GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רועי אזולאי: מלצרית, לא שאני מזלזל, מרוויחה יותר ממדריכה בפנימייה, וזה אבסורד.
יפעת שאשא ביטון: אבל הסיפור הוא שאנחנו רוצים לקבל אותם עם הכשרה לפני שהם נכנסים למערכת ולא אחרי שהם נכנסים.
<רועי אזולאי: אני לא רואה אופציה כזאת קורית לעולם, ואני אגיד לך למה.
<קריאה: אבל עובדה שיש הרבה ארצות שבהן זה קורה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מבינה למה אתה לא רואה את זה קורה לעולם.
יפעת שאשא ביטון: בשביל מה אנחנו מבזבזים פה אנרגיות?
<רועי אזולאי: אני לא בטוח שאנחנו מבזבזים אנרגיות.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שאנחנו לא.
<רועי אזולאי: אני אגיד לך למה.
<רועי אזולאי: כי אם הפרופסיה מתחילה בגיל 24 - 25 אם אני רוצה להכשיר אותו לפני, אנשים כבר נכנסים לנישואין, הריונות, ודברים מהסוג הזה.
<רועי אזולאי: זה לא יתאים לעבודת פנימייה.
<רועי אזולאי: זה לא יתאים לשעות כאלה.
<רועי אזולאי: מדריך בן 21 - 22 שמגיע ונותן את המיטב שלו, יכול לעשות את זה שלוש-ארבע שנים.
<קריאות: אני לא מסכימה עם זה בכלל, זה לא נכון.
<קריאות: הריון זה לא מחלה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת שכולם מתחתנים פה בגיל 24, זה לא הימים שאני התחתנתי.
<רועי אזולאי: לא חייבים להסכים.
<רועי אזולאי: זה לא מחלה, אבל קשה מאוד להיות אימא ולהיות מדריכת פנימייה, חד וחלק.
<רועי אזולאי: תראה לי מישהי שעשתה את זה.
יפעת שאשא ביטון: לא כולן אימהות בגיל 23 - 24.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו משאירים לאנשים את האפשרות - - -
<רועי אזולאי: אבל מתי היא תתחיל את ההכשרה אם היא השתחררה בגיל 21 והיא טסה לחו"ל שנה?
<רועי אזולאי: מתי את רוצה שהיא תתחיל את ההכשרה?
<רועי אזולאי: בגיל 22 - 23.
יפעת שאשא ביטון: בקיצור, יצרת פה תבנית חיים של כולם במדינת ישראל: צבא, טיול, חתונה.
יפעת שאשא ביטון: אני גם שברתי לך את ה- - -
<רועי אזולאי: לא, אבל באחוזים רבים.
<רועי אזולאי: אני לא עשיתי טיול לחו"ל.
יפעת שאשא ביטון: אחר כך את שם, ואני אצטרך לנעול את הדיון כי אנחנו כבר אחרי הזמן.
<שרית פרנקוביץ-אלנבוגן: בוקר טוב, שמי שרית ואני חוקרת במכון ברוקדייל בירושלים.
<שרית פרנקוביץ-אלנבוגן: מכון ברוקדייל זה מכון למחקר חברתי יישומי.
<שרית פרנקוביץ-אלנבוגן: ממש ממש בימים אלה אנחנו עושים מחקר מאוד מאוד מקיף על מדריכי פנימיות.
<שרית פרנקוביץ-אלנבוגן: המחקר הוזמן על-ידי משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
<שרית פרנקוביץ-אלנבוגן: כל הסוגיות שהעליתם כאן, הקליטה והמיון וההדרכה וההכשרה והמוטיבציה, את כל הנושאים האלה אנחנו נבדוק במחקר.
<שרית פרנקוביץ-אלנבוגן: אנחנו נראיין מדריכים, נקיים קבוצת מיקוד עם מדריכים, נראיין ראיונות עומק מנהלי פנימיות, וגם סקר בקרב כל 180 מנהלי הפנימיות.
<שרית פרנקוביץ-אלנבוגן: אנחנו מאוד מאוד נשמח להעביר אליכם את ממצאי המחקר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יותר מנשמח.
<קריאות: של הרווחה.
<שרית פרנקוביץ-אלנבוגן: כן, אמרתי - של הרווחה, בהזמנה של משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
<קריאה: מתי הוא מסתיים?
<שרית פרנקוביץ-אלנבוגן: בערך בעוד חצי שנה, תשעה חודשים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אנחנו יותר מנשמח לקבל אותו, ואפילו לקיים דיון בעקבות המחקר כדי שנוכל ללמוד ממנו.
יפעת שאשא ביטון: ואגב, אתה רואה?
יפעת שאשא ביטון: יש נקודות אור.
יפעת שאשא ביטון: זה שמשרד הרווחה מבקש דבר כזה זה אומר שאנחנו נמצאים במסלול ויש פה מי שמבין שזו סוגיה שצריך להתייחס אליה.
יפעת שאשא ביטון: את רוצה במשפט כי אני צריכה לסכם את הדיון?
<אורית שרביט: שמי אורית שרביט, אני מנהלת את פנימיית "בית מזור" בערד.
<אורית שרביט: שמענו פה הרבה מאוד דברים.
<אורית שרביט: אני חייבת להגיד שאני לא מסכימה, רועי, עם מה שאתה אמרת.
יפעת שאשא ביטון: פתחת חזית עם אנשים.
<אורית שרביט: כן.
<אורית שרביט: אני לא חשבתי שאני אדבר אבל רועי גרם לי לדבר.
<אורית שרביט: אצלי במשפחתונים יש זוגות של הורי בית והם ממש לא בנות 20 ולא 21, והן בוגרות ומבוגרות, וחלקן עם ילדים.
<אורית שרביט: אני חושבת שזה מבורך לדבר על הכשרה לפני, אבל אני מאוד מסכימה עם מה שיואב אמר.
<אורית שרביט: מה שלפני הוא חשוב, הוא הבסיס, הוא היסודות, אבל מה קורה כשהם כבר נמצאים אצלנו.
<אורית שרביט: זה נכון שברמה פורמלית עובד סוציאלי יושב להדרכה מסודרת שעה, שעתיים, שלוש בשבוע, וזה נכון שיש בכל פנימייה איזשהו מערך של השתלמויות והכשרה.
<אורית שרביט: אבל אני חושבת שההכלה הרגשית היא בלתי פוסקת.
<אורית שרביט: אם אין את ההכלה הרגשית הם לא יישארו, גם אם הם עברו הכשרה והשתלמויות ולימודים לפני.
יפעת שאשא ביטון: זה התמיכה והליווי שדיברנו עליהם.
<אורית שרביט: המודל שאני רואה, אני רואה בבושקה של הכלה שבפנים זה הילד ואחד מכיל את השני.
<אורית שרביט: לא רק מדריכים צריכים הכלה בפנימיות, גם מנהלים צריכים הכלה, ועוד הרבה אנשים שעובדים בפנימייה.
<אורית שרביט: נכון שהיום אנחנו שמים את הזרקור על המדריכים.
<אורית שרביט: אני מאוד מברכת על העניין הזה כי בעיניי הנושא של ההדרכה זה חלק בתוך כל הדבר הגדול הזה שנקרא הסידור החוץ-ביתי.
יפעת שאשא ביטון: אדוני, היתה לך נציגה טובה
<תומר גולדפרב: אין בעיה, אני אוותר.
יפעת שאשא ביטון: לא, קדימה.
<תומר גולדפרב: לי קוראים תומר גולדפרב, אני מנהל את כפר הנוער "עתיד יוענה ז'בוטינסקי", באר יעקב.
<תומר גולדפרב: אני אגיד רק שני דברים.
<תומר גולדפרב: אני רוצה להתייחס רק לסוגיה של השכר של המדריכים.
<תומר גולדפרב: עכשיו מתחילה עונת הציד.
<תומר גולדפרב: כל מנהלי הכפרים ומנהלי הפנימיות מתחילים לחפש מדריכים.
<תומר גולדפרב: זו משימה שקשה מאוד להביא אנשים באמת איכותיים כי אנשים פשוט לא באים בגלל העניין של השכר.
<תומר גולדפרב: זה נופל בסוף על העניין של השכר - זה אחד.
<תומר גולדפרב: שתיים, המדריכים בכפר מודעים לכל מה שקורה בעולם השכר של המורים.
<תומר גולדפרב: הדבר היפה בכפר הנוער זה שיש את התמהיל הזה שעובדת מערכת משולבת של: משק חקלאים, פנימייה עם בית ספר, ואין מה לעשות.
<תומר גולדפרב: הם נחשפים והם יודעים שהמורים מרוויחים פי 3 מהם.
<תומר גולדפרב: כשאתה רוצה לייצר מצב מאוזן – זה נכון שזה לא נכון לגבי מורי בתחילת דרכו, אבל המורים שצוברים קצת ותק כבר נמצאים במקום אחר לגמרי.
<תומר גולדפרב: חוסר האיזון הזה שנוצר הוא הזוי.
<תומר גולדפרב: זה מייצר קושי להביא אנשים טובים.
<תומר גולדפרב: אין מה לעשות, הנקודה של השכר היא מהותית ודחופה.
<רון פרייזלר: קודם כל לפרוטוקול.
<רון פרייזלר: אנחנו בעיצומם של מגעים מתקדמים להקמת כפר נוער ערבי, לא במזרח ירושלים אבל כפר נוער ערבי - משהו מאוד מתקדם שעתיד להיפתח באחד בספטמבר.
יפעת שאשא ביטון: הוא יקלוט מכל הארץ?
<רון פרייזלר: מענה יותר אזורי במועצה אזורית - - - דווקא על סשה, לפני שאת מסכמת, אני מסתכל עליה וזה מין חלום.
<רון פרייזלר: השאלה שאני שואל כרגע היא האם עכשיו כשנתחיל לייצר מצב של מחויבות להכשרה טרום כניסה לעבודה, האם סשה שעושה את עשייתה מדהימה תוכל לעבוד במערכת שלנו לפני שהיא הוכשרה?
<רון פרייזלר: כי המסלול שלה זה שהיא קודם כל עובדת ועכשיו היא מוכשרת במסלולים הראויים.
יפעת שאשא ביטון: אתה תשמע את התשובה בסיכום שלי.
<רון פרייזלר: האם היינו בעצם אמורים להפסיד אותה?
<רון פרייזלר: אני סתם שואל שאלה.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל, אני יכולה לענות לך היפותטית.
יפעת שאשא ביטון: מאוד יכול להיות שאם היא היתה רוצה אז היא היתה עוברת את ההכשרה ונכנסת כמו שכל מי שחולמת להיות מורה - - -
<רון פרייזלר: אז אחרי שלוש שנים היא כבר היתה אחות ב - - -
יפעת שאשא ביטון: יש הרבה בנות שחולמות להיות מורות והן עוברות את ההכשרה לפני שהן - - -
<רון פרייזלר: אני שואל.
<רון פרייזלר: דנו בבעיה, לכן אני מעלה אותה כסוגיה.
יפעת שאשא ביטון: אני אשיב.
יפעת שאשא ביטון: זה חלק מההתייחסות שלי בסיכום, אתה תקבל גם את התשובה אף על פי שאני חושבת שהדברים לא צריכים להיות בסתירה.
יפעת שאשא ביטון: הדוגמא שנתתי על הוראה היא דוגמא קלאסית.
יפעת שאשא ביטון: כל הבנות שמשחקות עם הלוח והטוש ויודעים שכשהן תגדלנה הן תהיינה מורות, אז גם כאן מי שרוצה להיות מדריכה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים להפוך את זה למשהו שהוא נחשק באמת, אנחנו צריכים לתת מעמד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לתת מעמד לדבר הזה שנקרא מדריך בפנימייה.
יפעת שאשא ביטון: והיום, אתה אמרת את זה גם בדברים שלך, זה נטול מעמד.
יפעת שאשא ביטון: אתה נמצא בתוך איזושהי מסגרת שיש בה הרבה מאוד מעמדות כשהמעמד הנחות ביותר זה המדריך, ולא כי הם לא עושים עבודה מספיק טובה.
יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים הם עושים גם את העבודה הקשה ביותר.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא שאנחנו באמת צריכים להגדיר מעמד של מדריך בפנימיות נוער, וזה לא משנה עכשיו של משרד החינוך או משרד הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: כל מה שאני אומר מתייחס בעצם לכל המסגרות של הפנימיות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהסיפור של מדריכים וכוח-אדם בתוך הפנימיות צריך גם הוא להיות מודולרי, ואתה אמרת זה קודם כשהתייחסת לנושא של מורות חיילות ולש"שינים, ויכול להיות שגם לצעירים נוספים שנכנסים למערכת.
יפעת שאשא ביטון: צריך ליצור איזשהו מדרג שבו יש לנו גם את הצעירים האנרגטיים שאנחנו יכולים לקלוט ויכולים להיות כחלק מקבוצת השבים וככה להוות אוזן קשבת לצד מדריכים שמקבלים הכשרה, לצד הורים שמלווים בעצם את קבוצות הילדים וצריכים גם הם לקבל ליווי והכשרה, ליווי ותמיכה, יותר נכון והכלה.
יפעת שאשא ביטון: התחושה שלי שהכל בנוי שטוח, כאלו יש מדרג אחד שכולו צבוע באותו צבע ואין באמת איזושהי בנייה אמיתית של המערך הזה שנקרא כוח-אדם בתוך הפנימיות חוץ מזה שיש מנהל מדריכים והזוגות שמלווים את המשפחות והעובדים הסוציאליים וכו'.
יפעת שאשא ביטון: רוב כוח-האדם הוא לא מוכשר, נכון?
יפעת שאשא ביטון: דליה, ממה שאני הבנתי ממך.
יפעת שאשא ביטון: אני לא חוטאת לאמת, נכון?
יפעת שאשא ביטון: לא מוכשר ברמות שהיינו רוצים.
יפעת שאשא ביטון: הוא מקבל השתלמויות, לא מוכשר ברמות.
יפעת שאשא ביטון: מה שאני מציעה זה דבר כזה, ואני מציעה את זה כדי שנהיה פרקטיים.
יפעת שאשא ביטון: אני מציעה שתשבו, אפילו משרד החינוך בנפרד ומשרד הרווחה בנפרד, כדי שבאמת תהיה אפשרות להתייחס לכל אחד מהמודלים של הפנימיות.
יפעת שאשא ביטון: תשבו על מנת לבנות את דמות המדריך, ובכלל את מערך כוח-האדם שאנחנו רוצים לראות בפנימיות, ולהבין כמה כוח-אדם אנחנו צריכים ברמה של אנשים צעירים שנכנסים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לוקחים מהם את האנרגיות אבל הם לא נשארים לבד במערכת כי הם חלק מצוות של אנשים שעברו הכשרה לפני שהם נכנסו לפנימייה ולהם יש את הכלים ואת כל מה שצריך כדי ללוות ולתמוך בילדים.
יפעת שאשא ביטון: תבנו את דמות המדריך שאנחנו רוצים, מה אופי ההכשרה שאנחנו רוצים לתת לו.
יפעת שאשא ביטון: אגב, זו לא חייבת להיות הכשרה ייעודית.
יפעת שאשא ביטון: אתה הצגת פה שכבר יש תוכנית וכו'.
יפעת שאשא ביטון: עובדים סוציאליים, אנשים שלומדים לתואר ראשון בחינוך - זאת אומרת, יש הרבה מאוד מקצועות שנלמדים היום שיכולים לסייע להם, ואז הם נכנסים לתוך המסגרת.
יפעת שאשא ביטון: אמרתם שבכל מקרה הם נכנסים למים, נכון?
יפעת שאשא ביטון: זורקים אותם למים?
יפעת שאשא ביטון: ושם הם מקבלים בעצם את האדפטציה לאותה מסגרת שבה הם נמצאים ומקבלים את הכלים, כמו מורים.
יפעת שאשא ביטון: מורים לא למדו תואר ראשון והוראה, נכנסו למערכת וזה נגמר.
יפעת שאשא ביטון: הם כל הזמן צריכים לעבור השתלמויות וריענון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבנה את המעמד של מדריך בפנימיות נוער, תתרגמו את זה לכסף.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתכנס כאן ונראה מה הדרישות, מה אנחנו רוצים להשיג, כדי שנדע על מה אנחנו רוצים להילחם.
יפעת שאשא ביטון: ואז יואב יחליט אם אנחנו יוצאים לזה בחקיקה או אם כבר המשרדים מספיק בשלים כדי לקדם את זה בעצמם.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו מחקר שנתבקש פה ויכול להיות שזה כבר כמה צעדים בראשית הדרך.
יפעת שאשא ביטון: אבל בואו, קודם, כל נבין מה אנחנו רוצים.
יפעת שאשא ביטון: כי אתם צודקים, אין שחור לבן.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יכולה לסכם את הדיון ולהגיד לכם: חברים, מהיום צריך שכל המדריכים עוברים הכשרה, ועוברים הכשרה מסוג כזה - זה לא.
יפעת שאשא ביטון: בואו ננסה לבנות את זה מקצועית, מתוך ראייה של השטח.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים להבין שאין דבר כזה שמי שמקבל את הילדים שלנו בשטח באופן גורף כמו שקורה היום, הם אנשים שלא מקבלים את הכלים הבסיסיים כדי להתמודד איתם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נסכם שיהיו צוותים מקצועיים בכל אחד מהמשרדים, שלושה חודשים-ארבעה חודשים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים חודשיים פגרה, יש אחר כך חגים.
יפעת שאשא ביטון: בואו נסכם שבתחילת המושב הבא.
יפעת שאשא ביטון: עד תחילת המושב הבא זה fair enough לכולם?
יפעת שאשא ביטון: המושב הבא הוא אחרי סוכות.
יפעת שאשא ביטון: המושב הזה זה הוא קצר, יש בו חודשיים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא רציני.
<קריאה: כי יש לנו את המחקר שביקשנו, ויש כמה ניירות עמדה שכבר קיימים.
יפעת שאשא ביטון: האם אנחנו רוצים לחכות תשעה חודשים?
יפעת שאשא ביטון: בואו נבנה שלד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר יודעים שאנחנו רוצים הכשרה, אנחנו יודעים שאנחנו לא מחייבים הכשרה לכולם.
<קריאה: בסיס הנתונים שלנו אמור לשבת על ממצאי מחקר.
יפעת שאשא ביטון: נחכה למחקר, אבל אני אומרת שבבטן קשה לי רק לחכות למחקר.
יפעת שאשא ביטון: כבר ברור לנו שאנחנו צריכים לבנות תמהיל כלשהו של איזה בסיס צוות אנחנו רוצים בכל אחת מהפנימיות.
<קריאה: למה שלא יהיה שיתוף פעולה בין שני המשרדים?
<קריאה: אני לא מבינה למה מדברים על שני משרדים - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בכל מקרה נעשה את החיבורים כאן.
יפעת שאשא ביטון: אבל יש לנו פנימיות פוסט אשפוזיות ויש פנימיות של ילדים שלא הוצאו מהבית.
יפעת שאשא ביטון: גם בתוך פנימיות החינוך אנחנו יודעים שיש סוגים שונים של פנימיות.
יפעת שאשא ביטון: אין שחור לבן, אני לא אהיה עכשיו ככה פופוליסטית ואגיד לכם: תקשיבו, צריך א', ב', ג'.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים לשבת ולראות את התמהיל הנכון לכל אחת מהמסגרות, אבל צריך לקבוע אותו וצריך שיהיו סטנדרטים שאנחנו נוכל ללכת לאורם.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהמחקר יוכל לסייע בסוף כדי להבין מה אנחנו באמת רוצים ובאיזה היקפים לגבי כל דבר.
יפעת שאשא ביטון: בואו נסכם שעד תחילת המושב הבא זה מספיק זמן לשבת ולבנות מודל של תמהיל כוח-האדם שאנחנו רוצים בתוך פנימיות הנוער, ואחר כך בעקבות המחקר אנחנו נעשה פגישה נוספת ונראה איזה אופי של הכשרה ואיך אנחנו בונים את זה.
יפעת שאשא ביטון: מבחינה מקצועית זה מקובל?
<ירון בראון: נאמר לי פה משהו שאני חושב ששווה גם לדבר עליו בהקשר הזה וזה בהקשר של עבודה מועדפת של חבר'ה צעירים ואיכותיים.
<ירון בראון: חובה לקדם את הנושא הזה של עבודה מועדפת.
<ירון בראון: בזה לא צריך לחכות לכל הדברים האחרים.
יפעת שאשא ביטון: אני אתייחס בהמלצות.
יפעת שאשא ביטון: חוץ מהסיפור של כל אחד מהמשרדים או שניכם ביחד שתיבנו את תמהיל כוח-האדם אני אתייחס לנושא של מורות חיילות שעלה כאן, ואנחנו נוציא דרישה שלא יפגעו בזה, אלא להיפך - שיחזקו את זה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר על עבודה מועדפת, ואם צריך אז אנחנו ננסה לקדם בחקיקה למרות שהם לא מתים על זה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו ננסה לקדם את זה באיזשהו ערוץ.
יפעת שאשא ביטון: וכמובן את הנושא של הש"שינים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אנחנו ננסה לתת את כוח החיזוק דרך הצעירים עם איזשהו פוקוס על הפנימיות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, הישיבה נעולה.
יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, ברשותכם, אני פותחת את ישיבת הוועדה בנושא: חרמות ונידויים חברתיים בקרב ילדים ובני-נוער במסגרות החינוכיות ובמרחב הווירטואלי.
יפעת שאשא ביטון: המטרה של הדיון היום היא לבדוק או לבחון בעצם איך מתמודדת מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: הדיון בעצם יעסוק בהתמודדות של מוסדות החינוך, הצוותים החינוכיים, עם תופעה של חרמות ונידוי חברתי בתוך בית-הספר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים היום שהרבה מאוד מהחרמות האלה מתחילים במרחב הווירטואלי, אפילו לא בשטח בית-הספר, זה יכול גם להתחיל אחר הצוהריים.
יפעת שאשא ביטון: אבל שום דבר לא מנותק ועומד בפני עצמו, אלא אנחנו יודעים שאלה תהליכים שאחר כך נמשכים ולוקחים את עצמם גם אל תוך הסביבה החינוכית בבית-הספר.
יפעת שאשא ביטון: לצערנו הרב, אנחנו יודעים היום שהגיל אפילו הולך ויורד בכל הנושא של חרמות ונידוי חברתי, זה מאוד זמין לילדים גם בהקשר שזה נמצא אצלם בכף היד בפלאפון, במכשיר הנייד שלהם, ואנחנו יודעים שגם הגיל שבו מחזיקים נייד הולך וקטן.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אנחנו מתמודדים עם תופעה כבר מגיל מאוד מאוד צעיר.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שהנושא של הרשת הוא נושא מאוד בוער, וכולם נמצאים בתוכו, אבל אני מאוד מבקשת, once יש לנו את הבריונות ברשת, יש לנו את הנידוי דרך הכלי הזה שנקרא אינטרנט או פייסבוק או ווטסאפ או כל רשת חברתית אחרת שהילדים משתמשים בה, אבל בסוף בסוף אנחנו צריכים להתמודד עם זה במציאות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים להתמודד עם זה בכיתה, אנחנו צריכים להתמודד עם זה בחצר בית-הספר, והשאלה שעולה כאן היא איך אנחנו באמת עושים את זה.
יפעת שאשא ביטון: אז אלי מגיעים הרבה מאוד מקרים שבהם לא תמיד מצליחים להתמודד, או שזה אולי קצת עדין, ואני אומר: לא מצליחים להתמודד.
יפעת שאשא ביטון: התחושה היא שלפעמים למערכת אין באמת את הכלים שבהם היא יכולה להשתמש כדי להוריד חרם מסדר-היום ולגרום באמת לתחושה של מקובלות ורצייה חברתית בקרב כל התלמידים.
יפעת שאשא ביטון: אבל בחרתי היום דווקא במקומות שכן מצליחים כדי שיהיה אפשר אולי לתת מודלים למסגרות אחרות, כדי שיהיה אפשר להראות שאפשר להתמודד עם כל הסוגיה של חרם, ובשביל זה אתם כאן.
יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה, ראשית, להודות לכולם על הנכונות להגיע ולהשתתף ולחלוק יחד אתנו.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אקריא לפרוטוקול, למקרה שאנחנו נזכיר שמות, משהו שהוא נדרש מבחינה משפטית, ואנחנו נפתח את השיח.
יפעת שאשא ביטון: אז אני קובעת, כי לפי סעיף 120 לתקנון, "ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול ככל שהדבר יידרש כדי להגן על עניינם של קטינים או ככל שהדבר יידרש לבקשת מי שהשתתף בישיבה אם העמדת הפרוטוקול לעיון הציבור עשויה לגרום לו או לזולתו נזק".
יפעת שאשא ביטון: נעשה את הדיון היום קצת הפוך, נתחיל דווקא עם הנציגים של מוסדות החינוך שנמצאים כאן, ואחר כך ניגש למשרדים ששותפים לדיון, ונפתח עם הפורום למצוינות חברתית לתלמידי י' עד י"ב, מציגה את זה הילה סגל ממשרד החינוך שפ"י.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתחיל דווקא עם מוסדות החינוך, אנחנו רוצים לדבר עם מוסדות החינוך, אנחנו רוצים לראות מה יש בשטח, ואחר כך נוכל לנהל דיון מקצועי יחד עם הנציגים של משרד החינוך.
<הילה סגל: אני יכולה לדלג על החלק שלי ושהם יתחילו, כי המצגת שלי היא ברצף עם מוסדות החינוך שהגיעו.
יפעת שאשא ביטון: אם כבר בניתם את זה בצורה כזו אז נתחיל עם הילה סגל ממשרד החינוך, משפ"י, מנהלת היחידה לאקלים מיטבי וצמצום.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, נשמע אתכם, אחר כך מקסימום נשמע את המוסדות, ונחזור חזרה למשרד החינוך, בבקשה.
<הילה סגל: יש פה באמת איזה רגע מרגש, כי הגיעו לכאן נציגים מבתי-ספר מרמת-הגולן, מטבריה, מראש-פינה, מבאר-שבע, מקריית-אונו ומפתח-תקווה, אז יש כאן הזדמנות לראות מודלים שונים.
<הילה סגל: אתחיל בכמה אמירות של מה המשרד עושה כמשרד, ואפשר יהיה לראות איך כל בית-ספר וכל עיר עשו מזה דברים משלהם.
<הילה סגל: אבל אחד הדברים שהמשרד עושה, הוא מגדיר בחוזר מנכ"ל את כל הנושא של דחייה חברתית ושל חרם כאלימות חמורה, יש לזה משמעויות בהתנהלות, יש לזה משמעויות בהרתעה.
<הילה סגל: יש פה נתונים של המיצ"ב של שני מדדים עיקריים, שאחד מהם זה קורבנות לאירועי אלימות.
<הילה סגל: תכף נראה את הנתונים שיש ברמה הארצית על דחייה חברתית ושל חרם.
<הילה סגל: תוכניות מניעה שפותחו, שאני אשמח גם לתת ליו"ר הוועדה לראות, והכשרות שנעשות ליועצים חינוכיים ולצוותים חינוכיים.
<הילה סגל: נעבור בקצרה.
<הילה סגל: זה מדד שמסכם יחסים חיוביים בין תלמידים לחברים שלהם בכיתה.
<הילה סגל: שואלים את הילדים במסגרת המיצ"ב חמש שאלות – אפשר לראות אותן כאן, אני לא אכביר – אלו הנתונים הארציים, אולי הנתונים המשמחים שהם יחסית גבוהים.
<הילה סגל: אבל אם נלך ספציפית לשאלות שנשאלות במעורבות בקורבנות באירועי אלימות, יש כאן מדד שלם של מעורבות באירועי אלימות.
<הילה סגל: אפשר לראות מצד ימין של הגרפים, כשאנחנו שואלים את הילדים האם תלמיד הפיץ עליך שמועות?
<הילה סגל: האם הטילו עליך חרם?
<הילה סגל: וצריך לדעת שכשבית-ספר נשאל על זה בצורה שיטתית במיצ"ב, באופן קבוע יש כאן מסר מאוד ברור שזה נושא שצריך להיות מטופל.
<הילה סגל: אפשר לראות את הנתונים שבהחלט דורשים עבודה.
<הילה סגל: אני לא אכנס אליהם.
<הילה סגל: אלה תוכניות שהיום המשרד פיתח בתחום של דחייה חברתית, חלק מהתוכניות אלו תוכניות שנעשו בשיתוף עם גורמים נוספים.
<הילה סגל: ביקשת להיות ממוקדים, אז התוכניות ממש ממוקדות בסוגיה של דחייה חברתית, ובדרכי ההתמודדות שיש לבית-הספר כמערכת.
<הילה סגל: אפשר לראות כאן – ואני אגיד את זה רק במשפט, אנחנו מכירים את סוגיית התפקידים בקבוצה – ואחד הדברים שתראו כאן במודלים שבתי-הספר יציגו זה את הניסיון גם ללמד, להראות לילדים איך התפקידים האלה נראים, וגם איך אפשר לנוע לתפקידים חיוביים יותר.
<הילה סגל: וגם כשמסתכלים על ההתפלגות הזאת של התפקידים אפשר לראות שרוב הילדים, שחלק גדול מהילדים הם באופציה שיכולה להיות או כזאת שמחזקת את ההתנהגות הפוגעת או כזאת שמחזקת את הנפגע, ואיך מעודדים אותם לעשות את השינוי הזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים שיש יותר חיזוק של הפוגע מאשר של הנפגע, שזה צריך להדליק לנו אור אדום, כי גם המתעלמים בעיני נמצאים בתוך המקום שמחזק את ההתנהגות הזאת.
<הילה סגל: נכון, אלה הם נתונים ממחקר של סלמיוואלי, שבאמת מראה שזאת ההתפלגות הקיימת בקרב בני הגיל.
<הילה סגל: אנחנו רוצים ללמד את הילדים, אנחנו יודעים שמספיק שילד אחד יעמוד מנגד וזה יעשה הבדל, ועוד ילדים שיושבים על הגדר יוכלו להצטרף אליו.
<הילה סגל: אז בקצרה זה החלק שלי, אנחנו מייד עוברים לבתי-הספר.
<הילה סגל: ובית-הספר הראשון שנמצא אתנו זה בית-ספר "יעקב כהן" מקריית-אונו, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: רגע, ברשותך, רק כדי לסכם את החלק הראשון.
<הילה סגל: זה היה קצר.
יפעת שאשא ביטון: כן, וזה היה ממוקד ויופי.
יפעת שאשא ביטון: זה נכון שיש באמת תוכניות, ואני חושבת שהנתונים מראים את המקום שבו נמצאים הילדים בסיטואציה של חרם היום במציאות הנוכחית, ובה יש חיזוק בעצם של התופעה הזו ושל ההתנהגות הזו.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו צריכים לראות איפה אנחנו כמבוגרים, ותכף נשמע את זה כאן ממי שהגיע, איך אנחנו כמבוגרים נכנסים ומשנים את ה-balance הזה כדי שיהיה יותר מקום למי שנפגע ולמי שבעצם מגנה או דוחף החוצה, הצדה את אותה תופעה של חרם.
יפעת שאשא ביטון: נדבר כאן, ואני אחר כך אתן דוגמאות למקומות שבהם אנחנו כמבוגרים התנהלנו לא נכון או שהתעלמנו או שחיזקנו בלי שהתכוונו, רצינו לעשות משהו טוב, אבל לא שמנו לב שבהתנהגות הזו אנחנו בעצם מחזקים את מי שפוגע ומחלישים עוד יותר את מי שנפגע.
יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שנציף פה את הדברים, אז גם נוכל לתקן אותם.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, קריית-אונו.
<מיכל רוזנשיין: שלום לכולם, נעים מאוד, בוקר טוב.
<מיכל רוזנשיין: ברשותכם, אתם רואים כאן את התמונות הראשונות, ושמנו תמונות של חיוכים.
<מיכל רוזנשיין: החיוך הוא משהו שחשוב לנו שיהיה עד אחרון הילדים.
<מיכל רוזנשיין: אני רק רוצה לסבר את אוזניכם בכמה נתונים, כי אמרו שנמצאים כאן בתי-ספר מצליחים שמצליחים להגיע עד אחרון הילדים, עד אחרון המחייכים.
<מיכל רוזנשיין: אני רוצה להראות לכם את הנתון "אני אוהב להיות בבית-הספר" – 99% אוהבים; "טוב לי בבית-הספר" – 100% מהילדים טוב להם בתוך בית-הספר; יחסי קרבה ואכפתיות בין מורים לתלמידים, כמה זה חשוב, כי ילד שפגוע, אם אין לו כתובת ומבוגר ומישהו לפנות אליו זה משהו קריטי, שימו לב – 95% מתלמידי בית-הספר מרגישים שיש להם יחסי קרבה ואכפתיות עם צוות המורים.
<מיכל רוזנשיין: אבל זה לא מספיק רק עם המורים, צריך גם עם הילדים בינם לבין עצמם, יחסים חיוביים בין תלמידים בינם לבין עצמם – 97% מהילדים מרגישים טוב בבית-הספר בין החברים שלהם.
<מיכל רוזנשיין: כמובן שיש כאן את המדד הארצי שהנתון הבית-ספרי – 2% מבחינת קורבנות לעומת 11% בארצי.
<מיכל רוזנשיין: זאת אומרת, הנתונים מאוד גבוהים ואפשר לעשות את זה.
<מיכל רוזנשיין: אפשר לעשות את זה וזו המחויבות שלנו, אבל צריך לעבוד בזה, וצריך שיהיה אכפת, וצריך לראות את הילדים עד אחרון הילדים.
<מיכל רוזנשיין: ברשותכם, אני מבקשת שיועצת בית-הספר תספר איך בעצם מגיעים לנתונים האלה.
<סימה דהאן: שלום לכולם, הקמנו מרחבים מיוחדים חוץ כיתתיים שבהם מתנהלים כל מיני תהליכים חברתיים.
<סימה דהאן: למשל, מרחב "מתנה", זה מרחב שהקמנו השנה בהשראת תלמיד ששמו מתן, שזה תלמיד שהגיע אלינו בתחילת שנה, היו לו בעיות חברתיות קשות, החלטנו להעצים אותו.
<סימה דהאן: אמרנו שאנחנו לוקחים את זה ועושים עם זה משהו.
<סימה דהאן: הקמנו חדר על שמו, מתן מתנה, קראנו לזה "מרחב תנוח, תירגע, נשכח הכול".
<סימה דהאן: זה מרחב שיש בו אפשרות גם להירגע, גם לשחק, כמובן בליווי של איש צוות.
<סימה דהאן: הקמנו אותו בעזרת אנשי צוות, הורים, והילד עצמו מתן, שהוא היה יושב-ראש הוועדה שהקימה את המרחב הזה.
<סימה דהאן: אני חושבת שזה הקפיץ אותו מבחינת התפקידים.
<סימה דהאן: קודם דיברה הילה על התפקידים בחברה, אני חושבת שהוא עבר והפך ממקום של ילד שהיה על גבול הדחוי להיות ילד כמו ילד אחר, יש לו חברים, הוא משחק במרחב הזה יחד עם חברים אחרים, כמובן שתמיד בהנחיית איש צוות שנמצא שם.
יפעת שאשא ביטון: זה מרחב שפתוח כל הזמן?
יפעת שאשא ביטון: הוא זמין בהפסקות?
<סימה דהאן: הוא זמין כל הזמן, אבל תמיד צריכה להיות שם השגחה של איש צוות.
<סימה דהאן: מרחב נוסף שהקמנו זה מרחב חשיבה ורגש שיש בו שלושה חדרים.
<סימה דהאן: חדר אחד הוא חדר טיפול ובישול, זה חדר שמתקיימות בו סדנאות לילדים בעלי קשיים חברתיים – אגב, זה ממש מעוגן במערכת – שם פסיכולוגית בית-ספר נפגשת עם קבוצות שאנחנו בונות לה, קבוצות לתרגול מיומנויות חברתיות.
<מיכל רוזנשיין: הם מבשלים ומטפלים דרך זה במיומנויות חברתיות.
<סימה דהאן: זה טיפול תוך כדי בישול, וזה באמת על רקע חברתי.
<מיכל רוזנשיין: זה ממש מטבח.
<סימה דהאן: חדר נוסף זה חדר "גיבורי אל", גיבורי אל באל"ף, רואים שם את הצילום של החדר.
<מיכל רוזנשיין: עם סופרמן.
<סימה דהאן: אגב, זה בהשראת תוכנית "כולנו גיבורי אל", זו תוכנית של שפ"י שנלמדת במסגרת שיעור כישורי חיים.
<סימה דהאן: ילדים מגיעים לחדר הזה, קבוצות של ילדים, ועובדים בדיוק על הנושא הזה של חרמות, של תופעות בריוניות, איך אפשר למגר אותן, מה צריך לעשות, תפקיד העומדים מהצד, איך אנחנו לא שותקים.
<סימה דהאן: זה בעצם האל באל"ף, זה האל תעמוד מן הצד, אל תפגע, אל תשתוק, וכך אתה הופך להיות גיבור.
<סימה דהאן: זאת אומרת, הם יכולים להיות גיבורים בעצם בזה שהם מפתחים ערבות חברתית.
יפעת שאשא ביטון: והם צריכים להתנהג בהתנהגות מסוימת כדי שהם יהיו זכאים להיכנס לחדר הזה או שכל אחד יכול להגיע?
<מיכל רוזנשיין: זה שיעור במערכת.
<סימה דהאן: זה שיעור במערכת, אבל בחצאי כיתות.
<מיכל רוזנשיין: צריך לעבוד בזה, חייבים להיכנס לשגרות.
<מיכל רוזנשיין: גם הטיפול בבישול זו שעה במערכת, ילדים נכנסים.
מסעוד גנאים: מורי בית-הספר מנהלים את זה?
<מיכל רוזנשיין: כן.
<סימה דהאן: כן, מורים שעברו הכשרה.
<סימה דהאן: יש לנו מרחב נוסף שנקרא "חדר משחקי חשיבה" שזה גם חדר מיוחד – אין לנו פה את הצילום שלו – ששם ילדים מתרגלים מיומנויות משחק יחד עם מיומנויות חשיבה.
<סימה דהאן: שוב, בהדרכה של מורה שעברה השתלמות בנושא הזה.
<סימה דהאן: להמשיך?
<סימה דהאן: יש לנו הרבה דברים.
<סימה דהאן: אנחנו עושים הנחיה.
<סימה דהאן: הנחינו צוות, הצוות עבר הכשרה בנושא דחייה חברתית.
יפעת שאשא ביטון: דרך מי?
<סימה דהאן: פסיכולוגית ויועצות בית-ספר.
<סימה דהאן: הנחינו את הקבוצה, כמובן שהיה חיבור אישי, זה התחיל מחיבור אישי של סיפורים אישיים של מורות שכל אחת שיתפה מה היה המקום החברתי שלה שהיה בתקופת בית-הספר.
<סימה דהאן: דיברנו קצת על פרופיל אישיותי של ילד דחוי, איך אפשר לקדם אותו, איך אפשר לעזור לו, וכל מורה בעצם לקחה על עצמה, ובנינו איזושהי תוכנית של חיזוקים במסגרת הכיתה.
<סימה דהאן: איך אנחנו לוקחים את הילד ומעצימים אותו, איך אנחנו מעצימים התנהגויות פרו-חברתיות – שיתוף, עידוד, פרגון, מילה טובה.