לא מדברים אתו, אבל זה לא קשור אלי.
<טינה ששון: אין לא קשור אלי.
<טינה ששון: זאת אומרת, לשים על השולחן ולא לתת לברוח לשום מקום, כי היום רוב ההתנהגויות הן יותר מתוחכמות מאשר שחור ולבן.
<טינה ששון: זה ממש ממש לא כזה.
<טינה ששון: ולכן, ההורים יודעים שאם משהו קורה אחר הצוהריים הם מצלמים את המסך, שולחים אלי, אל המחנכת, אל היועצת, לא משנה מה, יטופל בבוקר.
<טינה ששון: ילדים יודעים, הם לא חייבים לבוא, הם יודעים, נניח שיש ילד בהפסקה שקשה לו פתאום לבד, הם יבואו להגיד.
<טינה ששון: בחיים אני לא אגיד: יעל אמרה לי.
<טינה ששון: בחיים לא.
<טינה ששון: אני אבדוק אתה, כי הרבה פעמים הפכת להיות המלשן, ואנחנו מדברים מאוד על הקטע של דיווח.
יפעת שאשא ביטון: אף-על-פי שצריך להוציא מהטרמינולוגיה את העניין הזה של הלשנה ולהכניס את העניין של הדיווח, שזה משהו שכבר הרבה שנים - - -
<טינה ששון: נכון, נכון.
<טינה ששון: אז זה חלק מעולם המושגים, אבל עדיין בתוך האמירה, נניח שאני שואלת אותו: מי היה שם בסביבה?
<טינה ששון: מי היה המבוגר שם?
<טינה ששון: מי עוד היה שם?
<טינה ששון: ואז אני באה אל הילד עצמו, בכלל לא עם הילד השני, בלי להגיד שום דבר, ואומרת לו: תשמע, זה הגיע אלי.
<טינה ששון: יש שם מספיק אנשים כדי שאני אוכל להגיד את זה בלי שהילד ירגיש רע לבוא ולספר, ואז הם באים ומספרים.
יפעת שאשא ביטון: ונעשה גם תהליך במקביל עם מי שנפגע?
<בתאל אשר-קקון: כן.
יפעת שאשא ביטון: כי את יודעת, הילדים שלנו באמת מתוחכמים, באת וכעסת עליו, עכשיו הוא יעשה דווקא וזה יכול להיות יותר גרוע.
<בתאל אשר-קקון: קודם כול נעשים שני תהליכים, גם עם הפוגע וגם עם הנפגע, שאם זה התאמה, ואם זה עבודה על מיומנויות חברתיות, ואם זה לתת את המקום שלו בכיתה, אם זה משהו שאני נתתי, אז ליצור איזשהן פעילויות שהוא מעביר, נותנים לו מקום, נותנים לו במה.
<בתאל אשר-קקון: זאת אומרת, זה גם פה וגם כאן.
<בתאל אשר-קקון: כמובן שזה גם במקום הקבוצתי, גם במקום האישי, גם במקום הכיתתי, לתת את כל המענים גם מול ההורים, לא רק עם הילדים עצמם.
<טינה ששון: אני חושבת שגם לנסות לזהות רגע מה המקום שמביא את הילד למקום הזה.
<טינה ששון: אתמול הייתה לנו שיחה בבוקר על ילד בכיתה ג' בחינוך המיוחד.
<טינה ששון: כל כך חשוב לו שיהיו לו חברים שהוא יוצר מצב שנוח מאוד להתנגש בו במקום הזה.
יפעת שאשא ביטון: לנצל אותו.
<טינה ששון: אז חלק מהעבודה היא איך אתה יוצר לך את החברים לא מהמקום שאתה אומר: תהיה חבר שלי, תהיה חבר שלי.
<טינה ששון: זאת אומרת, גם לראות רגע, לפעמים זה משהו לא גדול שכשאתה מפצח אותו עם הילד, נותן לו כלי, זה נראה אחרת.
<טינה ששון: זה בעצם העניין.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לבית-ספר "ארליך" בטבריה.
<הילה סגל: יש עוד שני בתי-ספר.
יפעת שאשא ביטון: נצטרך לעשות את זה ממש קצר.
<הילה סגל: יש את בתי-הספר שהגיעו מרמת-הגולן ומראש-פינה, הצפון הרחוק.
יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה לתת לחבר הכנסת מסעוד גנאים.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני רוצה רגע לסכם, אני חושבת ששתי אמירות מאוד בולטות וחשובות, וצריך לתרגם אותן הלכה למעשה, זה העניין של לטפל בדברים כשהם עוד קטנים, ואמרנו את זה גם מקודם, והעניין של מה שקורה אחרי הצוהריים הוא גם עניינו של בית-ספר.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שזאת אמירה שהיא לא מובנת מאליה, בטח לא בשיח שאנחנו מנהלים בשבועות האחרונים לגבי מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שזו אמירה מאוד מאוד חשובה שבסוף אנחנו מדברים יפה על הרצף ועל הרצון לראות את הילד מהבוקר עד הבוקר שאחרי.
יפעת שאשא ביטון: והיום כולם מדברים את השפה הזו, פעם רק בודדים דיברו אותה, אבל זה גם צריך להיות הלכה למעשה, ואני מאוד מברכת על זה שזו התפיסה.
<הילה סגל: גם בחוזר מנכ"ל יש לנו פרק חדש בחוזר שיצא אחרון על אירועים שקורים מחוץ לשעות בית-הספר.
<הילה סגל: זה טריקי, זה לא שיש שם סמכות מלאה של בית-הספר, אבל יש לבית-ספר בהחלט - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל זה העניין, שבית-הספר לא מתעלם, ובית-הספר רואה את הילד כמשהו שלם.
<הילה סגל: חד-משמעית, אחריות.
יפעת שאשא ביטון: זה לא משהו חלקי רק מהשעה שהוא נכנס לבית-הספר ועד השעה שהוא עוזב את בית-הספר.
<הילה סגל: פרק בתוך חוזר מנכ"ל.
יפעת שאשא ביטון: וזאת אמירה מאוד משמעותית.
יפעת שאשא ביטון: לפחות לי כאשת חינוך זה היה נראה מאוד מובן מאליו, ודווקא משיח שעלה בשבועות האחרונים אני מבינה כמה שהאמירה הזו היא חשובה ומשמעותית, והיא לגמרי לא מובנת מאליה, ואני חושבת שזה יפה שהיא ככה פחות או יותר במרכז השולחן.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים, ואז אנחנו עם בתי-הספר.
מסעוד גנאים: בוקר טוב לכולם, אין ספק שהנושא מאוד חשוב וכאוב גם, כמורה לשעבר וכאבא, אבל כמורה לא הייתה לנו לא את התוכניות האלה ולא את האמצעים ולא את המרחבים, לכן חשוב לשמוע מנציגת משרד החינוך כמה בתי-ספר הם באמת בתוכניות האלה וגם עושים אותן, וכמה למשל בחברה הערבית, אני גם מעוניין לדעת אם יש לכם איזו סטטיסטיקה כמה בתי-ספר גם שם.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו אפילו נציגים פה.
מסעוד גנאים: איפה?
מסעוד גנאים: יעטיכ אלעאפיה, ג'ולן?
מסעוד גנאים: מג'דל שמס או מסעדה?
<לורין חסן בטחיש: בוקעתא.
מסעוד גנאים: אה, בוקעתא, אהלן וסהלן.
מסעוד גנאים: בסדר גמור.
מסעוד גנאים: אני חושב שכאשר מדברים על האלימות הגואה בחברה שמגיעה עד רצח, הטיפול בזה מהגילאים האלה, אפילו מגיל יותר צעיר, משום שבית-הספר – לפעמים אנחנו עומדים או שבית-הספר הופך לראי שמשקף את מה שיש בחברה וזה איום, או שהוא ראי שמתקן את העיוותים שיש בחברה וברחובות שלנו בבתים שלנו.
מסעוד גנאים: לכן, לתוכניות האלה חשוב שיתוף הפעולה של ההורים, של השלטון, של הרשות.
מסעוד גנאים: בלי שיתוף פעולה בוודאי אי-אפשר להוציא תוכניות כאלה.
מסעוד גנאים: גם לדעת שיש בתי-ספר – אני מסייר לפעמים בבתי-ספר בחברה הערבית – יש בתי-ספר שהם טובים ומתאימים, אבל יש בתי-ספר שאין בהם את הרווחה הזו של מרחבים שיכולים לעשות הכול, כי בקושי יש להם כיתות כדי ללמד את התלמידים.
מסעוד גנאים: אני רוצה לחזק את ידיכם בקשר לתוכניות האלה שבאמת בסוף יכולות לעמוד מול התופעה הקשה והמסוכנת הזו, וגם אני מצטרף לשאלה מה הלאה?
מסעוד גנאים: מה עם הילדים האלה?
מסעוד גנאים: הסתיימה התוכנית, אחר כך מה קורה?
יפעת שאשא ביטון: וזה הרעיון, אמרתי, שזו לא תהיה תוכנית ולא יהיה פרויקט, שזה יהיה אורח חיים.
יפעת שאשא ביטון: אם זה לא יהיה אורח חיים אנחנו לא באמת נצליח להשיג את מה שאנחנו רוצים, ואני מקווה שזה המסר שיצא גם החוצה.
יפעת שאשא ביטון: בית-ספר בוקעתא עכשיו.
<הילה סגל: ואחר כך בית-ספר מראש-פינה.
<לורין חסן בטחיש: גאווה לנו להשתתף בדיון.
<לורין חסן בטחיש: תרשו לי לשתף בחוויה אישית קצרה.
<זאב גולדבלט: קודם מי את, מאיזה בית-ספר?
<לורין חסן בטחיש: כן, תודה רבה.
<לורין חסן בטחיש: לורין בטחיש, יועצת חינוכית מבוקעתא.
מסעוד גנאים: איפה הדובדבנים?
<לורין חסן בטחיש: בפעם הבאה.
<לורין חסן בטחיש: יקירתי, חילוי נאסר רכזת פדגוגית בבית-הספר.
<לורין חסן בטחיש: אשתף בחוויה אישית קצרה.
<לורין חסן בטחיש: בשנת 1982 כשיצא חוק סיפוח רמת-הגולן, החוק יצר קרע בתוך החברה שגרם לנידוי ולחרם חברתי ודתי בין התושבים הדרוזים ברמת-הגולן לבין הפרו-סורים לאזרחים, והנידוי גרם לניתוק כל קשר חברתי אפילו בשמחות, ושלא תדעו, גם בצער ברגעים הכואבים.
<לורין חסן בטחיש: ואני בת למשפחה שהתמודדה עם הנידוי החברתי והדתי, ובזכות המשפחה שלי והתמיכה כוחנו היה באחדותנו, וההורים שלי מאוד השקיעו בבניית חוסן נפשי, בלתת לנו תמיכה, הכלה, אהבה, עד שגדלנו.
<לורין חסן בטחיש: והיום אנחנו משתפים.
<לורין חסן בטחיש: בגלל זה המודל הבית-ספרי והכיתתי כמשפחתי, משם היה הרעיון.
<לורין חסן בטחיש: בעבודה משותפת עם המפקחת, היועצים, משרד החינוך שמעשיר אותנו בכל התוכניות, ומנהיג בית-הספר מרואן שמס עם ראש פתוח, צוות מדהים, ראינו שמאוד חשוב לעבוד על תחושת סיפור ולהטמיע את ערך השייכות החברתית בקרב הילדים שלנו, ולהפוך את זה לאורח חיים.
<לורין חסן בטחיש: לכן, פיתחנו מודל רב שכבתי, שעתיים במסגרת כישורי חיים, שעה אחת מוקדשת לתוכנית "אני שומר או שומרת על עצמי", שם עדיין הילדים בתחילת דרכם, השורשים של השתל הקטן מעמיקים עמוק דרך פעילויות הילדים חווים את השמירה על המרחב האישי שלהם.
<לורין חסן בטחיש: הם מכירים את הזכויות והחובות שלהם, הם לומדים אסטרטגיות איך לומר "לא", זו הזכות שלי, אל תתקרב, במקביל לומדים לכבד את המרחב האישי של האחר, וכך מטמיעים בקרבם שאנחנו לידם כל הזמן אם תפנו לבקש עזרה בזמן מצוקה.
<לורין חסן בטחיש: עוברים לשכבה ב', ג', ד', תוכנית של המשרד "גיבורי אל", שחברי גם שיתפו בה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שזה ארצי בכיתות ג', ד'?
<הילה סגל: זו תוכנית שהיא לבתי-ספר יסודיים, אבל בכיתות ג', ד' זו תחילת האפשרות לדבר על הדינמיקה החברתית, אז זה מתבקש.
<לורין חסן בטחיש: פה מגבירים בילדים את תחושת האחריות האישית קבוצתית ומעוררים בהם את תחושת האמפטיה כלפי האחר, לעזור לאחר, תלמיד למען תלמיד מושיטים יד.
<לורין חסן בטחיש: אם אתם רואים השתיל כבר צמח ויד מושיטה יד ועוזרים אחד לשני.
<לורין חסן בטחיש: הם לומדים את כל התפקידים שיש בקבוצה ואיך לעזור לקורבן ואיך למגר את הבריון, שגם הוא במצוקה בעצם.
<לורין חסן בטחיש: וכל תלמיד שמשתף פעולה מקבל תעודת גיבור אל.
יפעת שאשא ביטון: ואם הוא לא משתף פעולה אז הוא רק לא מקבל תעודה?
<לורין חסן בטחיש: כולם משתפים כי כולם מתלהבים מזה, וגם כדור, שיש לו יכולת שליטה עצמית, ואז ככה דרך גיבורי האל שהם עובדים בהפסקות אנחנו יכולים להגיע לכל תלמיד שהוא כן במצוקה.
<לורין חסן בטחיש: מתחילים לעזור אחד לשני בתוך בית-הספר.
<לורין חסן בטחיש: יש לנו שתי תוכניות לשכבות ה', ו' שאנחנו מעבירים, שזו תוכנית מגשרים, ילדים עוברים הכשרה איך לנהל קונפליקטים.
<לורין חסן בטחיש: גם עושים להם תוכנית, יש לנו 15 מגשרים ברחבי בית-הספר, בכל שבוע תוכנית שבועית שמתחלפים, ועיקר העבודה שלהם היא להפעיל ילדים, ילדים שקשה להם או לבד הם שם לידם, וגם פונים לבקש עזרה מהגדולים.
<לורין חסן בטחיש: ובטח שלומדים איך לנהל קונפליקטים, איך לעזור לאחרים.
<לורין חסן בטחיש: בסוף ראינו שיש צורך לקיים מרחב שיש בו פעילות חברתית נטו שהילד יתנסה בה.
<לורין חסן בטחיש: ואני אתן לחברתי חלוי שהייתה אחראית, שהיא גם עברה הכשרה במודל עוצמה, והיא ליוותה קבוצה נבחרת כמשפחה.
יפעת שאשא ביטון: ממה שאני רואה אתם בעצם מכסים את כל בית-הספר בסופו של דבר, מכיתה א' ועד כיתה ו', כל אחד מהמקום שלו.
<לורין חסן בטחיש: הכול, בשעה קבועה, זה אורח חיים בתוך בית-הספר שאנחנו מנהלים.
<חלוה נאסר: אתם שמים לב גם שהמודל הזה, התוכניות לא צריכות כסף.
<חלוה נאסר: זה כאילו שאנחנו צריכים להסתפק במה שיש לנו.
<חלוה נאסר: אם אין לנו כסף ואין לנו משאבים אז יכולים לשנות, רק צריך יצירתיות ושהמורים יחשבו על מודלים ותוכניות שאפשר לבצע בבית-הספר.
יפעת שאשא ביטון: כחלק מהמשאבים שניתנים.
יפעת שאשא ביטון: הרי המשאבים האלה ניתנים, צריך פשוט לדעת להשתמש בהם.
<חלוה נאסר: נכון, הם ניתנים, זה מה שנתון.
<חלוה נאסר: דיברנו על מועצות מקומיות ומה שאפשר לתת.
מסעוד גנאים: כן, על שיתוף הפעולה של הרשויות, מההורים.
<חלוה נאסר: כן, שיתוף הפעולה.
<חלוה נאסר: לפעמים אין שיתוף פעולה עם הרשות המקומית, אבל יש לנו תוכניות ממשרד החינוך שאפשר, שזה נמצא ואפשר לעשות מזה כמה שאנחנו יכולים.
<חלוה נאסר: אני אדבר על נבחרת בצמרת?
יפעת שאשא ביטון: את רוצה לומר במשפט?
יפעת שאשא ביטון: זה חשוב לך?
<לורין חסן בטחיש: כן, חשוב.
<לורין חסן בטחיש: זה המרחב.
<חלוה נאסר: כן.
<חלוה נאסר: אני בתור מנחה של קבוצה, קודם כול זה מאוד קשה לעבוד עם ילדים ולהיות עקבית.
<חלוה נאסר: זה מאוד קשה, אבל בסופו של דבר כשרואים את התלמיד שנוח לו בבית-הספר, שהוא בא מכל הלב, שהוא נותן ושהוא מחייך, בסוף אני אומרת שזה בסדר גמור ואני מרוצה מעצמי.
יפעת שאשא ביטון: מקרים של אלימות חברתית – אני בכוונה אומרת אלימות חברתית, ולא פיזית, כי זה בדיוק המקרה של החרם – פוחתים אצלכם?
יפעת שאשא ביטון: הם מטופלים על-ידי הצוות?
יפעת שאשא ביטון: על-ידי התלמידים?
<לורין חסן בטחיש: אפילו על-ידי גיבורי אל שהם מתגייסים כמשפחה נגד הבריון.
<חלוה נאסר: גם וירטואלית וגם פיזית.
<לורין חסן בטחיש: ברמה הווירטואלית וגם ברמה הפיזית.
<לורין חסן בטחיש: אני רוצה רק לשתף לגבי הנבחרת בצמרת שמשתפת שני עקרונות, עיקרון נבחרת - - -
מסעוד גנאים: את גיבורי העל אתם בוחרים?
מסעוד גנאים: הכוונה גיבורי על שמות?
<חלוה נאסר: אל, אל.
<לורין חסן בטחיש: גיבורי אל, אל תפגע.
יפעת שאשא ביטון: אל באל"ף, כאילו אל, אל תעשה, אל תחרים, אל תפגע.
מסעוד גנאים: אה, חשבתי על.
יפעת שאשא ביטון: בסוף בסוף הם גיבורי העל שלנו, כן.
<זאב גולדבלט: כאלה יש רק בכנסת.
<חלוי ג'אדו פרחאת/ נאסר: אם אתה מורה בערבית, כאילו אל (אומרת דברים בשפה הערבית).
מסעוד גנאים: אה, אל, בסדר.
מסעוד גנאים: ברור.
מסעוד גנאים: חשבתי על.
<לורין חסן בטחיש: אני במקור מורה לחינוך גופני, המשחק וכל הפעילויות החברתיות מאוד חשובות בטיפול, אז הנבחרת היא בעצם משפחה קטנה שאחד מכיל את השני בה, מקבלים אחד את השני, עובדים ביחד להשגת יעד חברתי.
<לורין חסן בטחיש: במקביל עוברים הכשרה לפי מודל העוצמה.
<חלוה נאסר: נכון, אפר"ת.
<לורין חסן בטחיש: של המשרד.
<הילה סגל: שיודעים להתמודד עם בעיות התנהגות.
<לורין חסן בטחיש: זה מקנה יכולת שליטה עצמית וויסות רגשי בקרב ילדים.
<לורין חסן בטחיש: והם לומדים לפי מודל אפר"ת, לפי התפיסה החיובית, לראות את הדברים חיובי.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבכלל תלמידים הם שגרירים מצוינים במערכת ואפשר לעשות אתם יופי של עבודה, כי בסופו של דבר הם לא רק עוברים תהליך על עצמם, הם גם מקרינים אותו החוצה.
יפעת שאשא ביטון: וכשבא אליך מישהו מקבוצת השווים שלך ונותן לך את המשוב השלילי, לצורך העניין, או מגייס אותך להתנהגות אחרת, הרבה יותר קל הרבה פעמים מאשר כשזה בא מעולם המבוגרים.
יפעת שאשא ביטון: ואני רואה שיש יותר ויותר בתי-ספר שכן עושים את תוכנית המגשרים, ומגייסים בעצם תלמידים לא רק בתוכנית הזו, גם בתוכניות אחרות שיהפכו להיות נאמני חצר ונאמנים כאלה, ובסוף הקהילה עצמה הופכת להיות נאמנה של איזושהי תרבות חיובית, וזה כבר לבד יכול לעשות את העבודה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור לבית-ספר וילקומיץ, ואחר כך נשמע את י..
<אסנת רון רסקי: אני אתחיל מסיפור אישי.
<אסנת רון רסקי: לפני חמש שנים היה אצלנו בבית-הספר אירוע חרם לא פשוט, לא באינטרנט, לא בווטסאפ, אלא פשוט בכיתה.
<אסנת רון רסקי: מלכת הכיתה הוחרמה על-ידי מספר שתיים הטוענת לכתר, אירוע מאוד מעניין מבחינתנו.
<אסנת רון רסקי: ילדה מאוד מאוד מאוד חזקה, חיובית, שעברה תהליך חרם לא פשוט, לא עזרו השיחות, לא עם ההורים של זו ולא עם ההורים של זו, ולא העונשים, ולא הקווים האדומים.
<אסנת רון רסקי: זה היה תהליך מאוד מאוד מאוד ארוך, ויצאנו מהתהליך הזה בהבנה שיש משהו שאנחנו לא מבינים, שיש משהו שאנחנו צריכים ללמוד ולעשות אחרת.
<אסנת רון רסקי: ותוך כדי חיפוש הגענו לעמותת "מצמיחים", יש כאן נציגה שאחר כך תציג את הדברים שלה, והתחלנו ללמוד יחד עם מנחה מעמותת "מצמיחים".
<אסנת רון רסקי: חשוב לי לומר שהעבודה אצלנו בבית-הספר היא עבודה של כל הקהילה, במקרה שלנו הרשות כן מחוברת, יש את אגף מצילה, לא אגף, יש רכזת מצילה ביישוב שהיא שותפה לתהליך, היא תורמת משאבים לתהליך, ואני גם אסביר איך.
<אסנת רון רסקי: בית-הספר שלנו הוא בית-ספר קטן, מונה 224 ילדים שלומדים בתשע כיתות.
<אסנת רון רסקי: ילדים עם מורכבויות כמו בכל מקום.
<אסנת רון רסקי: יש לנו כיתה אחת על אזורית לילדים עם בעיות התנהגות קשות שהם חלק מתוך בית-הספר לכל דבר, שותפים לכל התהליכים, ועוד כיתה נוספת ללקויות למידה.
<אסנת רון רסקי: ושאר הכיתות הן כיתות עמוסות, כיתות של מעל 30 תלמידים עם מורכבויות כאלה ואחרות.
<אסנת רון רסקי: הבעיה שזיהינו שילדים לומדים מהר מאוד שלחכם יש הרבה כוח, ושהוא עשוי לתגמל.
<אסנת רון רסקי: הכלי הזה של החרם עשוי לתגמל ילדים מבחינה חברתית ולהעלות את מעמדם החברתי.
<אסנת רון רסקי: כשאני מחרים מישהו אני עולה, אני מקבל בונוס, אני מקבל חיזוק על המקום הזה.
<אסנת רון רסקי: וככל שהקורבן שאני מחרים מעמדו החברתי יותר גבוה, אז התגמול שלי הוא יותר משמעותי.
<אסנת רון רסקי: ואז בעצם נפל לנו האסימון איך מלכת הכיתה הוחרמה, איך הגיעו בכלל למקום הזה שילדה כל כך חזקה – לשמחתנו, זאת הייתה ילדה מאוד חזקה שהצליחה לעמוד ונשארה בכיתה, ונגמר החרם והצלחנו לפתור את זה.
<אסנת רון רסקי: אבל אני חייבת לומר שזה לקח זמן.
<אסנת רון רסקי: התגמול על החרמה הוא תגמול חברתי מאוד משמעותי, וילדים מכורים למעמד החברתי.
<אסנת רון רסקי: ואם אין אלטרנטיבה של תגמול חברתי אחר הילד ימשיך להחרים, ולפעמים גם אם נעניש וגם אם ההורים שלו ידברו אתו – במקרה שההורים מוכנים לשתף פעולה, כשהרבה פעמים ההורים מאוד מוכנים למקום הזה שהילד שלי יהיה במעמד חברתי גבוה, אוקיי, אז הוא מחרים, אבל סך הכול הם רואים את הצדדים החיוביים.
יפעת שאשא ביטון: יש צדדים חיוביים שם, הוא מצליח לסחוף אנשים ויש לו כוח והוא כריזמטי.
<אסנת רון רסקי: הם רואים את הצדדיים החיוביים.
<אסנת רון רסקי: נכון, הוא כריזמטי, לוקח את הכוח למקום טוב, אבל בסך הכול הילד שלי בסדר, בדיוק.
<אסנת רון רסקי: וזה לא פשוט לעשות את המהפך הזה אצל ההורים, ועונשים והטפות לא תמיד עוזרים.
<אסנת רון רסקי: אז מה עושים?
<אסנת רון רסקי: איך בעצם פותרים את הסוגיה הזאת?
<אסנת רון רסקי: הבנו ביחד עם עמותת "מצמיחים" שחייבים לייצר מנגנון מתגמל חזק ומשמעותי יותר להתנהגויות חיוביות מצמיחות בקרב ילדי הכיתה, וחייבים להעצים את הילדים שיש להם מודל התנהגות אחר, את המודל החיובי.
<אסנת רון רסקי: זה לא פשוט.
<אסנת רון רסקי: בעצם איך מייצרים ילד מצמיח?
<אסנת רון רסקי: האם יש איזשהו מתכון לעשות דבר כזה בכיתה?
<אסנת רון רסקי: אז באופן כללי כשאנחנו אומרים מה זה ילד מצמיח?
<אסנת רון רסקי: זה ילד שנעים להיות בקרבתו, שגורם לי להרגיש בטוח ושייך.
<אסנת רון רסקי: מה שאתם רואים פה זה לוח מינואר, במקרה המורה צילמה לי והיה לי את זה, כי לא חשבנו שנבוא לפה ונצטרך להראות לכם עדויות, אבל יש כאן סיכום של שיח בכיתה א', של מה זה ילד מצמיח.
<אסנת רון רסקי: איזה התנהגויות, שואלים את הילדים, מה זה ילד שגורם לך להרגיש בטוח בקרבתו?
<אסנת רון רסקי: מה זה ילד שגורם לך להרגיש שייך?
<אסנת רון רסקי: אז זה ילד שמחמיא לחברים, לכולם; ילד שמשחק בצורה נעימה; עוזר לכל הילדים; ילד שיודע להשלים, לפייס; ילד סלחן; ילד שמוותר; ילד שדואג לקבל חיוכים, שדואג לשמחה בלב; ילד שמחייך; ילד שמשתף במשחקים; ילד שרואה מי לבד ודואג לשתף אותו; ילד שמחבק כשרוצים בזה; ילד שאכפת לו מהמורה; ילד שמתקשר לילדים חולים; ילד ששומר על החברים הקרובים והרחוקים, בסוגריים, לא מרביץ.
<אסנת רון רסקי: בכיתה א' עוד אין חרמות ונידויים, האינטראקציות הן רק בתחילת הדרך, אבל כבר מתחילים להנחיל את האמירות האלה.
<אסנת רון רסקי: כל יום כשילדים חוזרים מההפסקה ב-א', המורה לא מתחילה את השיעור, היא שואלת על ההפסקה.
<אסנת רון רסקי: למי היה נעים היום בהפסקה?
<אסנת רון רסקי: והילדים צריכים להרים את היד.
<אסנת רון רסקי: למי היה היום לא נעים בהפסקה?
<אסנת רון רסקי: מי גרם לך להרגיש היום נעים בהפסקה?
<אסנת רון רסקי: מי גרם לך?
<אסנת רון רסקי: תספר לנו מה הוא עשה.
<אסנת רון רסקי: אותו הילד שהתנהג בהתנהגות מצמיחה, כי הילדים כבר יודעים את הטרמינולוגיה, אותו ילד מועצם באותו רגע בצורה בלתי רגילה.
<אסנת רון רסקי: ואת השם של הילד שלא התנהג יפה אנחנו לא אומרים, אבל שואלים את הילד מה הוא עשה.
<אסנת רון רסקי: ואז שואלים את הכיתה: מה יש לכם לומר על ילד שלא משתף ילדים אחרים?
<אסנת רון רסקי: והילד שומע מקבוצת השווים שלו בעצם מה הם חושבים עליו.
יפעת שאשא ביטון: כשהם יודעים מי זה.
<אסנת רון רסקי: בלי בעצם שהמורה הטיפה מוסר, בלי בעצם שהענשנו.
<אסנת רון רסקי: הוא קיבל מסר מאוד ברור: חמוד, ההתנהגות שלך לא מקובלת כאן בתוך ההתנהלות.
<אסנת רון רסקי: זה במקרה, אתם לא יכולים לראות את זה כי היא צילמה לי את זה, זה תלוי בכיתה, כל ילד יכול למצוא את עצמו כילד מצמיח בתחום אחר.
<אסנת רון רסקי: כשאנחנו מדברים על ילד מצמיח אנחנו מדברים על כל מיני, על ילד מצמיח בכדורגל ומגדירים, בונים מה זה ילד מצמיח בכדורגל, חוזרים ממשחק כדורגל, המחנכת מדברת עם הילדים: בואו תספרו לי מי הצמיח היום.
<אסנת רון רסקי: מי הצמיח אותך?
<אסנת רון רסקי: והילדים האלה מקבלים המון המון המון כוח והרבה מאוד עוצמה.
<אסנת רון רסקי: הם לא מקבלים תעודות, אבל הם מקבלים חיזוקים חיוביים מהילדים מהכיתה שלהם, מקבוצת השווים.
<אסנת רון רסקי: ושתדעו לכם שלקבל חיזוקים חיוביים מקבוצת השווים זה שווה הרבה יותר מאשר המורה והמבוגרים, וזה הולך ומתעצם ככל שאנחנו עולים עם הגיל.
<אסנת רון רסקי: המשמעות של קבוצת השווים הולכת וגדלה.
<אסנת רון רסקי: אז יש ילד מצמיח בהפסקה ויש ילד מצמיח בכדורגל, יש ילד מצמיח בווטסאפ.
<אסנת רון רסקי: דרך אגב, עשינו את התרגיל הזה בחדר מורים, מי מורה מצמיחה בווטסאפ, והן הגדירו איזה התנהגויות אומרות, ואחר כך הן הולכות עם זה לכיתה ועושות את אותו מודל בעצם בתוך הכיתה, מיהו הילד המצמיח בטיול, מיהו הילד המצמיח בתנועת הנוער אחר הצוהריים או בחוג.
<אסנת רון רסקי: את כל הדברים האלה, בונים את ה-role model, וכל הזמן חוזרים ומדברים.
<אסנת רון רסקי: מכיתה ד' קורה תהליך אחר, אבל אני אספר על המודל.
<אסנת רון רסקי: בעצם כדי להפוך לבית-ספר שמדבר את השפה אי-אפשר, כמו שכבר אמרו כאן, לעשות איזושהי תוכנית, להגיע לשלושה ימים ולעשות איזשהו קסם ונפתרת הבעיה.
יפעת שאשא ביטון: לחשוב שיקרה משהו.
<אסנת רון רסקי: צריך לבנות שפה בית-ספרית.
<אסנת רון רסקי: בשפה הבית-ספרית בונים בעזרת הכשרה של אנשים.
<אסנת רון רסקי: קודם כול, יצאנו צוות מתוך בית-הספר – קראנו לו "צוות מוביל מצמיחים" שאני המנהלת, זה מבחינתי קודם כול דוגמה אישית, מדריך המוגנות שדרך אגב הוא ממומן אצלנו על-ידי "מצילה", היועצת ורכזת "מצילה" היישובית – יצאנו לקורס מצמיחים בקיץ ולמדנו את עקרונות ההנחיה.
<אסנת רון רסקי: ואני משתמשת בעקרונות ההנחיה האלה בחדר המורים.
<אסנת רון רסקי: באותם עקרונות שאני רוצה שהמורים ישתמשו בכיתה אני משתמשת בתוך חדר המורים.
<אסנת רון רסקי: במידה מסוימת אני ה-role model, כנ"ל היועצת.
<אסנת רון רסקי: לאחר מכן הכנסנו הכשרה של הצוות עם עמותת "מצמיחים" במסגרת הגמישות הפדגוגית ליצירת שפה בית-ספרית.
<אסנת רון רסקי: אני חייבת לומר שזה לא פשוט, זה לא שניים-שלושה מפגשים, גם בקורס מנחים בקיץ אתה לא מייד מתחיל לדבר את השפה, אתה צריך ליישם, ולמורים זה לא פשוט, כי זה לעבור משפה הוראתית לשפה של הנחיית קבוצות, ולדעת לשאול את השאלות.
יפעת שאשא ביטון: שצריך את זה בלי קשר גם בהוראה.
<אסנת רון רסקי: נכון, חד-משמעית.
<אסנת רון רסקי: והתהליך הזה הוא לא פשוט.
<אסנת רון רסקי: הן צריכות ללמוד לדבר שפה אחרת, וללמוד לא לתת תשובות אלא בעיקר לשאול את השאלות, ולשאול את השאלות הנכונות בכדי שהילדים יביאו את המידע הנכון, וייתנו את החיזוקים הנכונים או חיזוקים שליליים לילדים שצריכים לקבל אותם בלי שמות.
<אסנת רון רסקי: אבל הילד יודע בדיוק בפנים מה הוא מרגיש.
<אסנת רון רסקי: כמו שאמרתי, בישיבות צוות אנחנו משתמשים בשפה הזאת, אנחנו מתחילים כל ישיבת צוות עם איזשהו תרגיל, עם איזשהו שיח שהוא מהכלים של "מצמיחים", ובכל שלב בשכבה ד', שזו שכבה שכבר מתחילים הווטסאפים – ב-ג' אנחנו לא מאפשרים את זה, אנחנו ממש עובדים עם ההורים מאוד חזק שאין קבוצות ווטסאפ עד כיתה ד', שבכיתה ד' אנחנו כבר - - -
יפעת שאשא ביטון: ומצליחים לעמוד בזה?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, הם לא פותחים בעצמם?
<אסנת רון רסקי: לא, אנחנו דואגים שהם יסגרו.
<אסנת רון רסקי: ממש דואגים שהם יסגרו.
יפעת שאשא ביטון: איך אתם יודעים?
יפעת שאשא ביטון: ההורים משתפים פעולה עם זה?
<אסנת רון רסקי: ההורים משתפים פעולה או שילדים אחרים משתפים פעולה ומספרים, ואנחנו מודיעים להורים: תדאג שהילד שלך יסגור.