GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<בטי ריטבו: אני הבנתי שהם לא פה, אבל חשבתי להביא אותם - - -
יפעת שאשא ביטון: יש כאן הורים.
<בטי ריטבו: חשוב לי לומר שבמשרד אנחנו רואים בשנים האחרונות שהתפקיד שלנו כמשרד החינוך הוא לראות את מקומם של ההורים, את הצרכים של ההורים, מתוך הנחה שאם אנחנו נקיים שיח עם ההורים ברמה של מבוגרים משמעותיים זה יקדם קודם כל את הילדים.
<בטי ריטבו: באמת חשוב לי לומר את זה כאן, לכם, יש לנו השקעה רצינית מאוד בגיל הרך, בתכניות, אני לא אתחיל למנות את כל התכניות שיש לנו, אבל כן בתכניות משותפות עם אשלים בג'וינט, להתחיל בגיל הרך, מהמקום של ההורים, הצרכים של ההורים בשלב ההתפתחות ההורית שהוא נמצא, כי לא יעלה על הדעת שתכניות לילדים ולבני נוער, כשרואים את טובתם של הילדים ובני נוער, גם אם זה במצבי סיכון וגם אם זה במצבים נורמטיביים, לא רואים את מקומם של ההורים ואת תפקידם של ההורים.
<בטי ריטבו: אני יכולה לומר שזה חלק אינטגרלי מעבודת הפסיכולוגים הרוטינית, היומיומית, גם בשיחות האישיות, בהדרכות הורים.
<בטי ריטבו: והיום יותר ויותר הורים אומרים 'בואו נקיים שיח ותעזרו לנו', גם בהרצאות, גם במצבי סיכון וגם במצבים פסיכו חינוכיים רגילים.
<בטי ריטבו: גם היועצים החינוכיים, הייעוץ החינוכי, זה חלק אינטגרלי של עבודת היועצת, אלה דברים שאתם אולי פחות רואים, מה שהיועצת עושה בחדר, אבל היא הרבה פעמים משוחחת עם הורים ומה שנקרא הדרכת הורים או שיח משמעותי עם הורים ואגף הייעוץ רואה כתפקידו להכשיר את היועצות כן לכיוון של הדרכת הורים ולקיים קבוצות הורים בבתי הספר.
<בטי ריטבו: זו אחת ההמלצות של היוזמה למחקר יישומי בחינוך, דוח של האקדמיה הלאומית למדעים.
<בטי ריטבו: יושבת לצדי רינה כהן, שהייתה לפניי בתפקיד, והיא הקימה רשת של מרכזים להורים ומשפחה.
<בטי ריטבו: אני ממשיכה לפקח על הרשת הזאת, יש מרכזים להורים ומשפחה במכללות השונות ונוספים כמו מכון אדלר או המרכז להורות משמעותית באשדוד, שיש להם תכניות להכשרת מנחי הורים.
<בטי ריטבו: תכנית של 620 שעות, זה לא 30 שעות, גם לא 60, גם לא בהתכתבות, תכנית שמחייבת, יש לנו ליבה משותפת והיא גם נותנת לאוכלוסיות השונות, מה שמתאים למכללת אלקאסמי לא יתאים לבית רבקה בכפר חב"ד או לסמינר הקיבוצים.
<בטי ריטבו: חשוב לי גם להביא את שיתוף הפעולה שיש לנו עם המינהל לתקשוב אצלנו בנושא של גלישה בטוחה.
<בטי ריטבו: הרצאות מקוונות, הנושא של אקדמיה ברשת, סרטים, מעגלי שיח, עלוני מידע, משני כיוונים, גם לראות את ההורים כשותפים איתנו, כאנשי חינוך, בחינוך הילדים, בנושא של גלישה בטוחה וסכנות ברשת, וגם הדרכה והסברה להורים בכיוון.
<בטי ריטבו: יש לי עוד הרבה מה לומר ואני מקווה שבעוד שנה-שנתיים יהיה לי עוד יותר מה לומר, כי אני חושבת שזה בהחלט תפקידנו.
<בטי ריטבו: לפני שלוש שנים אני התבקשתי על ידי רשות המחקר בכנסת להביא סקירה של כל מה שמשרד החינוך עושה עם הורים.
<בטי ריטבו: אני שלחתי, אני חושבת, דוח של איזה 200 עמודים ואמרתי שעדיין אני לא יודעת כל מה שנעשה, כי זה בהחלט חלק אינטגרלי של העבודה שלנו והיד עוד נטויה.
יפעת שאשא ביטון: בטי, אני לא רוצה להשבית שמחות, אבל אני מוכרחה כן לומר, כי צריך לומר את הדברים ביושר, יש הרבה רצון וניסיון מצד מערכת החינוך לקיים סדנאות והדרכות במסגרת הבית ספרית, מתוך איזה שהיא תפיסה שההורים הם קהל שבוי, הם יגיעו, כי אנחנו במסגרת בית הספר, ואנחנו רואים שמשנה לשנה הנוכחות הופכת לדלילה, אנחנו לא מצליחים לגייס אותם.
יפעת שאשא ביטון: אגב, בחינוך לגיל הרך הורים צעירים, שאלה הילדים הראשונים שלהם, שם אנחנו רואים יותר נוכחות הורית, כי עדיין הכול חדש והם עוד מרגישים מחוברים, וככל שזה מתקדם בשנים אנחנו פחות ופחות רואים אותם.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה אחד האתגרים היותר גדולים שלנו, לראות איך אנחנו מגיעים ליותר הורים ממה שאנחנו מגיעים היום.
יפעת שאשא ביטון: אין לי את הפתרונות, אני לא יודעת איך אנחנו יכולים לעשות, אבל אני חושבת שזה אתגר לשבת ולחשוב איך אנחנו מגיעים ליותר הורים, כי התחושה שלי שאנחנו איבדנו אותם.
<בטי ריטבו: את צודקת, לכן אנחנו חושבים בכיוון של תקשורת מקוונת.
<בטי ריטבו: את בהחלט צודקת.
יפעת שאשא ביטון: יש ילדה מתוקה שרוצה לדבר.
<אדר גיציס: קוראים לי אדר ואני רוצה להתייחס למה שפרופ' רולידר אמר, ביחס להורים, שכאילו כל דבר אומרים 'הנוער של היום'.
<אדר גיציס: עכשיו הנוער של היום, זה לא שאנחנו קבענו לעצמנו שאנחנו הנוער של היום.
<אדר גיציס: כל דור ו'הנוער של היום', וכל דור מתייחס לזה שבא אחריו שזה 'הנוער של היום'.
<אדר גיציס: אז כן, אנחנו הדור של היום וכן, יש כמה דברים שלא טובים לנו ויש דברים כאלה, אבל זה כאילו ההורים, ההורים צריכים ללמוד, כמו שאמרת שצריך להעביר בתקיפות, אז צריך לדעת איך להעביר את התקיפות הזאת, כי זה לא להגיד לנו 'אני מחרים לך עכשיו את הטלפון', זה להגיע איכשהו להסכמה ש'אני אמא שלך ואני רוצה להגיד לך ולהראות לך את המקום הזה שאני אמא שלך ואני דואגת לך ואני רוצה את הטוב בשבילך ואני אומרת לך שפה ופה זה לא טוב לך'.
<אדר גיציס: הורים היום לוקחים את זה למקום של 'סבבה, היום אני מחרימה לך את הטלפון'.
יפעת שאשא ביטון: למקום של הענישה.
<אדר גיציס: כאילו רציתי לדעת אם אתה חושב שזה יעבוד אם הורים יותר יגידו לנו בצורה כזאת, יותר נעימה?
<עמוס רולידר: אני אמרתי שני דברים, הנוער של היום.
<עמוס רולידר: המושגים של 'הנוער של היום' לא מקובלים עליי, לא מדברים אליי.
<עמוס רולידר: ילד זה ילד זה ילד וצריך לדעת לחנך ילד לכל מה שאנחנו באמת רוצים, לעצמאות, לאחריות, לערכים טובים, כדי שבאמת הוא יהיה מאושר.
<עמוס רולידר: זה לא סתם, זה לא מילים, זה נכון בכל דור ודור, כל דור ודור זה הסיפור האמיתי, כל דור, מבחינת הסביבה, כשתלמדי פסיכולוגיה פעם, מציב אתגרים אחרים, נכון.
<עמוס רולידר: כמו שניסיתי להסביר, אתגרי ההורות היום שונים מאתגרי ההורות לפני 20 שנה מהסיבות שבחלקן תיארתי.
<עמוס רולידר: אבל הנקודה השנייה היא מעניינת, אני אקח את זה למקום אחר.
<עמוס רולידר: את צודקת שחלק מהתגובות ההוריות של 'מחרים לך', 'שבועיים אתה לא יוצא', כל התגובות האלה הן תגובות הוריות שנובעות מתסכול ומחוסר באמת ידע ויכולת לעשות דברים אחרת.
<עמוס רולידר: לא ניכנס לזה כרגע, אבל אם תיקחו משהו מפה לעוד שלוש, חמש, עשר שנים, ברגע שאתה מקפיד באורח החיים שלך כמשפחה, מגיל מאוד צעיר, שסדר אורחות החיים של הילד והמשפחה הוא קבוע, לא היום אוכלים בתשע, מחר אוכלים בשש, מחר אוכלים בארבע, לא היום תעשה שיעורים, לא אכפת לי מתי, אלא אתה יוצר בבית מסגרת שבה הדברים הם קבועים, אחר כך אתה לא צריך, הילד לוקח את זה בעצמאות, הוא עצמאי, אז לא תצטרך גם להתרגז ולא תצטרך את כל הדברים האלה.
<עמוס רולידר: חלק מהתסכול ההורי והעצבנות ההורית נובעים מחוסר כלים, מחוסר הבנה, מכל הדברים שדיברנו עליהם קודם.
<עמוס רולידר: ואת יודעת מה הכי גרוע אחרי שההורה מתעצבן?
<עמוס רולידר: הוא מרגיש עם עצמו כל כך גרוע שהוא מבקש אחר כך מחילה מהילד שלו, 'אני אוהבת אותך, אתה יודע, בוא קח עוד 50 שקל, 100', הוא עושה את החיבורים הגרועים האלה.
<עמוס רולידר: אז כן, צריך לדעת לשמור על קור רוח גם בחינוך, זה דבר שצריך ללמוד אותו.
<עמוס רולידר: החדשות הטובות?
<עמוס רולידר: אני מרגיש ברחבי הארץ שהורים רוצים, הם רוצים את זה.
<עמוס רולידר: אולי הוא לא יבוא לקבוצות, הוא לא אוהב את זה בקבוצות, הוא לא אוהב לצאת לקבוצה, צריך למצוא את הדרך לעשות את זה, אבל הם רוצים.
יפעת שאשא ביטון: זה הפרדוקס, שמצד אחד אנחנו לא מצליחים להפגיש בין הרצון של ההורים והצורך האמיתי שלהם, כי הם מדברים על זה, לבין היכולת לחבר אותם באמת לכל אותם מוקדים וזה אתגר, כמו שאני אומרת, אנחנו צריכים לחשוב איך עושים את זה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ואחר כך רינה, במשפט, וראיתי גם אתכם, אבל ממש בקצרה, כי אנחנו מתקדמים לקראת סיכום.
<דון דדוש: אני דון דדוש, נציג מועצת הנוער הארצית.
<דון דדוש: שתי שאלות לי אליך, פרופ' רולידר.
<דון דדוש: הראשונה היא, אני בא מתוך החברים שלי והסביבה שלי, כן, רובם שותים אלכוהול, באמת, ואני בא מתוך מקום שאני אישית לא שותה ואני לא מעשן, וגם סיגריות, אני לא יודע אם ציינתם את זה, זו גם בעיה, אני נגד זה, ואני אגיד לך את האמת, לי בחיים לא אמרו 'אסור', ולהם כן.
<דון דדוש: הם שותים מסיבה פשוטה, שתי סיבות, ומזה אני מגיע לשאלה השנייה, כי אומרים להם לא והם רוצים.
<דון דדוש: לי לא אמרו לא, לי רק אמרו 'תשמע, תיקח אחריות על מה שקורה, כי אם זה מה שקורה, בעיה שלך' ובגלל זה אני בחרתי שלא לשתות.
<דון דדוש: אני חושב שזה פרט שלא אמרת את זה וזה פרט חשוב, שאני מציין את זה בחינוך של ההורים.
<דון דדוש: זה דבר ראשון.
<דון דדוש: דבר שני, זה יותר דווקא אלייך, יפעת, אני רוצה שבוועדה הזאת, ממש היה לי חשוב להגיע לפה מסיבה פשוטה, אם מדברים על אלכוהול, בני נוער שותים אלכוהול כי הם לא מקבלים את החינוך בבתי הספר.
<דון דדוש: מתי הם שותים אלכוהול?
<דון דדוש: הרי הם לא שותים בבית הספר, נכון?
<דון דדוש: הם שותים כשהם יוצאים למסיבות, הם שותים כשהם יוצאים לכל מיני פורומים כאלה, כשהם נפגשים עם בני נוער אחרים שהם לא בהכרח מכירים, הם אומרים שזה בשביל כאילו, איך אני אגיד את זה?
<דון דדוש: לדפוק את הראש.
<דון דדוש: זה לא נכון, הם עושים את זה מחוסר ביטחון עצמי.
<דון דדוש: אני יודע את זה מחברים שלי שבאים ואומרים את זה.
<דון דדוש: הם לא מקבלים את החינוך של איך לבוא ולגשת, גבר ששותה לא מקבל את החינוך של איך לבוא ולגשת לבחורה.
<דון דדוש: עשרות אלפי בנות נוער, עשרות אלפי מוטרדות כל מסיבה, מוטרדות מינית ברמה קשה.
<דון דדוש: אני הפסקתי ללכת למקומות כאלה כי אני ראיתי בעיניים שלי דברים שבאמת זה גרוע, ואני לא מאמין שזה קורה במדינה הזאת, אני חשבתי שאני בהודו לשנייה.
<דון דדוש: באמת.
<דון דדוש: אז כאילו בואו נחשוב איך נפתור את זה.
<דון דדוש: גם דרך אגב, באלימות, אלימות כתוצאה מאלכוהול.
<עמוס רולידר: עצה קטנה, קח אותה, לעולם אל תנסה להסביר תופעה על פי מה שקרה לך באופן אישי.
<עמוס רולידר: תחזור על זה, לעולם - - - אתה אומר, 'לי אף פעם לא אמרו אסור, לכן אני לא שותה, לאלה אמרו אסור, לכן הם שותים'.
<עמוס רולידר: אני רק אומר לך, עצה קטנה, אל תיקח מהמקרה הספציפי שלך ותסיק מסקנות.
<עמוס רולידר: אגב, אני לא מכיר את הוריך, ברור לי שהם עשו עבודה נהדרת ואני חותם לך שהיו נקודות שבהן הם אמרו 'חמוד, לא.
<עמוס רולידר: בוא איתנו', ואתה, בגלל הפוטנציאל שלך, בגלל המבנה הביולוגי, הטמפרמנט שלך, התהליך איתך היה כזה שהם הצליחו לעשות את זה בצורה טובה.
<עמוס רולידר: אני לוקח את מה שאתה אומר, אתה יצאת כפי שיצאת בגלל המבנה הגנטי התורשתי שלך, אבל בגלל הוריך ומוריך.
<עמוס רולידר: זכור את זה.
<עמוס רולידר: אתה בוודאי יודע מי מתוכם עשה יותר ועשה פחות.
<עמוס רולידר: זה קודם כל.
<עמוס רולידר: עכשיו, למה באמת ילד, איך מעוצבת התנהגות שתייה וכל הדברים האלה?
<עמוס רולידר: אין לנו זמן לדבר על זה כאן כרגע, אבל תשמע, מבחינתי אם אתה בן 16 או בן 19, לא חשוב לי, אני כהורה, לא עניין של לא סומך עליך ולא כלום, סומך עליך, אני רוצה לדעת מה קורה, איפה קורה ואיך קורה.
<עמוס רולידר: אין לזה שום קשר לכבוד שאני נותן לך, אני צריך להיות שם.
<עמוס רולידר: אם אני לא שם, אתה הזכרת, דברים לא טובים קורים.
<עמוס רולידר: ומשום מה הפיקוח ההורי הזה לא קיים, לא קיים.
<עמוס רולידר: לכן הרבה בני נוער נמצאים במצבי סיכון.
<עמוס רולידר: צריך להגיד את האמת.
<עמוס רולידר: הוא אוהב את הילד, הוא רוצה, אבל הוא עסוק בדברים אחרים, זה הסיפור האמיתי.
<עמוס רולידר: הגיע הזמן שאנחנו נהיה שם במקומות האלה.
<עמוס רולידר: אם נהיה שם, נלמד ערכים נכונים, ואפשר לשמוח ואפשר לעשות דברים נפלאים, אם לא, אנחנו נחווה את מה שאתה מדבר עליו וכל כך סולד ממנו.
יפעת שאשא ביטון: ראשית תודה רבה שהעלית את הנושא.
יפעת שאשא ביטון: הנושא הוא מאוד חשוב ואנחנו דנו בו מספר פעמים בוועדה סביב תופעות נוספות שמאפשרות את השתייה.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר לך, זה נכון, הרבה פעמים כשמטילים וטו בלי להסביר על משהו אנחנו יוצרים דווקא ומעוררים את הסקרנות של הילדים, אבל אני חושבת שזה לא קשור לגיל, כמו שאומר פרופ' רולידר, יש לי ילד בן 20, תאמין לי שכשהוא יוצא מהבית כל פעם מחדש אני מאותתת לו על מה יכול לקרות אם ישתה וממה הוא צריך להיזהר ושלרכב שלי לא נכנס אלכוהול, גם אם לא הוא שותה, החברים שלו שותים, לא ברכב שלי,.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שאנחנו מחוץ לתמונה הזו.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהצורך שלנו והנוכחות שלנו כל הזמן, לא משנה באיזה גיל הם, נותנת להם גם את התחושה שבאמת אכפת לנו והם בסופו של דבר דואגים לעשות את הכול כדי להוכיח לנו שאנחנו יכולים לסמוך עליהם.
יפעת שאשא ביטון: אז אני מסכימה איתך שהגישה מאוד חשובה, הטלת וטו בלי שום שיח מסביב, לדעתי חסרת אפקטיביות לחלוטין, אנחנו צריכים לשלב ביניהם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הנושא.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבחר, קשה לי, הורה, אנחנו נאריך בעשר דקות ואנחנו ניתן לילד ואחר כך את ולרינה, ניתן לך משפט, אל תדאגי.
<עילי: שמי אילי, הייתי רוצה להתייחס לתופעה של הבריונות ברשת, ואני פונה לכל מי שיושב כאן, כי אני חושב שכולכם תוכלו לתת תרומה בנושא הזה.
<עילי: אני בבית הספר שלי, בכיתה שלי, יצרנו איזה שהוא פרויקט שאנחנו עכשיו מתחילים ביישום שלי, שחבר אחד פונה לחבר אחר שלו, במידה שהוא נפגע באיזה שהיא דרך מהאלימות בווטסאפ, ברשת, בפייסבוק, והוא מקבל תמיכה מחבר אחר שלו.
<עילי: זה לא חייב להיות מאיש חינוך.
<עילי: רציתי לדעת איך אפשר באמת לנסות ולקדם דבר כזה ליותר מפיילוט, ליותר מניסוי, ואם יש לכם עוד דרכים שאתם, כאנשי חינוך, יודעים להתמודד עם הבעיה.
<עמוס רולידר: אני רק אגיד שאני מאוד אשמח לשמוע עוד, לא יודע באיזה צורה לקבל את הטלפון שלך או משהו, לשמוע עוד ואני אשמח להסתכל על זה, במקום הקטן שבו אני נמצא.
<עמוס רולידר: בשמחה.
<עילי: גם אני אשמח.
יפעת שאשא ביטון: יש תהליכים כאלה, אני מכירה מספר מוקדים, מספר מערכות, שבהם יש תהליך שהילדים נמצאים למען הילדים.
יפעת שאשא ביטון: יש לזה אפקטיביות מדהימה, כי הרבה יותר קל להם והם הרבה יותר פתוחים לדבר עם העמיתים שלהם והם גם מרגישים שהם בסביבה תומכת והם לא צריכים להתבייש.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בהחלט נשמח, גם להרחיב את זה ולראות איך אנחנו הופכים את זה למשהו שהוא נחלת כלל המערכת ולא רק משהו נקודתי.
יפעת שאשא ביטון: הורה וגננת.
<מירי גטניו אולגין: האמת שהגעתי לכאן בשני כובעים, אבל מאחר שהזמן הוא קצר, אז אני לא אשתמש בכובע הגננת שלי ואני באמת הגעתי בתור הורה.
<מירי גטניו אולגין: שמי מירי והבת שלי היא ילדה עם נכות שאף אחד כאן לא דיבר כאן, אבל אם מדברים על בריונות והצקות, אז ילדים נכים סובלים מזה בשפע.
<מירי גטניו אולגין: לפעמים התסכול הזה, שאני כהורה, יש לי את החובה לשמור על הזכויות של הבת שלי, היא כבר בת 12 אוטוטו, ובמהלך השנתיים האחרונות אני מנהלת מאבק רציני, אני חושבת שגם תכיר את סיפור, תותבות רחצה.
<מירי גטניו אולגין: כשהילדה שלי, היום היא בת נוער, היא אוטוטו בת נוער, היא בת 12, כשהיא תרצה לצאת עם החברים שלה לחוף הים ולבריכה היא לא תוכל לעשות את זה.
<מירי גטניו אולגין: זה מה שיוביל אותה אולי בהמשך גם לאלכוהול, תודה לאל שיש לה אמא מחנכת שזה לא יקרה, אבל זה בדיוק הילדים שנופלים על מקום של סיכון, שהם מבודדים מהחברה, לא כי ההורים לא רוצים לשמור על החובות שלהם, אלא כי המדינה לא נותנת את מה שהיא צריכה לתת.
<מירי גטניו אולגין: אני חושבת שזה לא משהו שהוא בשמים, תותבות רחצה זה משהו שכבר 15 שנה עולות פה לדיונים, הן לא ניתנות, לא למבוגרים ולא לילדים.
<מירי גטניו אולגין: אני פה בשם הילדים.
<מירי גטניו אולגין: אני חייבת להגיד שאחרי שהגענו לחדשות קיבלתי אינספור פניות לתרומות לתותבת רחצה ואני סירבתי בכל תוקף לקבל תותבת.
<מירי גטניו אולגין: אני חושבת שיש 300 ילדים כאלה וזה בלתי אפשרי שאנשים פשוט, איש איש לביתו.
<מירי גטניו אולגין: כל אחד פותח עמותה, כל אחד פותח עמוד פייסבוק, דואג לתרומות שיגיעו אליו הביתה, מטפל במקרה הפרטי שלו והזכויות של הילדים האחרים פשוט נפגעות.
יפעת שאשא ביטון: תודה, מירי, על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אכן נושא כואב.
יפעת שאשא ביטון: אני מטפלת בו ואת יודעת, פגשתי אותו לפני מספר חודשים, אנחנו בהחלט מטפלים בזה.
יפעת שאשא ביטון: אני כמעט משוכנעת שאנחנו גם נהיה אנשי בשורות כבר לקראת התקציב הקרוב.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נרגיש שהדברים לא הולכים כפי שאנחנו מכוונים אליהם אז אנחנו אפילו נקיים על זה דיון מיוחד בוועדה אצלנו.
יפעת שאשא ביטון: ואני מסכימה, הילדים האלה, כשאנחנו מדברים על זכויות ילדים, אז כאן יש עוד איזה שהוא ערך מוסף לסיטואציה שבעצם הם נמצאים, מהמקום שבו אנחנו צריכים לדאוג להם אולי קצת יותר מילדים שהם נורמטיביים ומשתלבים בצורה טבעית.
יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה על הדברים, מירי.
יפעת שאשא ביטון: רינה, ממש משפט.
<רינה כהן: לאור הישיבה של אתמול והישיבה של היום, אז קודם כל ממש נהניתי, גם אתמול וגם היום, ויש לי הרבה נחת.
<רינה כהן: במשרד החינוך יש ממש קפיצת מדרגה בנושא הורים.
<רינה כהן: יש לי בקשה, לצוות שיושב כאן, בראשותך, שאולי נקים איזה צוות קטן, צוות משימה, איזה משהו כדי שבאמת נייצר לילדים, בשביל ההורים ובשבילם, כתובת להורים ברמת יישוב.
<רינה כהן: אולי נפנה למרכז לשלטון מקומי, כבר נחשוב את המחשבות שלנו, אבל שלכל הורה תהיה כתובת במשך שנות הורותו האינטנסיביות, לא שזה נגמר אי פעם, תאמינו לי, שתהיה כתובת.
<רינה כהן: בואו נעשה פעולה ונעשה גם קפיצת מדרגה, חוץ מאשר במשרד החינוך גם בחברה, שתהיה כתובת להורים שיוכלו לפנות ולהיוועץ גם בדברים כאלה, גם בדברים אחרים, לקבל תמיכה ושלא יהיו לבד.
<רינה כהן: הבדידות מאתמול היא חוזרת גם כאן בזווית אחרת.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, רינה, על הדברים החשובים.
יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט מאמצת את מה שאת מעלה כאן, אנחנו נחשוב, אולי נקיים דיון בנושא.
יפעת שאשא ביטון: יש הרבה יוזמות, אבל ספורדיות, גם ברשויות מקומיות, לגבי הנושא של הורות, ואולי הגיע הזמן שאנחנו באמת נמסד את זה קצת יותר, נעשה את זה בצורה מסודרת דרך שלטון מקומי.
יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט מקבלת את ההערה ונראה איך אנחנו מגיעים לזה.
יפעת שאשא ביטון: הילדה החמודה הזו מצביעה כל כך יפה וכל כך הרבה, אז אנחנו ניתן לך ואת תסיימי בעצם.
<יולי ריבק: קוראים לי יולי, אני גם מהצפון הרחוק.
יפעת שאשא ביטון: מה זה הצפון הרחוק?
<יולי ריבק: כפר ורדים.
<יולי ריבק: מאוד צפון.
<יולי ריבק: בהמשך לשאלה של חנן לגבי מה המקום של בית הספר בחינוך הילד, אני רוצה לשאול בתור מדריכה בתנועת נוער, בתור נציגי תנועות הנוער, מה המקום של פעילויות החינוך הלא פורמליות בחינוך הילד?
<יולי ריבק: לפעמים יש לנו הרגשה שההורים באים לשים את הילדים כבייביסיטר, שומרים להם על הילד לשעה וחצי, משחקים איתם, ולפעמים כן יש לנו את המקום הזה שאנחנו מרגישים שאנחנו פה לחנך את הילד.
<יולי ריבק: אז אני רוצה לשאול את פרופ' רולידר, מה לדעתך המקום שלנו בתור תנועות נוער?
<קריאה: גם לגבי המינוף של זה, שלדעתי אני מרגיש שאנחנו כן מעבירים ערכים וכן מצליחים ללמד את הילד ולהעביר לו חינוך בצורה אחרת.
<קריאה: זה לא פחות חשוב מבית ספר.
<עמוס רולידר: התרומה של החינוך הלא פורמלי, של הפעילויות שנעשות לאחר הלימודים, ברמה הערכית, החברתית, הרמה של באמת ההשפעה והנתינה לילד היא השפעה אדירה.
<עמוס רולידר: זאת אומרת המקום הוא חשוב ביותר.
<עמוס רולידר: בעבר אנשים לקחו את חוויותיהם דווקא מתנועת הנוער כחוויות מאוד מעצבות שהשפיעו על כיווני דרך.
<עמוס רולידר: ובכלל אני מסתכל ברמה הפרקטית, כשיש לך קבוצת ילדים שבתוקף העובדה שזה חינוך לא פורמלי אז גם זה איזה שהוא, אני יותר רוצה להתפרק, אני לא בית ספר עכשיו, כל הדברים האלה, היכולת שלכם לנהל, לנווט, ליצור קשרים טובים בין הילדים, כבוד.
<עמוס רולידר: הדברים לא פשוטים, אני יודע, אני לפעמים מוזמן לתנועת הנוער, לצופים וזה, המדריכים אומרים 'אנחנו לפעמים חסרי אונים מול התנהגויות לא כל כך פשוטות של ילדים בסיטואציה הזאת'.
<יולי ריבק: הם בסך הכול גם נערים.
<עמוס רולידר: בדיוק.
<עמוס רולידר: את יושבת, אני חושב שאתם צריכים לקבל את הכלים, כי ההשפעה שלכם היא מאוד חשובה.
<עמוס רולידר: ואת צודקת, זה איזה שהוא דבר שאמרת שההורים לפעמים רואים במקום הזה כמקום שמרטפות, עם כל הכאב זה נכון.
<עמוס רולידר: את יודעת, יש פה איזה טרגדיה, תחשבי עליה, שהרבה מאוד ילדים בארץ הזאת בעצם עוברים ביום נתון משני מצבים, מצב אחד שמישהו מפעיל אותם, ילד בממוצע בשניים וחצי חוגים, ומצב שהוא עובר למסך.
<עמוס רולידר: לכן ילדים לא יודעים להעסיק את עצמם, לא יודעים להשתעמם, כשהם לא יודעים להעסיק את עצמם הרבה דברים לא טובים קורים.
<עמוס רולידר: המקום שלכם בחינוך הלא פורמלי הוא סופר דופר חשוב.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר, אני קצת משוחדת, כפר ורדים, במקרה של החינוך הבלתי פורמלי, הייתי מנהלת חינוך שם, את יכולה למסור להם ד"ש חמה ממני, הוא עושה עבודה מדהימה בכל מה שקשור לחינוך הבלתי פורמלי כדי שיהיה לו ערך מוסף אמיתי משמעותי.
יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שזה קורה בעוד מקומות נוספים.
יפעת שאשא ביטון: אני ממש מתנצלת, הייתי רוצה לתת לכולכם באמת, אבל אנחנו מוכרחים לסיים כי אנחנו צריכים לעבור למושב הבא.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להודות לך, פרופ' עמוס רולידר, היה דיון מרתק.
יפעת שאשא ביטון: אני מרשה לעצמי לומר שאנחנו נמשיך להיות שותפים לדרך.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ותודה רבה להדרה ולתלמידים המדהימים, חנן, בהצלחה, תודה רבה לכולכם.
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה, אפילו מתרגשת לפתוח דיון נוסף במסגרת יום זכויות הילד, יום שהוא כל כולו בשבילכם.
יפעת שאשא ביטון: לומר את האמת, אני מרגישה שבכל בוקר שאני באה לכאן לכנסת אני באה לכאן בשבילכם, אבל היום אנחנו גם מקדישים לכם את כל הדיונים ונותנים לכם את הבמה כדי להביע מה הן זכויות הילד עבורכם, מה אתם הייתם רוצים מאיתנו שאנחנו נגשים בשבילכם ואיפה אתם מוצאים את עצמכם בתוך השיח הזה.
יפעת שאשא ביטון: אז אני פותחת את הדיון השני שעוסק בזכויות ילדים וקראנו לו 'ילדים מדברים על זכויות ילדים', כי כמו שאתם יודעים, הרבה פעמים למבוגרים יש נטייה לדבר עליכם, לומר מה אנחנו חושבים שטוב בשבילכם ומה אנחנו צריכים לעשות כדי שיהיה לכם טוב ולמעשה אנחנו שוכחים לפעמים לדבר איתכם.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהיום הזה הוא מיוחד כי אנחנו מדברים עם הילדים ולא על הילדים, אנחנו מדברים עם הילדים על זכויות ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אז אני מברכת את כל הנוכחים.
יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו חבר הכנסת דב חנין, שמיד אנחנו ניתן לו לומר כמה מילות ברכה, ואני רוצה גם לקדם בברכה את בתי הספר שנמצאים כאן.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אתחיל, נכון, אני משוחדת, אני מודה, עם בית הספר מקרית שמונה, שזה הבית שלי.
יפעת שאשא ביטון: אני מתרגשת.
יפעת שאשא ביטון: בית ספר רמב"ם מקרית שמונה, ברוכים הבאים, אני מאוד מאוד שמחה שאתם כאן.
יפעת שאשא ביטון: בית ספר ביאליק רוגוזין, בית ספר מיוחד, שזכיתי אפילו לסייר ולבקר בו, הוא מציג את התערוכה בחוץ שעוסקת בתעודת זהות, אנחנו אחר כך נשמע עליה מפיכם.
יפעת שאשא ביטון: בית ספר אבו גוש, ברוכים הבאים.
יפעת שאשא ביטון: רמות ים מכמורת.
יפעת שאשא ביטון: נציגים של חינוך לפסגות, נמצאת איתי פה ילדה מקסימה, ניקול טייקש, שהיא מלווה אותי היום, אז ברוכה הבאה, ניקול, וברוכים הבאים כל חינוך לפסגות.
יפעת שאשא ביטון: ובית ספר עמק החולה מכפר בלום, גם כן מהגליל.
יפעת שאשא ביטון: הם ייכנסו עוד מעט, אבל חשוב לציין שהתערוכה שמוצגת כאן, תערוכה מרתקת, שבאמצעות אגדות ילדים הם מבטאים גם את המצוקות של הילדים וגם את הסכנות שאורבות להם וכדאי אחר כך לגשת ולראות.
יפעת שאשא ביטון: כשהם ייכנסו נקבל אותם בברכה.
דב חנין: תודה, יפעת.
דב חנין: אני רוצה קודם כל להודות לך, על העבודה שלך לאורך כל השנה בוועדה לזכויות הילד, את עושה עבודה חשובה, מסורה, לא רק ביום הזה, אלא כל השנה ואני רוצה להביע הערכה גם על היום המרגש הזה שאת עשית.
דב חנין: האמת, אני רוצה לומר לך שכמו כל חברי הכנסת הייתי הבוקר בהרבה ועדות וכולם התרגשו להיות עם ילדים שליוו אותם.
דב חנין: זה פרויקט מקסים ומרגש ונורא יפה.
דב חנין: יש מסר מאוד יפה ביום הזה, יש מסר מאוד חשוב ומרגש בתערוכה שאנחנו ראינו כאן
דב חנין: בחוץ, כי אנחנו מאוד שונים זה מזה, אנחנו שונים זה מזה בצבע ובלבוש ובעדה ובדת ובלאום, אנחנו שונים זה מזה, אבל בעצם בדבר הכי חשוב אנחנו כל כך דומים, אנחנו כולנו בני אדם והמסר של היום הזה הוא שילד הוא ילד הוא ילד וילדה היא ילדה היא ילדה.
דב חנין: וילדים וילדות, יש להם קול ויש להם זכויות וצריך לתת לקול ולזכויות האלה מקום.
דב חנין: אז זה יום נורא חשוב עבורנו בכנסת ותודה שבאתם וכיבדתם אותנו בביקור שלכם.
דב חנין: אני מתנצל שאני אשהה רק כמה דקות, כי אני צריך לרוץ לוועדה נוספת, אבל אני בטוח שיהיה פה הרבה יותר יפה ומרגש מאשר הוועדה שאני איאלץ להיות בה.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את האינטנסיביות של הוועדות בכנסת ואני באמת מעריכה את זה שהגעת לברך את הילדים.
יפעת שאשא ביטון: טובה בן ארי, רוצה לומר מספר מילים?
יפעת שאשא ביטון: מילות ברכה לילדים המקסימים שכאן?
<טובה בן ארי: אני מאוד נרגשת.
<טובה בן ארי: אתמול ציינתי והיום אני אציין שאני מאוד נרגשת, שוב, לראות ולפגוש מקרוב ולשוחח עם מגוון כל כך גדול של נוער מכל הארץ, למרות שבנטיותיי האישיות אני מסתובבת בכל הארץ ופוגשת כל נער או נערה, או כל ילד שרוצים לפגוש אותי, הם מתאמים איתי במייל ואני מגיעה אליהם לבית הספר, עד הכיתה.
<טובה בן ארי: כל ילדה וכל ילד בכל הארץ.
<טובה בן ארי: אני מפקחת ארצית על זכויות תלמידים וכשנכנסתי לתפקיד לפני 15 שנים, המון זמן, כמעט נולדתם, הכנסתי ללוח הישראלי ולתודעה הישראלית את התאריך ה-20 בנובמבר, שבכל העולם מציינים את יום ההולדת לאמנת זכויות הילד שעליה חתמו 192 מדינות.
<טובה בן ארי: אני הכנסתי את זה כיום זכויות הילד.
<טובה בן ארי: אז אני מוקירה את כל משרדי הממשלה, לכל אגפי השלטון, לכל גופי התקשורת, לכל האקדמיה, לכל הנציגים באקדמיה בפקולטות השונות, לכל המנהלים והמורים וחבריי במשרד החינוך, והדרה יושבת לימיני, מנהיגות נוער ומועצות, אני מודה לכם, בית הנבחרים, שאתם ממשיכים לציין את זה, שאתם ממשיכים לחשוב על זה.
<טובה בן ארי: אני מודה לך, חברת הכנסת שאשו - - -
יפעת שאשא ביטון: שאשא, פעם אחת לכבוד הילדים, שאשא.
<טובה בן ארי: שאשא.
<טובה בן ארי: סליחה, אני מצטערת, אני מתנצלת, חברת הכנסת ד"ר יפעת שאשא ביטון.
<טובה בן ארי: זה היה השם המלא עכשיו.
<טובה בן ארי: אני מודה לך שהילדים הם בראש מעיינייך, אז אנחנו יכולים ביחד, משרדי הממשלה, איתך ביחד, להגיע לפסגות חדשות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, טובה בן ארי, המפקחת של משרד החינוך לזכויות הילד.
יפעת שאשא ביטון: יושב איתנו גם יושב ראש חדש של מועצת תלמידים, אני יכולה להגיד לכם שהוא מבטיח לחלוטין.
יפעת שאשא ביטון: אמנם בירכת מקודם, אבל אני אשמח אם תיתן כמה מילים גם לתלמידים שיושבים כאן.
<חנן יזדי: אולי אחר כך, אני רוצה לשמוע ואחר כך אני אגיד.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נפתח, ברשותכם, עם בית ספר רוגוזין, שיציג את התערוכה שנמצאת כאן בחוץ ויספר קצת על עצמו.
יפעת שאשא ביטון: מוניקה, הבמה שלך.
<מוניקה ג'וזף: צהריים טובים.
<מוניקה ג'וזף: אני מוניקה ג'וזף, בת 16, לומדת בקמפוס ביאליק רוגוזין בתל אביב.
<מוניקה ג'וזף: קמפוס ביאליק רוגוזין הוא בית ספר מאוד מיוחד, לומדים בו תלמידים מ-51 מדינות שונות, זה אומר שאנחנו התלמידים מגיעים מתרבויות שונות, שפות אם שונות, דתות שונות ומראה שונה.
<מוניקה ג'וזף: אני נולדתי בסודאן, גדלתי במצרים שבע שנים, בישראל נמצאת תשע שנים עם אמא ושלושה אחים.
<מוניקה ג'וזף: חשוב לי לציין שבישראל אני חסרת מעמד.
<מוניקה ג'וזף: אני לומדת בכיתה י"א, ניגשת לבגרויות, משקיעה מאמצים רבים על מנת להצליח בלימודים.
<מוניקה ג'וזף: בבית הספר אני זוכה לשוויון, עזרה בחינוך לערכים של כבוד וקבלת האחר.
<מוניקה ג'וזף: בחרתי בזכות החינוך כאחת מזכויות הילד המשמעותיות והחשובות, תפקיד החינוך לעודד פיתוח של אישיות, כישרון ויכולת, להכין את הילד לחיי אחריות בחברה חופשית, ברוח של הבנה, שלום, סובלנות ושוויון בין המינים.
<מוניקה ג'וזף: כמובן שעל המדינה לדאוג שהשכלה גבוהה תהיה נגישה לכל ילד.
<מוניקה ג'וזף: בעוד שנתיים אני וחבריי נהיה בבעיה גדולה, כי הזכות לחינוך כבר לא תתממש.
<מוניקה ג'וזף: אנחנו נצא לחברה אחרי שלמדנו, השכלנו, התפתחנו והוצאנו תעודת בגרות.
<מוניקה ג'וזף: אני לא אוכל להתקבל לאוניברסיטה, אני לא אוכל לעבוד בעבודות משמעותיות, אני לא אוכל ללמוד לתואר.