GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עמוס רולידר: בשירות יש שני דברים, האחד, הקליינט תמיד צודק, שתיים, אסור להרגיז אותו, הוא לא יחזור למלון.
<עמוס רולידר: הרבה מאוד הורים, כאמור, התוצאה היא, מהדיסוננס הזה, עושים הכול שהילד יהיה מרוצה והילד הישראלי, שימו לב, מנהיגים, גדל שבתחושה שלו מהר מאוד הוא לא מרגיש שהוא ילד של ההורה, הוא מרגיש שהוא שותף שלו.
<עמוס רולידר: הוא שותף, איך אני יודע?
<עמוס רולידר: אתם תראו ילדים, גיל 9, 11, מסתכל על ההורה, יותר ממה שאתם חושבים, הוא יגיד 'למה אתם נוסעים לטיול ואני לא?', 'רגע, למה את קונה את זה ואני לא?' וההורה, בתסכול ובמקום שהוא נמצא, רואה בילד שלו יותר שותף מאשר ילד, והוא מצדיק את עצמו, הוא יגיד 'מה?
<עמוס רולידר: לא מגיע לנו חופש?
<עמוס רולידר: עבדנו קשה, תבין אותנו'.
<עמוס רולידר: וכשזה טיב היחסים בין הורים לילדים, תזכרו רק דבר אחד, אם תאהבו את זה או לא תאהבו את זה, זה עניין אחר, קחו את זה כהורים, יראת הכבוד הולכת לאיבוד.
<עמוס רולידר: יראת כבוד.
<עמוס רולידר: יראת כבוד זה לא פחד מהורה.
<עמוס רולידר: יראת כבוד נוצרת כאשר כתוצאה מהתהליך החינוכי הנער יודע שאת זה, את הפיתוי הזה, את זה הוא לא יעשה, כי הוא יודע שההורים לא יקבלו את זה.
<עמוס רולידר: זה מה שעוזר לו לקבל החלטה נכונה.
<עמוס רולידר: אחר כך זה הופך להיות חלק משלו.
<עמוס רולידר: אין לי ספק, כשאני מסתכל עליכם, ברמת המנהיגות, ברמת היעדים, הוריכם לא אחת אמרו 'אני מבין שאתה לא אוהב את זה, זו היא החלטתי ואני יודע שזה לא קל לך'.
<עמוס רולידר: אני אומר להורים היום, שינוי אתה יכול לעשות גם כשהנער מתבגר, אתה צריך לקבל החלטה.
<עמוס רולידר: אתה צריך לקבל החלטה ואין לזה קשר לזכויות, יש דברים שאתה חייב לילד שלך, ואני לא מדבר על דברים ברומו של עולם, אני מדבר שלכם הדברים האלה נשמעים אולי כמובנים מאליהם, אלא אם כן אתם מכירים חלק מהחברים שלכם, הציפייה שלי ממך, מתבגר, שאתה תקום כל בוקר, מובן מאליו, נכון?
<עמוס רולידר: באופן עצמאי ותלך לבית ספר.
<עמוס רולידר: אין לכם מושג כמה הורים נאנקים כל בוקר כדי להוציא אותו לבית הספר, לא עוד שעתיים, עוד שלוש, מי צריך ללכת?
<עמוס רולידר: אל תגיד לי מתי ללכת.
<עמוס רולידר: הציפייה שלי ממך, מתבגר, שבבית הספר, כן, יש מורים טובים ויש מורים פחות טובים, יש הכול, זה החיים, אתה תעשה הכול למצות את הפוטנציאל שלך.
<עמוס רולידר: תעבוד קשה, תתנהג בכבוד למורים.
<עמוס רולידר: אגב, בסוגריים, אני אומר להורים, שלא תעזו לפגוע במורים האלה.
<עמוס רולידר: מספיק שאתה מסתכל על אשתך ואתה אומר 'אה, המורה הזאת, בטח, מה אתה רוצה?
<עמוס רולידר: ' וחיסלת את האפשרות של המורה למחרת להשפיע על חינוכו של הנער.
<עמוס רולידר: הציפייה שלי ממך, נער מתבגר, אל תסנן אותי, לעולם, זה חלק מכבוד.
<עמוס רולידר: אם הלכת מנקודה איי לבי שלא תכננת, זה בסדר, אבל תרים טלפון ותגיד.
<עמוס רולידר: זה הסיפור האמיתי.
<עמוס רולידר: וכל זמן שאתה בבית שלי, או במלון שלי, אני מצפה ליחס של כבוד אלינו ואני מצפה שכל הרגלי האכילה והשינה שלך יהיו נכונים, זו חובתי אליך.
<עמוס רולידר: ואז, אתם יודעים, מה שנשאר, אני אומר להורים, זה להפסיק לפחד מהילד.
<עמוס רולידר: להפסיק לפחד.
<עמוס רולידר: לא לכעוס, לא לאיים, להיות שקטים, רגועים ולהגיד 'לא מוותרים'.
<עמוס רולידר: לחלק מהנערים והנערות זה כמעט כמו טיפול בגמילה, כי הוא רגיל אחרת.
<עמוס רולידר: לחלק מהחברים שלכם השעון הביולוגי כבר התחלף, הם באים אחרי בית ספר, הוא ישן עד שמונה-תשע ואז הוא עד שתיים-שלוש, כולל מסכים בחדר שלו, למרות שמחקרים, הרבה מחקרים, כולל קנדי שיצא לפני חודש, הראו עד כמה כשאתה נכנס איתו לחדר שלך וגולש איתו ועושה דברים בלילה, כמה צרות עתידיות יכולות להיות לך.
<עמוס רולידר: בשביל זה צריך לא לפחד ולהגיד גם לא.
<עמוס רולידר: אם אתה עושה את זה ואתה לא שוכח אותו ואתה לא שוכח לפרגן, להגיד מילה טובה, טפיחה על השכם, הסיכוי של ילד בישראל לקבל מילה טובה מהוריו הוא פחות מ-5% מסך הכול ההתנהגויות הטובות שלו.
<עמוס רולידר: אנחנו מאמינים שאם אנחנו מרעיפים עליהם את כל העושר הכספי והכול אז זה תופס.
<עמוס רולידר: לא, זה לא תופס כלום בהשוואה למילה הטובה.
<עמוס רולידר: קחו את זה לדרך.
<עמוס רולידר: ילד שגדל בבית שלא קיבל מחמאה, תאמינו לי, לא פשוט הדבר מבחינה קלינית יותר מאוחר.
<עמוס רולידר: זה מה שעומד בפני ההורה הישראלי היום כדי באמת לעזור לנער והנערה הנפלאים האלה למצות את הפוטנציאל שלהם, הזכות שלכם לקבל את החינוך המרבי.
<עמוס רולידר: אלכוהול, אני אומר לכל הורה בישראל, הנחת העבודה שלך שהילד שלך יכול להשיג אלכוהול מתי שהוא רוצה, איך שהוא רוצה.
<עמוס רולידר: יש בידי בני הנוער למעלה ממיליארד שקל פנוי, שלהם, מסבתא, ימי הולדת ואלף ואחד דברים.
<עמוס רולידר: המדינה הזאת איננה אוכפת את חוקיה, אני אומר את זה בבית הזה, בכל מה שקשור לאלכוהול, נקודה.
<עמוס רולידר: תארו לכם איזה חרדה צריכה לתפוס את ההורה כשהילד, תסתכלו, אתם בוודאי יודעים את זה יותר טוב ממני, אבל תפתחו, יש לכם את האפליקציה, אתה מזמין את האלכוהול דרך האפליקציה, בדיוק מה שאתה רוצה, הביתה.
<עמוס רולידר: הם מגהצים את האשראי של ההורים ומביאים את זה הביתה.
<עמוס רולידר: זה המבחן האמיתי היום, כדי לתת באמת לנער הישראלי למצות את הפוטנציאל ולהגן עליו בפני סיטואציות שלא היו לפני 20, 30, 40 שנה.
<עמוס רולידר: המכולת שאני גדלתי במושב שלי בעמק יזרעאל, 90% בריאות.
<עמוס רולידר: תאמינו לי.
<עמוס רולידר: הסופרמרקטים שאתם נכנסים אליהם היום, 90% רעל עטוף בצלופן יפה, סיבים תזונתיים, עם שלושים E שהורגים אותך לפני שסלמונלה בכלל נכנסה לפעולה.
<עמוס רולידר: זו האמת.
<עמוס רולידר: לא אוהבים לדבר על זה, אבל זו האמת.
<עמוס רולידר: עם זה עובד ההורה, עם זה הוא צריך להתמודד היום.
<עמוס רולידר: וכל המדפים פתוחים והילדים אוכלים ואוכלים ואוכלים, ילדים בני שנתיים היום פותחים את המקרר והוא כל הזמן מוציא את הדברים.
<עמוס רולידר: הנה תמחירים, לא צריך לדבר גבוהה גבוהה.
<עמוס רולידר: המילה האחרונה כאן היא לגבי באמת האחריות העצומה שעומדת בפני הורה שהוא לפעמים עומד מול הנער והנערה שאומר 'לכולם יש, רק לי אין, זו זכותי, אני מחר ארים טלפון לעובדת הסוציאלית, אתה לא תקבע עליי', אנחנו מתחילים ישר לרעוד.
<עמוס רולידר: ריבים שלא קל לך, אבל אני עומד ואינני מוותר.
<עמוס רולידר: בחתונה, על הכוס, אתה תגיד לי תודה.
<עמוס רולידר: אני אסיים בסיפור שממחיש את הכול, אחר כך עוד מילה אחת על ה-bullying, כי בלי זה אני לא יכול ללכת הביתה.
<עמוס רולידר: לפני שלוש שנים וחצי, משהו כזה, קיבלתי טלפון מהורה בדרום.
<עמוס רולידר: אתמול הקשבתי להקלטה, תכנית רדיו, הייתה לי ברדיו אזורי, הוא ביקש לדבר איתי ועם המאזינים כחודש, משהו כזה, לא יותר, לאחר שבנו בן ה-16 לקח את המכונית בלי רשות יחד עם חבר, נכנסו בתחנת אוטובוס ונהרגו.
<עמוס רולידר: הוא אומר לנו 'קרה לנו הנורא מכול, אבל הסיבה שהתקשרתי אליך, מר רולידר, אני שומע אותך כבר כמה שנים, אני רוצה להגיד לך משהו ולמאזינים.
<עמוס רולידר: מה שלא נותן היום לי ולאשתי מנוח, מה שלא מאפשר לנו לישון בלילה זה העובדה שאנחנו חושבים שאולי היינו יכולים למנוע את זה.
<עמוס רולידר: אולי היינו יכולים למנוע את זה'.
<עמוס רולידר: ואז במהירות הוא גולל בפנינו את סיפור חייו של הנער, בגיל 7, 8, אותן נקודות שהילד ביקש ולא עמדו, כי לא עמדו בלחצים, הוא ביקש את זה והוא ביקש את זה, אחר כך הוא ביקש טרקטורון וביקש את זה, והוא אומר 'אולי אם היינו עומדים אז כמו חומה בצורה, אולי הוא היה איתנו'.
<עמוס רולידר: אבל לא זו הנקודה, הוא אומר, 'העובדה שאנחנו כהורים מרגישים שאולי לא עשינו את הכול זה מה שלא נתן לנו מנוח', ואז הוא פנה להורים ואמר 'אל תוותרו', זה נראה כאילו כשזה מגיע לגילאים האלה, מה אני יכול לעשות כבר לעשות?
<עמוס רולידר: ייקח, יסגור את הדלת, יילך, 'מי אתם?
<עמוס רולידר: ' לא, לא, אל תוותרו, למענו.
<עמוס רולידר: ופסקה אחת, שאולי מבטאת יותר מכול את המסר שלי להורים, מתוך 'כימים אחדים' של מאיר שלו.
<עמוס רולידר: הוא אומר, סופר צפוני מחונן, 'בבית שאין בו כללים הגורל משתולל, המזל מתעכב, המקרה מבקר.
<עמוס רולידר: אבל בבית שיש בו כללים הגורל עושה מה שאומרים לו, את המזל לא צריכים והמקרה נשאר בחוץ, דופק וצועק ולא יכול להיכנס'.
<עמוס רולידר: תרשו לי כמה משפטים בנושא ההצקות, הבריונות.
<עמוס רולידר: הגדרה, אני לא מדבר על אלימות.
<עמוס רולידר: רק שנהיה, איך אומרים באנגלית?
<עמוס רולידר: In the same page.
<עמוס רולידר: אני מדבר על מצב שבו נערים ונערות, ילדים וילדות, פוגעים בילדים אחרים, לא כתוצאה מאיזה קונפליקט, רבנו על כדור, בגלל שאני לא סובל אותו.
<עמוס רולידר: הטריגר היחידי זה הנוכחות של הקורבן.
<עמוס רולידר: בבריונות מעורבים שלושה, הבריון, הקורבן והעומדים מן הצד.
<עמוס רולידר: נתוני הבריונות, שאף אחד לא יספר לכם אחרת, במיוחד לאור העובדה שבשנים האחרונות הסייבר bullying, ההצקה המקוונת באמצעות הדברים האלה תופסת חלק נכבד, דרך קלה לפגוע במישהו אחר, הנתונים גרועים מאוד, יותר מכל מקום אחר בעולם.
<עמוס רולידר: ומספרים לך, אתם יודעים, אתם לא נאיביים כבר, גם אם אנשים מכופפים נתונים כדי להראות משהו לפעמים, הנתונים לא טובים, אגב ללא קשר למאמץ אדיר שעושה למשל משרד החינוך בעניין הזה.
<עמוס רולידר: הבעיה עם הסייבר bullying שהוא לא מתרחש בין כותלי בית הספר, הוא מתרחש בבית, בכל מקום.
<עמוס רולידר: מה שמעניין, ולכן אני פונה אליכם, מועצות תלמידים ומנהיגים, שכל החוקרים בעולם תמימי דעים, הפתרון נמצא בידי העומדים מן הצד.
<עמוס רולידר: אם היינו מלמדים ילדים, אני תיעדתי הצקה בגילאי 4-6 ביישובי עמק יזרעאל, אם היינו מלמדים, מה שאנחנו צריכים ללמד, ילדים כבר בגיל צעיר שרואים שילד סובל, יגידו לו 'תעזוב אותו', השלב השני להגיד לגננת 'גננת, תראי, מישהו פה סובל'.
<עמוס רולידר: ואם נערים, בעיקר סביב חטיבות הביניים שם, בי"ב זה מסתדר, בי"ב זה לא קוּל כבר, אבל המקומות של ז', ח', ט', י', שם הפיגוע, אם אתה מסתכל על העומדים מן הצד, מה הם עושים היום?
<עמוס רולידר: תדעו לכם, מנהיגים, רובם לא באים לעזרת הקורבן, הם זזים הצדה ולעתים מצטרפים.
<עמוס רולידר: אני אומר שוב פעם, אמרנו שנדבר פה כמו מבוגרים, חלק מההמלצה לא להתערב באה מההורים, שאומרים, 'אל תתערב, עזוב אותו, פן יאונה גם לך רע', במקום להגיד 'צא לעזרת החבר'.
<עמוס רולידר: רוב רובם של מקרים של בריונות, חלק גם על בסיס מיני, שהגיעו לכותרות התקשורת, מה למדתם תמיד?
<עמוס רולידר: הילדים כבר ידעו שנתיים-שלוש קודם, לפני שזה הגיע לסביבת המבוגרים, הסביבה הטיפולית.
<עמוס רולידר: פה, יו"ר מועצת תלמידים, חברים, אני רואה אחד האתגרים החברתיים המאוד משמעותיים שלכם, ברמה הארצית, עם עזרה מקצועית, לדעת איך לשנות את הסביבה בה הנערים פועלים כך שאתם תהיו אלה שלא תאפשרו לאותם בריונים להציק, לפגוע, באותם קורבנות חסרי ישע, כי רק נתון אחד תדעו לכם, אנחנו יודעים, אם נער, החל מכיתה ד'-ה', סובל במשך לא יותר משבעה-שמונה חודשים מהצקה בלתי פוסקת הוא סוחב איתו צלקת לכל החיים.
<עמוס רולידר: זה לא נגמר.
<עמוס רולידר: וזה לא קוּל וזה לא שובבות וזה לא כלום, גם אם הוא צוחק איתכם, הקורבן, בפנים הוא סובל.
<עמוס רולידר: לא הורים ולא מחנכים, הם יכולים להוביל, אבל מי שבאמת יכול לצמצם את התופעה הזאת למינימום זה אתם.
<עמוס רולידר: חומר למחשבה.
<עמוס רולידר: ותודה רבה לכם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, פרופ' רולידר, על הדברים המרתקים והחשובים.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה להתוודות, בתחילה בעצם המושב היה אמור לכלול הורים, לא ילדים, ההורים, חלקם הגיעו, אבל חלקם כנראה אילוצי החיים, כפי שתיארת אותם, לא אפשרו להם להגיע והרגשתי קצת תחושת החמצה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אחרי ששמעתי את הדברים והסתכלתי על הנוער הנפלא הזה ועל ההבעות והתגובות, הבנתי כמה הרווחנו, כי מאוד יכול להיות שגם בתהליך השינוי שאנחנו מבקשים דווקא הם יכולים להיות השגרירים, מתוך הבנה של ההתנהגויות של ההורים, ההתנהגויות שאתה הצגת, היכולת להבין מה עומד מאחורי ההתנהגויות האלה ואולי דרכם אנחנו נצליח להאיר, כל אחד בבית שלו, או לשקף להורים בעצם ממה נובעת ההתנהגות ובכך ליצור את השינוי, כשהם יגידו 'לא צריך שתתנהגו כך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים את זה ואת זה ואת זה' ואולי דרכם אנחנו נוביל את השינוי.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה, ברשותך, להתייחס למספר דברים ובאמת כאמא אפילו, כאמא, כמחנכת, פחות כחברת כנסת, לכל הנושא של גבולות.
יפעת שאשא ביטון: אתה דיברת בעיקר על העניין של החינוך, שהוא חשוב והוא נכון, ואני כאשת חינוך באה תמיד מהמקום הזה, אבל אני זיהיתי במרוצת השנים שהמשמעות של גבולות ומסגרת זו אהבה, זו אהבה לילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אני חוויתי את זה כמורה, כשהיו תלמידים שלא הסתדרו עם המערכת, ילדים מבריקים, היום אני יכולה לומר שהם כבר נמצאים בעמדות מפתח שונות ומגוונות, באמת כל אחד מהם פרץ את הדרך שלו כפי שהוא בחר ובית הספר לא ידע להכיל אותם ועשינו להם מה שנקרא קיצורי חזית, נתנו להם לבחור ארבעה מקצועות שבהם הם ישקיעו ובכל השאר הם לא חייבים להגיע.
יפעת שאשא ביטון: המחשבה של כל המערכת, שקצת נבהלה מהרעיון ההזוי שלי, עוד הייתי צעירה, אז גם קצת האשימו אותי על הגיל, אבל המחשבה הייתה שהם יבחרו בדיוק את אותם מקצועות שלא צריך להשקיע, שהמורה יותר מחפף, פחות מקפיד על שיעורי בית ועל נוכחות וכו', ואז אנחנו נפסיד אותם לגמרי, כי בשיעורים אחרים הם לא יהיו ובשיעורים האלה ממילא הנוכחות שלהם לא משמעותית.
יפעת שאשא ביטון: הופתעו כולם לגלות שאותם תלמידים, ללא יוצא מן הכלל, בחרו דווקא את השיעורים שבהם יש מסגרת ברורה וגבולות ברורים.
יפעת שאשא ביטון: אחד המקצועות היה שלי ואני אמרתי לאחד התלמידים, שהייתי חונכת שלו, 'תגיד, השתגעת?
יפעת שאשא ביטון: אצלי אין דמוקרטיה בשיעור.
יפעת שאשא ביטון: שיעור זה שיעור, באים, ויש כללים', וזה מדהים כמה אתם זקוקים לזה.
יפעת שאשא ביטון: אתם בטח לא תודו, אבל בלב של כל אחד מכם אני רוצה שאתם תדעו, שכשאנחנו מציבים לכם גבולות, כשאנחנו מגדירים את המותר ואת האסור, כשאנחנו יוצרים עבורכם מסגרת, זה ממקום אחד אמיתי של אהבה, כי אנחנו רוצים באמת לכוון אתכם למקום שנכון לכם ולתת לכם את האפשרות להרגיש בטוחים במקום שבו אתם נמצאים.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שגם את זה אתם תיקחו איתכם הלאה.
יפעת שאשא ביטון: ולך, פרופ' רולידר, אני רוצה לשאול שאלה, אחר כך נפתח את זה לדיון שלכם, אתם כמובן תוכלו להשתתף.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, ההורים יבואו ויגידו לנו, הנוער של היום הוא קשה, הוא מורד, תסתכל עליהם, הם מורדים, איך אנחנו יכולים להשתלט עליהם?
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שהתשובה יכולה להיות מאוד מאוד מורכבת, אבל אני אשמח לאיזה שהוא היי לייט, לאיזה שהוא עיקרון שאולי יעזור לחלק מההורים ככה לעשות את מה שצריך.
<עמוס רולידר: אין ספק שניסיון להשפיע, לחנך, לשנות הרגלים, התמודדות עם קושי כזה או אחר, מבחינת ההורים, באופן די ברור כשהילד הוא בן 4, 6, 9, יותר קל מאשר כשהוא בן 15, 17, 19.
<עמוס רולידר: אבל כששואלים אותי עד איזה גיל אפשר לחנך, יפעת, אני אומר, כל זמן שאתה משלם את החשבון אתה יכול לחנך, באופן עקרוני.
<עמוס רולידר: אני אומר לכם, מגיעים אליי הורים לצעירים בגילאי 22, 24, 26, שההורה פותח את דלתו, כמובן באהבה גדולה, סיים שירות, עכשיו הוא רוצה להישאר בבית והוא חוסך, נהדר.
יפעת שאשא ביטון: נוח.
<עמוס רולידר: נוח, ואנחנו גם חברה כזאת.
<עמוס רולידר: בארצות הברית בגיל 18 אתה אורז ואתה טס לקולג', אין בכלל ציפייה, אתה לא נשאר בבית, אתה בא לקריסמס, לחג ההודיה אתה בא.
<עמוס רולידר: פה, בלסינג אנחנו, אבל מה?
<עמוס רולידר: חלק מהצעירים האלה מנצלים את זה לרעה.
<עמוס רולידר: אולי אתם מכירים חלק מאלה.
<עמוס רולידר: הוא עושה בבית מה שהוא רוצה, ההורים כבר אפילו קצת מבוגרים, הוא מעלה את הווליום של הטלוויזיה, מביא את החברים, פותח את המקרר, שוכח לסגור אותו.
<עמוס רולידר: עכשיו, הוא לא בן 12, 13, זה אותה נפש, אבל בגוף של בן 22, 24, 26 וההורים אומרים 'מה אני עושה?
<עמוס רולידר: ' הרבה יותר הורים ממה שאתם חושבים אומרים 'מה אני עושה עכשיו?
<עמוס רולידר: לא חלמנו שזה קורה'.
<עמוס רולידר: הרבה שמגיעים אחרי הצבא, הוא יושב בבית ולא עושה כלום תקופה ארוכה.
<עמוס רולידר: זה עניין של לקבל החלטה.
<עמוס רולידר: אני אומר, לבוא אל הצעיר, לבוא אל המתבגר, זה גם מתוך מה שאת אמרת, לגבי החבר'ה, שלקחת אותם ועשית את השינוי, מה בעצם אתה חייב לדאוג?
<עמוס רולידר: שהציפיות שלך הן כאלה שהנער, שהמתבגר, יכול לעמוד בהן.
<עמוס רולידר: הרבה מאוד תלמידים יושבים היום, גם אם היו מתנהגים נפלא, אין להם מושג, הם לא מבינים על מה המורה מדבר.
<עמוס רולידר: כשאתה מתחיל לצבור כישלון וכשאתה מרגיש שאתה לא מבין על מה מדברים, היו לי לא מעט שנים כאלה, אתה לא מבין מה מדברים איתך בכלל, אלה תחושות נוראיות, ואני חושב שקודם כל חובתנו להגדיר לנער ציפיות שהוא מסוגל לעמוד בהן.
<עמוס רולידר: גם אם זה מצמצם את הדברים קצת, גם אם נעשה את הדברים בהדרגה כדי שהוא יתחיל לחוש הצלחה.
<עמוס רולידר: זה דבר ראשון.
<עמוס רולידר: הדבר השני הוא כמובן לא לשכוח אותו כשהוא עושה את הצעד קדימה, לא לקחת את זה כמובן מאליו.
<עמוס רולידר: אין כמו חיוך, אין כמו מילה טובה, זה בעצם הביטוי של האהבה, זה הביטוי.
<עמוס רולידר: לא מספיק שהורה אומר, 'אתה יודע שאני אוהב אותך', אני לא יודע, אני לא יודע.
<עמוס רולידר: מה, איך אתה לא יודע?
<עמוס רולידר: אני נותן לך הכול, לא מזה זה בא לידי ביטוי.
<עמוס רולידר: ביום יום.
<עמוס רולידר: הדבר האחרון, יפעת, זה להפסיק לפחד.
<עמוס רולידר: להפסיק לפחד, אני אומר לכם.
<עמוס רולידר: הורה לא אשם שאורח חייו היום הוא שונה, הוא לא צריך להרגיש אשם, כתבתי ספר 'הורות ללא רגשות אשם'.
<עמוס רולידר: אין סיבה.
<עמוס רולידר: אבל לא לפחד.
<עמוס רולידר: ההורה הישראלי היום מפחד שהילד לא יאהב אותו, לא ידבר איתו, יכעס עליו.
<עמוס רולידר: זה חלק מחינוך.
<עמוס רולידר: אני לא מצפה שהמתבגר יגיד 'אתה צודק', הורים כל הזמן מנסים, יפעת, לשכנע את הנער בצִדקה, 'תשמע, אם אתה לא תישן אתה תראה מחר בבוקר, אתה לא תקום, אתה לא תוכל לקום, אתה תראה איך זה משפיע עליך', מה הם מצפים?
<עמוס רולידר: שהוא יגיד 'אמא, את צודקת, אני הולך לישון, לילה טוב, פשוט שכחתי את הנתונים', בערב הוא רץ, 'אני מאחר'.
יפעת שאשא ביטון: לא יקרה, הא?
<עמוס רולידר: לא יקרה בחיים.
<עמוס רולידר: האג'נדה שלו היא הפוכה, אני מבין אותו, אני מסביר לך, אני נותן לך רציונל, אני מבין שזה קשה לך, אבל איך אני עוזר לך?
<עמוס רולידר: כמו שאת אמרת, אני לא מוותר, החלטתי.
יפעת שאשא ביטון: ראשית הצטרפה אלינו ניקול טייקש, מחינוך לפסגות, מקסימה, יצא לי לדבר איתה ברבע לשבע בבוקר והיא בעצם תלווה אותי היום, היא מרמת הגולן, כבוד וכיף לי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח לשאלות, מי שירצה, אנחנו נעשה את זה פחות מהוועדות השונות.
יפעת שאשא ביטון: חנן מבקש לשאול ומי שרוצה להתייחס או להעלות שאלה, אז בהחלט מוזמן.
<חנן יזדי: קודם כל ההרצאה הייתה מאוד מעניינת, וזה מאוד רלוונטי, יושבים פה מיטב הנוער, המנהיגים, ואני חושב שזה מאוד מאוד נכון שהם גם ישמעו את זה.
<חנן יזדי: דיברת פה על שתי נקודות שאני אשמח להתייחס אליהן.
<חנן יזדי: הנקודה הראשונה היא באמת הנושא של ה-bullying, של ההצקות ברשת.
<חנן יזדי: אני זוכר גם בתור תלמיד, בעבר הלא מאוד רחוק שלי, שכיתות א' עד ו', נגיד, התקופה של היסודי, זו תקופה שהרבה יותר נוהגים לבוא ולדבר עם המורים ולהגיד להם 'תקשיבו, קורה פה מקרה כזה וכזה, שימו לב אליו', אבל איפשהו בחטיבות הביניים, כמו שאתה אמרת, שם זה מתפתח, שם אנחנו רואים את המקרים הבאמת באמת אפילו נוראיים ואני רוצה לשאול אותך מה מתפספס, איפה הקרע הזה נוצר, בין לבין.
<חנן יזדי: זו שאלה ראשונה שלי.
<חנן יזדי: והשאלה השנייה היא באמת הדיבור על מקום ההורים בחינוך של הילדים.
<חנן יזדי: אני רוצה לקחת את זה דווקא מהזווית האחרת, מה המקום של מערכת החינוך.
<חנן יזדי: אתה יודע, תמיד מדברים על הגבולות של מערכת החינוך, יש מורים שטוענים שמגבילים אותם מדי ויש מורים שטוענים אחרת.
<חנן יזדי: זאת אומרת יש הרבה השקפות לחינוך, אבל הייתי רוצה לדעת ממך מה המקום של מערכת החינוך.
<עמוס רולידר: אני רק אגיד, תראה, בנושא של ה-bullying, מה מתפספס.
<עמוס רולידר: שאלה מורכבת, אבל האתגר באמת איך אתה מעצים ונותן כוח לעומדים מן הצד לטפל בתופעה.
<עמוס רולידר: אז קודם כל אתה צריך להבין שזו בעצם כמעט הדרך היחידה.
<עמוס רולידר: אתה צריך להבין שלא יעזרו כל שיחות מחנך ולא יעזור שתיקח את הקורבן ואת המציק ותשב איתם בפגישת ייעוץ, לא יעזור גם אם הבריון ירגיש אמפתיה לסבלו של הקורבן, למרות שהיינו חושבים וואלה, אם הוא ירגיש שההוא סובל הוא יפסיק להציק לו.
<עמוס רולידר: זה לא עובד ככה בחיים, המנגנונים שגורמים לבריון להמשיך לעשות את הדברים הם אחרים לגמרי מאשר ההבנה שלו שמישהו סובל.
<עמוס רולידר: אם נבין את זה ואם נבין שהגישה צריכה להיות מערכתית, מה שהבינו בהרבה מאוד ארצות, שהגישה צריכה להיות מערכתית, אני חושב שגם משרד החינוך היום תופס את זה, שצריכה להיות פה גישה מערכתית.
<עמוס רולידר: הגישה המערכתית היא קודם כל לקחת את המנהיגים בתוך כל בית ספר ולעבוד איתכם, לעמוד מאחוריהם, שאתם תרגישו שיש לכם גב כדי שאתם לא תאפשרו לבריונים לבצע את מה שהם מבצעים ולא תחששו לעשות את זה.
<עמוס רולידר: מכיוון שאתה כמוני יודע שהיום הרבה מאוד המילה מקובל היא לא לאדם החיובי, המקובל הוא הבריון, היום השתנו מושגים, אנחנו חברה שלצערי, צריך להגיד את זה, אנחנו זזים הצדה, אנחנו מהססים לעמוד לצדו ולהגן על אנשים.
<עמוס רולידר: אני חושב ששם מערכת החינוך, אני חושב שהיא עושה וצריכה להמשיך לעשות, להעצים ולתת לכם לעשות את זה, לתת את הידע, אבל לראות איך אתם פועלים שם כדי לעשות את זה.
<עמוס רולידר: אגב, גם פה צריך להגיד את האמת, חלק מחוסר הרצון לפעול הוא כתוצאה מתחושה של תלמידים, השקטים, העומדים מן הצד, שלא בטוחים שיש להם את התמיכה של המבוגר.
יפעת שאשא ביטון: הם לא בטוחים שיעשו עם זה משהו.
<עמוס רולידר: הם לא בטוחים.
<עמוס רולידר: תשמע, אתה רואה את זה גם בחברה שאתה ואני חיים בה, שאנשים, חיים הכט, אחרים, תיעדו את זה, אתה זז הצדה, אתה לא רוצה להתערב, כי אתה מרגיש שאם אתה תתערב לא יהיה מישהו שיעמוד אחר כך מאחוריך.
<עמוס רולידר: בית הספר צריך לעמוד יחד עם ההורים כחומה בצורה עם הרוב הדומם, ולתת לו את הכלים ולהעצים אותם כדי שהם באמת יעשו את העבודה.
<עמוס רולידר: כשהם יעשו את העבודה הבריון יפסיק, כי ממילא כשהוא יראה שזה כבר לא קוּל וזה לא זה, כי אין לזה מקום, הוא מפסיק.
<עמוס רולידר: פעם חשבו שבריון נולד בריון וחיפשו את כל המקורות, ההורים, היום רואים שזו התנהגות דיפרנציאלית.
<עמוס רולידר: אתה רואה שזה יימצא פה, בית ספר שיודע איך להחיל את זה נכון, שם לא תהיה בריונות, בית ספר שלא יודע לעשות את זה, שם תהיה בריונות.
יפעת שאשא ביטון: הדרה, בבקשה.
<הדרה רוזנבלום: אני רציתי לומר שני דברים.
<הדרה רוזנבלום: ראשית, נראה לנו כאילו להיות הורים זה דבר נורא נורא פשוט, אבל יש פה את העניין שאם כל הזמן היו יודעים שיש פה את הסיפור של הדוגמה האישית, זה אפילו יותר חזק לדעתי מהמורה, הדוגמה האישית והאחריות.
<הדרה רוזנבלום: אני אתן דוגמה קטנטנה, אני באמת המון המון עובדת, אבל כשיש לי קצת זמן אז הנכדים תיכף קופצים, הם רוצים שאני אעזור להם קצת בשיעורים, וזה לא בגלל שהם לא יכולים, זה בשביל תשומת לב, אבל סיפור קטן שהיה לפני שבועיים.
<הדרה רוזנבלום: יש לי נכד בכיתה ג', הם לומדים את משה רבנו, הוא בא ואנחנו עוברים על הפרשה של משה יוצא ויראה איש מצרי מתעמר באיש עברי ויכהו ויטמנהו בחול וברח.
<הדרה רוזנבלום: למחרת הוא יוצא, אני עושה את זה בקיצור, ואז הוא רואה שני עברים נצים והוא אומר 'למה תריבו?' וזה מאוד חורה לו שהם עברים ואז הוא אומר לו 'להרגני תרצה כאשר הרגת את המצרי?
<הדרה רוזנבלום: ' הוא מבין שהדברים כבר בשטח והוא בורח ליתרו.
<הדרה רוזנבלום: הוא מגיע לבאר ואז הוא רואה את בנות יתרו באות להשקות את הכבשים, הן בהתחלה מתחילות ופתאום מגיעים הרועים הגברברים ומזיזים אותן הצדה.
<הדרה רוזנבלום: הוא לא יושב בצד, הוא ניגש לעזור להן, והן מגיעות הביתה מוקדם ואבא שואל אותן 'איך הגעתן מוקדם?
<הדרה רוזנבלום: ' הן אומרות לו 'איש טוב עזר לנו', וכו'.
<הדרה רוזנבלום: כיתה ג'.
<הדרה רוזנבלום: אז אני אומרת לנכד שלי 'מה אתה היית עושה?' אז הוא אומר לי 'איתך תמיד השיעורים לוקחים הרבה זמן', אז אני אומרת לו, 'אבל מה אתה היית עושה?'.
<הדרה רוזנבלום: תיכף אתה רואה את החינוך מהבית הזה או מהבית של האמא, כי הוא אומר 'אני הייתי בורח הביתה, אבל אבא היה אומר לנו', אני האמא של האבא, 'אבל אבא היה אומר לי תקרא לעזרה, אתה לא יכול ללכת ככה סתם בצד'.
<הדרה רוזנבלום: ואז אני אומרת לו, 'ומה מדברים על זה בכיתה?', הוא אומר 'אנחנו לומדים את הפרק'.
<הדרה רוזנבלום: ולמה אני מספרת את זה?
<הדרה רוזנבלום: כי יש לנו מגיל אפס איך אנחנו יכולים לחנך את אלה שעומדים בצד.
<הדרה רוזנבלום: איך אנחנו יכולים לתת את הדוגמה, בואו ביחד.
<הדרה רוזנבלום: בעיניי זו הלמידה המשמעותית, אבל באמת, אם ההורה מבין שזה לא לעשות וי, בואו נדבר איתם על מה זה נותן לחיים האקטואליים שלנו ביום יום.
<הדרה רוזנבלום: אחר כך דיברנו על זה, כמובן שאני הבאתי את זה גם בשבת לארוחת הצהריים, כי אמרתי 'חבריה, תשמעו, כל הנושאים האלה של יום יום, אנחנו צריכים ליישם אותם ביום יום'.
<הדרה רוזנבלום: אבל באמת הסיפור של ההורים, שכל כך עסוקים, יש להם זמן?
<הדרה רוזנבלום: 'גמרת את כל הסעיפים?
<הדרה רוזנבלום: ' הם לא יתחילו לדבר איתם על כל הדברים של מה עומד מאחורי זה.
<הדרה רוזנבלום: אולי אם היו נותנים עוד שעת חינוך בבית הספר.
<הדרה רוזנבלום: אני לא יודעת, הכול אנחנו רוצים ולא מספיקים והבית מסכן, באמת כמו שפרופ' רולידר אמר.
<הדרה רוזנבלום: הם יודעים שכשהם באים אליי זה כבר ייקח יותר זמן שיעורים, כי אחר כך מדברים על זה, אבל בהחלט אני חושבת שאנחנו כחברה צריכים להכניס פה להורים את הסיפור של האחריות.
<הדרה רוזנבלום: זו הזדמנות פז, אפילו להכין שיעורים.
<הדרה רוזנבלום: הבנתי שהיה עכשיו איזה מין פנייה לבג"צ של ועד הורים על זה שנותנים שיעורים כי זה גוזל להם זמן.
<הדרה רוזנבלום: סליחה, חבר'ה, להכין שיעורים עם הילדים זאת גם חוויה כי אני יכול לראות מה הוא יודע ומה אני יכול לקדם בנושאים בסדר היום.
<הדרה רוזנבלום: אני כן אומרת לך, כחברת כנסת, אי אפשר כל הזמן לדבר רק על הון ושלטון, צריך גם קצת חינוך.
יפעת שאשא ביטון: חייבים לדבר על חינוך.
יפעת שאשא ביטון: הכנסת אותי עכשיו למקום שהוא הבייבי שלי, כל הנושא של הוראה.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר, לא צריך עוד שעת חינוך בבית ספר בשביל להכניס ערכים ובשביל להכניס את התכנים הללו ולא צריך עוד שעות תוספתיות.
יפעת שאשא ביטון: חברים, כמו שנתת דוגמה על פרק בתנ"ך, וכמוהו יש עוד הרבה פרקים מהחיים והרבה סיפורים בספרות והרבה שירים שנלמדים.
יפעת שאשא ביטון: חברים, החיים שלנו נמצאים כמעט בכל אחד מהתכנים שנלמדים בבית הספר.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך שיעורים מיוחדים בשביל ללמד ערכים ובשביל לעשות חינוך ובשביל לחבר את הילד ולהפוך את הילדים לרלוונטיים עבורו.
יפעת שאשא ביטון: זה יכול לקרות בכל שיעור ספרות ובכל שיעור תנ"ך, ואני אומרת את זה מתוך ניסיון, אז ככה מותר לי, אני לא מנותקת, וזה יכול לקרות כמובן בשיעורי אזרחות וזה גם בשיעור היסטוריה וזה אפילו יכול להיות במתמטיקה.
יפעת שאשא ביטון: אני לימדתי מתמטיקה דרך החיים של הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אחוזים, אז אנחנו נדבר על הקניות שלכם ועל ההנחות שאתם מקבלים, ואם זה דברים אחרים ומשוואות וכאלה, אז אנחנו ננסה למצוא את זה מתוך העולם שלכם, ואם צריך לעשות סטטיסטיקה אז אנחנו נחפש בעיתונים בכדורגל, אם זה בנים שאוהבים את זה, ובמקומות אחרים אם זה עבור אוכלוסייה אחרת.
יפעת שאשא ביטון: החיים שלנו יכולים למצוא את הרלוונטיות בתוך כל אחד מהתכנים ואני חושבת שזה השינוי הגדול שאנחנו יכולים לעשות במערכת.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך עוד כסף, לא צריך עוד שעות, זה שם, צריך להשתמש בזה נכון.
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה שאת בשיעורי הבית לקחת את זה, אני מקווה שגם המורים יוכלו לקחת את זה למקומות הללו.
יפעת שאשא ביטון: מישהו רוצה להתייחס, בבקשה, רק שם.
<בטי ריטבו: שמי בטי ריטבו, אני מנהלת תחום הורים ומשפחה במשרד החינוך ואני באמת, קשה לי לומר נהניתי לשמוע אותך, פרופ' רולידר, אני יכולה לומר שאני הסכמתי עם כל מילה ואני רוצה להביא פה את ההורים.