GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: סיירתי בתל-השומר, במחלקה המיוחדת שמטפלת בילדים עם אלרגיות, וגם שם נאמר בצורה מאוד ברורה שהפתרון של סייעת, לא רק שהוא לא מענה מיטבי, הוא לא מענה נכון בכלל, כי גם אם נניח שהיא יודעת לתת את האפיפן ברגע שהילד נחשף או מתחיל להגיב, הרבה פעמים היא לא יודעת מה צריך להוציא מהגן או מה מותר לילד לאכול.
יפעת שאשא ביטון: הם לא מקבלים שום הדרכה מקצועית.
יפעת שאשא ביטון: ילדים שהם אלרגיים לסומסום והסייעת אומרת שאם יתנו לילד חלבה אז היא לא רואה שום בעיה כי זה לא סומסום – אז אנחנו מבינים שאנשים בכלל לא מבינים איך הם אמורים ליצור מניעה כלפי הילד.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה בפעם הקודמת, ואני מרגישה שאנחנו די ממחזרים את הדיון: במקומות אחרים בעולם יש פתרונות in-house.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שחלק מאנשי הצוות מקבלים הדרכה ייעודית כדי לטפל במקרים שבהם ילד מגיב.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שבמיוחד אצל ילדים רכים, לא מקבלים את כולם כשיודעים שהם אלרגיים למשהו.
יפעת שאשא ביטון: יש ילדים שמפתחים אלרגיה תוך כדי, אז מה קורה עם ילד אלרגי, אבל אחד לא ידע, ופתאום הוא מגיב בצורה חריגה לאיזשהו מזון?
יפעת שאשא ביטון: מי מטפל בו?
יפעת שאשא ביטון: הרי אין לו סייעת, הוא לא קיבל סייעת כי אף אחד לא ידע שהוא יכול להגיב לאיזשהו סוג של מזון.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם ילדים שאלרגיים לדברים אחרים, כמו לדבורים ועוד אין-סוף סוגי אלרגיות, ואף אחד לא ידע על זה?
יפעת שאשא ביטון: מי מטפל בילדים האלה אם הם מגיבים באותו רגע בגן או במעון?
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שאנחנו צריכים לחשוב על משהו שהוא הרבה יותר מקיף.
יפעת שאשא ביטון: הייתי בטוחה שאנחנו לוקחים שלושה חודשים ומביאים איזושהי תוכנית עבודה שבה אנחנו יודעים שאנחנו מכשירים צוותים בתוך המסגרות – יכול להיות שזה יהיה מישהו מתוך הצוות, יכול להיות שאלה צריכים להיות אנשים ייעודיים שצריך להכניס לתוך הצוות והם יודעים לתת מענה לכל מי שנמצא בסביבת המעון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים לצאת מהקופסה הזו.
יפעת שאשא ביטון: נאמר בוועדה לפני שלושה חודשים ונאמר לי גם בבית-החולים: הפתרון של סייעות אמור היה להיות פתרון זמני.
יפעת שאשא ביטון: הם יצאו לדרך כשהם אמרו שהם נותנים פתרון כזה עד שייבנו את המערך הנכון כדי לתת מענה לסיפור של ילדים זקוקי השגחה.
יפעת שאשא ביטון: במדינת ישראל כמו במדינת ישראל, כל מה שזמני הוא קבוע.
יפעת שאשא ביטון: עברו כל כך הרבה שנים, אנחנו שמים כל כך הרבה כסף, התקציבים רק הולכים וגדלים.
יפעת שאשא ביטון: אי-אפשר להגיד שמדינת ישראל מתנערת – 92 מיליון שקלים כל שנה.
יפעת שאשא ביטון: אי-אפשר לומר שמדינת ישראל מתנערת, אבל מדינת ישראל נותנת כסף על כלום, על השקט והביטחון, שאולי זה הרבה עבור ההורים, אבל בשורה התחתונה, כשקורה משהו, אנחנו יודעים שזה לא הפתרון היעיל.
יפעת שאשא ביטון: תיכף נשמע את משרד הבריאות ונשמע גורמים מקצועיים נוספים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שנתכנס לפתרון כזה ונראה איך אנחנו בונים מערך in-house בתוך המסגרות האלה.
יפעת שאשא ביטון: דרך אגב, בשולחן העגול שחלקכם יושבים גם בו לגבי מוסדות החינוך, כבר הבינו שהמענה צריך להיות תוך מערכתי ולא על-ידי לוויינים שמגיעים מבחוץ.
יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות, מירה, אתם רוצים להתייחס לסוגיה הזו?
<מרים גראשי כהן: לא הייתי בצוות הוועדה הבין-משרדי, אבל באופן כללי, ידוע לנו שהצמדת סייעת לכל ילד שיש לו אלרגיה היא דבר לא נכון, לא מקובל, אני חושבת שאפילו עושה עוול לילדים.
<מרים גראשי כהן: זה לא פתרון מערכתי.
<מרים גראשי כהן: אני רוצה להזכיר מקרה ששלחו לי ממד"א אתמול, על ילד בן שלוש שנים וחודשיים – אמנם ביית ולא במעון – שחטף אלרגיה, שהאמא אפילו לא ידעה שהוא אלרגי.
<מרים גראשי כהן: למזלנו, הכנסנו בכל האמבולנסים של מד"א – זה דבר חדש, שלא היה לפני כן – מזרקי אפיפן והצילו לו את החיים.
<מרים גראשי כהן: אבל האמא בכלל לא ידעה שהוא אלרגי.
<מרים גראשי כהן: מה היה קורה אם הילד הזה היה בגן או במעון ופתאום קורה מקרה, ולא יודעים בכלל שהוא אלרגי?
<מרים גראשי כהן: לכן אנחנו אומרים שהפתרון המערכתי הוא הפתרון הנכון, גם למקרים של ילדים שידועים למערכת, כי כמו שאתם אומרים, הסייעת לא נמצאת כל הזמן, לא בהיקף השעות המלא של שמונה שעות או יותר, לא כל יום, לא כל הזמן, ויש הרבה מאוד ילדים שעדיין לא יודעים שהם נמצאים בסכנת חיים.
<מרים גראשי כהן: לכן הפתרון חייב להיות מערכתי, על-ידי מזרק שנמצא בכל מעון, בכל מקום, ואין שום בעיה מבחינת האחריות, מבחינת הסמכות המקצועית.
<מרים גראשי כהן: מד"א יספרו – לכן הם נמצאים פה - על מקרים שהם הגיעו למעונות ומזריקים את זה ואין שום בעיה.
<מרים גראשי כהן: כלומר, הגננות הזריקו את זה, ועד שמד"א הגיע הילד כבר היה במצב בסדר גמור.
<מרים גראשי כהן: לכן הפתרון צריך להיות מערכתי.
<מרים גראשי כהן: אני רוצה לספר ברמה האישית: לגיסתי יש מעון פרטי.
<מרים גראשי כהן: יש לה ילד שהוא אלרגי, יש להם מזרק, היא יודעת לעשות את זה ואין להם שום סייעת צמודה.
<מרים גראשי כהן: זה הפתרון שהם יכולים לחיות, זה לא מפריע לגן, הגן מתפקד וזה מה שעושים.
<מרים גראשי כהן: לכן אנחנו חושבים שהפתרון הוא מערכתי; גם הדרכה לצוות – זה נכון, אבל לא צריך להיות איש בעל כישורים מיוחדים או סייעת שתהיה צמודה לכל ילד 24 שעות ביממה.
<מרים גראשי כהן: זה ילדים בריאים ולא צריך לתייג אותם.
<מרים גראשי כהן: התיוג שמצמידים להם מגיל אפס הוא לא נכון, זה לא בסדר.
<מרים גראשי כהן: פתרון מערכתי, כי הרבה מאוד ילדים בכלל לא יודעים שהם אלרגיים.
<מרים גראשי כהן: בצד המקצועי, משרד הבריאות נמצא לרשות
<מרים גראשי כהן: כם בסיוע, בכל ייעוץ שתרצו.
<מרים גראשי כהן: אנחנו עושים את זה עם משרד החינוך, נעשה גם אתכם, אבל צריך להסתכל על הפתרון ההוליסטי.
<מרים גראשי כהן: אני רוצה להדגיש: להזריק אפיפן זה לא פעולה רפואית.
<מרים גראשי כהן: בזמנו נתנו לכל מדינת ישראל אטרופין, לא עשו הכשרה לשמונה מיליון אנשים היו במדינת ישראל אז.
<מרים גראשי כהן: לא צריך את ההכשרה הזאת.
<מרים גראשי כהן: מה שלא היה אז, כשנתנו את האטרופין, זה מה שיש היום, שלכל אחד יש פלאפון ומוקד מד"א שמגבה.
<מרים גראשי כהן: אנחנו תמיד אומרים שבכל מקרה כזה, קודם כול להתקשר למד"א ומד"א כבר ינחה בדיוק אם צריך בכלל להזריק, מה לעשות וכו'.
<מרים גראשי כהן: עשו את זה באטרופין, וזה בדיוק אותו דבר.
<מרים גראשי כהן: זה צריך להיות הפתרון הנכון.
<רות דיין מדר: זה לדיון הבא בהצעת החוק.
<רות דיין מדר: זה לא הדיון.
<מרים גראשי כהן: אנחנו גם נהיה שם.
<מרים גראשי כהן: זה אותו דבר, הסוגיה לא שונה.
<רות דיין מדר: אז למה משרד הבריאות מתקצב את כל ילדי הגן ובתי-הספר בסייעות רפואיות - - -
<מרים גראשי כהן: אנחנו חושבים שזה לא נכון.
<רות דיין מדר: אז אני מבינה שיש לכם מדיניות שונות - - -
<מרים גראשי כהן: אנחנו חושבים - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מנהלים את הוויכוח.
<רות דיין מדר: אני מכירה את זה מ-2011, כשדובר על שישה מיליון - - -
<מרים גראשי כהן: היום אנחנו מדברים על 90 מיליון שקלים.
<רות דיין מדר: אז המערכת קצת התבלבלה.
<רות דיין מדר: גברתי יושבת הראש צודקת מאוד שהמערכת צריכה להכשיר את עצמה בתוך עצמה ולא לתת סייעות מקצועיות.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה בדיוק השיח שמתגבש.
<מרים גראשי כהן: זאת העמדה המקצועית.
<מרים גראשי כהן: את צודקת.
יפעת שאשא ביטון: מה שמירי מייצגת כאן זה שינוי של מדיניות שהולך ומתגבש, ואני מקווה שנצליח להטמיע את זה בסופו של דבר.
יפעת שאשא ביטון: מה שהיה ב-2011 היה ב-2011 והיה גם ב-2015, אבל בשנה האחרונה אנחנו מנהלים איזשהו שיח והמטרה שלנו בסופו של דבר – אני שמחה שגם בשולחן העגול המקביל שמתקיים עם ועדת החינוך מגיעים למסקנה - שהסייעות זה לא הדבר הנכון ואנחנו צריכים לתת פתרון תוך מערכתי.
יפעת שאשא ביטון: זה דברים של החודשים האחרונים.
<רות דיין מדר: הפתרון הרב מערכתי זה אחות בבית-ספר.
<מרים גראשי כהן: ממש לא.
יפעת שאשא ביטון: זה יכול להיות בכמה צורות.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא אומר שזה שחור או לבן ויש פתרון אחד ואין בלתו.
יפעת שאשא ביטון: בואו נשמור על סדר ועל תרבות דיבור, כדי שנוכל לשמוע את כולם ולהתייחס ברצינות לכולם.
יפעת שאשא ביטון: מירי, תודה על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה ואני רוצה שאת האמירה המאוד ברורה הזאת נדע להכניס כחלק ממדיניות וליישם.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, נציגת נעמ"ת.
<ריקי רוזמרין: התייחסתם פה למקרה שאנחנו לא יודעים ובאופן פתאומי מגלים שילד אלרגי.
<ריקי רוזמרין: יש לנו גם מקרים נוספים, שילד נופל ומקבל מכה בראש.
<ריקי רוזמרין: זאת אומרת, יש מקרים נוספים שבהם הצוותים שלנו אמורים להתמודד עם מצבים פתאומיים.
<ריקי רוזמרין: לכן אני חושבת שכדאי לעשות את ההפרדה בין המקרים הפתאומיים, שאליהם אין לנו ברירה אלא להתאים את עצמנו, לבין המקרים הקבועים.
<ריקי רוזמרין: היום כ-7% מהילדים שנמצאים אצלנו הם ילדים עם אלרגיות.
<ריקי רוזמרין: אני מאוד מקווה שהדיון הזה לא הולך לכיוון של לשים נטל נוסף על הצוותים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: עוד פעם הגענו לנטל הנוסף?
<ריקי רוזמרין: הנטל הנוסף שאתם אומרים: להוציא סייעות, לתת מענה הוליסטי, אין צורך בפתרון.
<מרים גראשי כהן: מדובר בהכשרה - - -
<ריקי רוזמרין: להכשיר את מי?
<מרים גראשי כהן: את הצוות שמטפל בילדים.
<ריקי רוזמרין: לנו יש בכיתת תינוקות מטפלת אחת על כל שישה תינוקות.
<ריקי רוזמרין: אם תינוק אלרגי לחלב, אז תארו לעצמכם מה קורה: ילד פולט, תינוקות שותים חלב כל היום.
<ריקי רוזמרין: הילד נוגע, מכניס לפה, יש שאריות על צעצועים.
<ריקי רוזמרין: בכיתות הבוגרים יש לנו מטפלת אחת על כל 11 ילדים.
<ריקי רוזמרין: המטפלות שלנו, ברובן, לצערי הרב, לא תמיד מסוגלות לתת את המענה הזה.
<ריקי רוזמרין: הן מטפלות שלפעמים נמצאות בשלב הנמוך יותר ואין להן את היכולות.
<ריקי רוזמרין: יש פה שתי בעיות: קודם כול, בואו נראה ונבין מי המטפלות שנמצאות במעונות, מי האוכלוסייה שנמצאת במעונות.
<ריקי רוזמרין: האם יש להן - - -
יפעת שאשא ביטון: קשה לי עם מה שאת אומרת.
יפעת שאשא ביטון: קודם כול, אני מבינה שהתחלפתן, כי בדיון הקודם היתה נציגה אחרת של נעמ"ת, שדיברה אחרת לגמרי.
<ריקי רוזמרין: אני מדברת על הצד הרפואי.
יפעת שאשא ביטון: היתה כאן נציגת נעמ"ת שאמרה: אנחנו בנעמ"ת הלכנו על הפתרון הכולל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כן מאמינים שהצוותים צריכים לקבל הכשרה ואנחנו מכשירים את המטפלות כדי שידעו לתת מענה אם, חלילה, קורה משהו.
יפעת שאשא ביטון: ציירה לנו פה איזה ציור אוטופי, לא משנה שיומיים אחר כך קיבלתי טלפון ראשון ואחר כך קיבלתי טלפונים נוספים על ילדים שבכלל לא מוכנים לקבל אותם למעונות נעמ"ת אם הם ילדים אלרגיים, וכל הבועה שהיתה כאן התפוצצה.
יפעת שאשא ביטון: אבל עכשיו את אומרת משהו שהוא יותר חמור, שלא קשור לנושא.
יפעת שאשא ביטון: רק אציף אותו, ואני מקווה שתחזרו בכם קצת.
יפעת שאשא ביטון: את אומרת שאנחנו בכלל לא יודעים מי הן המטפלות שמטפלות בילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שמים שם ילדים רכים; איזה חומר של מטפלות יש שם?
<ריקי רוזמרין: סליחה, אנחנו מדברים כאן על אחריות רפואית.
<ריקי רוזמרין: הצוותים שלנו מקבלים הכשרה של עזרה ראשונה, כשאנחנו מקבלים ילד אלרגי אנחנו נותנים הדרכה לצוות, אם זה מעמותת יה"ל - - -
<קריאה: אתם חייבים לעשות עזרה ראשונה.
<ריקי רוזמרין: והם עושים.
<ריקי רוזמרין: הצוותים שלנו, כולם עוברים עזרה ראשונה, ובעזרה ראשונה ונכנסה הנחיה של אלרגיות.
<ריקי רוזמרין: עדיין, אני אומרת שוב: אנחנו מדברים כאן על עניין רפואי.
<ריקי רוזמרין: אנחנו מדברים כאן על זיהוי ובעיקר אנחנו מדברים על התקינה.
<ריקי רוזמרין: היום יש לנו שישה תינוקות על מטפלת אחת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכירים את התקינה.
יפעת שאשא ביטון: זה מופיע בפרוטוקול בכל פעם מחדש.
<ריקי רוזמרין: מה קורה עם תינוק שאלרגי לחלב?
<ריקי רוזמרין: אני רוצה להבין את זה.
<ריקי רוזמרין: מה קורה?
יפעת שאשא ביטון: ריקי, שניה.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של הזרקת אפיפן - מה עושה סייעת רפואית?
יפעת שאשא ביטון: בואו נגיד את זה פה על השולחן.
יפעת שאשא ביטון: במקרה הטוב היא מזריקה, במקרה הפחות טוב היא מתקשרת ומחכה שמישהו יבוא וייתן את המענה, כי לא כולן מזריקות.
יפעת שאשא ביטון: אז אין פה שום התערבות רפואית.
יפעת שאשא ביטון: זה לא כמו במקרים של ילדים סוכרתיים, שצריכים לקבל אינסולין כל X זמן במנות קצובות וצריך למדוד את הערכים שלהם, ששם זה סיפור אחר לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: כשאנחנו מדברים על ילדים אלרגיים, המקסימום הוא זריקת אפיפן, שאפשר לתת אותה גם על הבגדים.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך שום היערכות מיוחדת, כל אזרח יכול לעשות את זה, גם ברחוב.
יפעת שאשא ביטון: אם אתם מוכשרים לעזרה ראשונה, מאוד יכול להיות שגם זה צריך להיות חלק מהסיפור.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא אומר שזה בדיוק אותו צוות שנמצא שם היום.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שצריך לחשוב על תקינה, יכול להיות שצריך לחשוב אם אנחנו מכניסים אנשים נוספים לתוך המערך או אדם נוסף שיוכל לתת מענה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שתמיד צריך שיהיה יותר מבן אדם נוסף, כי אז עולה השאלה: אם הוא חולה, אז מי מטפל ומי נותן?
יפעת שאשא ביטון: ואם הסייעת לא מגיעה אז גם הילד לא מגיע?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, יש פה עוד הרבה דברים מסביב.
יפעת שאשא ביטון: אז אני מציעה לכולנו להיות קצת יותר פתוחים במחשבה.
יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר זה לא קורה בחצר האחורית, זה קורה אצלנו – בתוך המעון, בתוך הכיתה, ליד הילדים האחרים – ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו נותנים את המענה הכי נכון והכי טוב לילדים האלה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא אומר שיש לנו פתרונות, אנחנו נצטרך לגבש אותם.
<ריקי רוזמרין: האחריות המרבית ברוב שעות היום – תשע שעות של יום - היא אחריות שלנו.
<ריקי רוזמרין: אנחנו רוצים את הילדים האלה, אנחנו דואגים להם.
<ריקי רוזמרין: אנחנו מכירים במאת אחוזי האחריות שיש לנו כלפי הילדים האלה, אבל אנחנו רוצים לדעת שאנחנו שקטים ויש מענה הולם.
<ריקי רוזמרין: כרגע - - -
יפעת שאשא ביטון: סייעת זה מענה הולם?
<ריקי רוזמרין: בוודאי ששעתיים ביום זה מענה לגמרי לא הולם.
<ריקי רוזמרין: אני אומרת שוב: מה קורה בכיתת תינוקות?
יפעת שאשא ביטון: אתן לכולכם לדבר, אני מבטיחה.
יפעת שאשא ביטון: אתן את רשות הדיבור לחבר הכנסת ואחר כך אחזור ואתייחס גם לעניין המשפטי של הגנה עליכם מבחינת אחריות רפואית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שגם בזה אנחנו צריכים לטפל, אבל זה לא אומר שלא נהיה חלק מכל מערך שהוא.
<קריאה: רק שתדעי שאין מונח כזה "סייעת רפואית".
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת, אבל זה שם קוד.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חבר הכנסת בן צור.
יואב בן צור: תודה, גברתי היושבת בראש.
יואב בן צור: כסבא לילד אלרגי שנמצא במעון מגיל אפס עד שלוש, אני רוצה לומר לכם שחתני ובתי מוזמנים חדשות לבקרים לגן כי הילד מפתח איזשהן נטיות ואף אחד במעון שם לא יודע ולא מסוגל זריקה מכל סוג שהוא.
יואב בן צור: בתי עובדת במשרד העבודה והרווחה, ואני מקווה שמנכ"ל משרד העבודה והרווחה לא יפטר אותה בגלל היציאות התכופות שלה.
יואב בן צור: .. הילדים האלרגיים צריכים מענה, אולי לא כסייעת צמודה – מה שלא מאשרים, ואני יודע מהבקשות שהגישו בשביל נכדי ולא אושר לו, גם לא בערעור.
יואב בן צור: אבל יש סוג אחר של ילדים שאתם אי אפשר לשחק, ואלה הילדים הסוכרתיים.
יואב בן צור: לילדים מגיל שלוש עד תשע יש סייעות צמודות; מגיל תשע - המדינה מבינה שילד בן תשע כבר יודע למדוד לעצמו ולהזריק לעצמו.
יואב בן צור: אז אם ילד בן תשע יודע, למה מטפלות לא יכולות להזריק?
יואב בן צור: ילד בן תשע יודע להזריק לעצמו כמה פעמים ביום שצריך.
יואב בן צור: עם הילדים הסוכרתיים מגיל אפס עד שלוש אנחנו בבעיה קשה.
יואב בן צור: מדובר בסך הכול על כ-130 ילדים בכל הארץ שהם סוכרתיים מסוג 1 בגילאי אפס עד שלוש.
יואב בן צור: ההורים, ברגע שחרב עליהם עולמם כשנולד להם ילד וגילו את המחלה אצלו, הם הופכים להיות שבויים של הדבר הזה, כבולים.
יואב בן צור: האימהות לא יכולות לצאת לעבודה ומערכת שלמה נפגעת.
יואב בן צור: בגדול, זה לא הרבה כסף.
יואב בן צור: זה לא כזה תקציב גדול, אפשר להשיג אותו, מה גם שהמרכז לשלטון מקומי, שהיינו בשיחות אתו, מוכן לתת את חלקו בעניין.
יואב בן צור: אני חושב שזה דבר שאי אפשר להמשיך אתו בצורה הזאת כי הילדים האלה באמת לא יכולים בלי סייעת צמודה, וצריך לתת להם סייעת רפואית.
יואב בן צור: אתם יודעים איזו סכנת נפשות יכולה להיות בירידה של סוכר?
יואב בן צור: מה זה עלייה של סוכר?
יואב בן צור: ילד כזה יכול להגיע למוות.
יואב בן צור: לפחות בשמונה-תשע שעות שהילד יהיה במסגרת, אז ישחררו קצת את ההורים, ייתנו להם איזה אופק, שיוכלו לצאת לעבודה, שיוכלו להתחיל להיות.
יואב בן צור: ממילא אחרי שעות העבודה הם גם כבולים אליו בבית, גם יש להם קושי ביציאה.
יואב בן צור: זה גורם לכל המשפחה כולה להיכנס למערכת מאוד מסובכת, של משפחה שקשה לה לצאת לטייל, קשה לה לצאת לבלות וקשה לה לצאת לאירועים.
יואב בן צור: זה משהו שמתמודדים אתו יום-יום, רגע-רגע.
יואב בן צור: פעם אחת הם נפגעו, בואו ננסה לעזור להם לפחות בחלק מהיום.
יואב בן צור: דיברתי עם שר הבריאות, יש לו נכונות.
יואב בן צור: אני אוסף לו נתונים עכשיו, ואני מקווה שעם הנתונים שנאסוף ועם המשרדים שייתנו, עם המרכז לשלטון מקומי - ננסה לערב גם את משרד הפנים שייתן משהו וישפה את העיריות בנושא הזה – נצליח לעשות את זה.
יואב בן צור: אני מבקש שתיתנו את דעתכם.
יואב בן צור: אני לא בא לעשות הפרדה בין ילדים לילדים, לא בא לעשות הפרדה בין נפש לנפש ולהגיד שזה פחות נפגע וההוא יותר נפגע, אבל כולנו מכירים את הנושא הזה, שבו אני מתעסק עכשיו, של ילדים סוכרתיים.
יואב בן צור: הם פשוט בסכנת חיים אם לא תהיה להם סייעת רפואית.
יואב בן צור: רפואית.
יפעת שאשא ביטון: היום היא לא סייעת רפואית.
יואב בן צור: היום לא מאשרים סייעת רפואית.
יואב בן צור: אבל את יודעת מה, אפילו להעביר הכשרה מסוימת את הסייעות האלה בבית-חולים.
יואב בן צור: זו לא הכשרה ארוכה, זו הכשרה קצרה שיכולים להעביר והסייעות האלה תיתנה מענה לאותם ילדים.
יפעת שאשא ביטון: רק אעשה קצת סדר בנתונים: אנחנו מדברים על לידה עד גיל שלוש.
יפעת שאשא ביטון: לגבי סייעת רפואית – אנחנו יודעים שזה לא סייעת רפואית.
יפעת שאשא ביטון: כולם קוראים לה סייעת רפואית, יכול להיות שזה חלק מהדרך שלנו להרגיע את עצמנו, אבל היא ממש רחוקה מלהיות סייעת רפואית.
יפעת שאשא ביטון: דבר נוסף ששמעתי בתל השומר: למשרד הבריאות אסור להדריך את אותן סייעות.
יפעת שאשא ביטון: הרופאות והרופאים קיבלו הנחיה שאסור להם להדריך אותן.
יפעת שאשא ביטון: אז מה הם עושים?
יפעת שאשא ביטון: הם קוראים לסייעת יחד עם ההורים ומדריכים את ההורים בנוכחות הסייעת.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לכם את מה ששמעתי ממקור ראשון.
<רות דיין מדר: אבל יש חוזר מנכ"ל משרד הבריאות.
יפעת שאשא ביטון: את בסוף לא תדברי, כי את מדברת עם כולם.
יפעת שאשא ביטון: חבל, אני רוצה לשמוע את הדברים.
<רות דיין מדר: שנדע לפחות מה הדברים שקיימים.
יפעת שאשא ביטון: בשביל זה נדבר בצורה מסודרת.
<רות דיין מדר: יש חוזר מנכ"ל של משרד הבריאות.
<רות דיין מדר: חבל שמישהו מטעה אותך, תדעי את הדברים לאשורם שלא יטעו אותך.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת מהשטח.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שהרופאים אומרים, ואם השטח לא יודע את מה שמוטל עליו, אנחנו נמצאים בבעיה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא משנה מה יהיה כתוב ואיפה, אם הרופא יודע או חושב שאסור לו להנחות את הסייעת והוא צריך להנחות את ההורים בנוכחות הסייעת כדי שהיא תלמד משהו, אז אנחנו נמצאים בבעיה, ואנחנו פה כדי לתקן את הבעיות האלה.
יפעת שאשא ביטון: בואו נעשה את זה מסודר.
יפעת שאשא ביטון: רות דיין, מהמרכז לשלטון מקומי, בבקשה.
<אפרת טיש: לפני שהיא מתחילה, אני רוצה לדייק שבלידה עד שלוש לסייעות אסור לעשות שום פעולה פולשנית.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה חלק מהדיון, אז בואי נעשה את מסודר כי כל אחד רוצה רק להעיר משהו ובסוף אנחנו מפספסים את הדברים.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, רות.
<רות דיין מדר: אני מכירה את הסוגיה הזאת משנת 2009; פחות או יותר, מאז חוזר מנכ"ל משרד הבריאות ממשיך לדבר באותה שפה ושווה לקרוא אותו כדי להבין.
<רות דיין מדר: זה חוזר שמחייב כל סייעת רפואית, לפני שהיא ניגשת - - -
יפעת שאשא ביטון: הבעיה היא שהיא לא סייעת רפואית.
יפעת שאשא ביטון: זאת התקלה.
<רות דיין מדר: מלווה אישית, נכון.
<רות דיין מדר: היא נחשבת היד הארוכה של ההורה מבחינה משפטית, ולא של מערכת הבריאות.
<רות דיין מדר: אתחיל מההתחלה, כדי שיהיה לנו רצף היסטורי ונבין מה קרה פה.
<רות דיין מדר: בשנת 2011 סגן שר הבריאות ליצמן – היום שר הבריאות - פנה לארבעה שותפים וביקש מהם לתקצב את הילדים הנוספים – שזה ילדים אלרגיים וילדים עם סכרת נעורים - והיתה הערכה של 6 מיליון שקלים.
<רות דיין מדר: אמרו שתהיה סייעת רפואית, כמו שיש לילדים שצריך להאכיל אותם בזונדה, ילדים במצבים של אפילפסיה – ילדים במצבים מסכני חיים – נוסיף להם גם את האוכלוסייה הזאת.
<רות דיין מדר: האוכלוסייה הוערכה ב-6 מיליון שקלים.
<רות דיין מדר: דובר על זה ש-1.5 מיליון ייפול על משרד החינוך, 1.5 על משרד האוצר, 1.5 על משרד הבריאות ו-1.5 על הרשויות המקומיות.
<רות דיין מדר: היום אנחנו מדברים על תקציב של 80–90 מיליון שקל.
יפעת שאשא ביטון: 92.
<רות דיין מדר: אני חייבת לומר שאם היתה אחות בבית-ספר, חלק מהדברים שסייעות רפואיות עושות היום, אחות בית-ספר היתה יכולה לעשות את זה, כמו העניינים הסוכרתיים - בוודאי היתה לה הכשרה וכל הידע הנצבר - וגם דברים אחרים.
<רות דיין מדר: אנחנו פה יוצרים דבר לא ברור.
<רות דיין מדר: צריכה להיות סייעת שיושבת עם הילד שמונה שעות, חמש שעות ביום; אסור לה לעשות שום דבר, רק להתבונן על הילד.
<רות דיין מדר: זה לא מתכתב עם שום היגיון עם שום מדיניות.
<רות דיין מדר: אני שומעת את משרד הבריאות לראשונה היום, כנראה בזכות זה שהוא מקדם את הצעת החוק של הזרקות האפיפן, שאומר שאין צורך וכל אדם יכול לעשות את זה, ואז הוא מתחיל לדבר על מדיניות חדשה לגבי הסייעות.
<רות דיין מדר: יכול להיות שבאמת צריך לחשוב על מדיניות חדשה לגבי הסייעות הרפואיות.
<רות דיין מדר: אנחנו חושבים שזה נכון.
<רות דיין מדר: אנחנו חושבת שהלכנו רחוק מדי, ולא זאת המטרה שרצינו להשיג – שמירה והגנה על הילדים שלנו על-ידי איש מקצוע אמיתי.
<רות דיין מדר: אנחנו יודעים שהסייעות האלה, לא צריך שיהיו לה אפילו 12 שנות לימוד, אז זה לא שהיא מוכשרת הרבה יותר מהמטפלת שנמצאת במעון, אפילו המטפלת במעון - - -
<מלי אלעני: סליחה, הן עוברות הכשרה מקצועית לסוג 1 וסוג 2.
יפעת שאשא ביטון: היא מדברת על המלוות.
<רות דיין מדר: אני מדברת על כלל הסייעות - - -
<מלי אלעני: לא לזלזל - - -
יפעת שאשא ביטון: אגב, אנשי נעמ"ת, אנחנו לא זלזלנו בסייעות.
יפעת שאשא ביטון: זה מהצד שלכם נשמע: אתם לא יודעים על איזה חומר אתם מדברים.
<רות דיין מדר: בשורה התחתונה אנחנו אומרים שאם מדינת ישראל מחליטה שמגיל שלוש צריך לתת סייעת רפואית לילד אלרגני, זה חייב להתבטא מלידה; אם חושבים שלא – צריך לחשוב על כל המערכת מחדש ולראות איך נותנים מענה אמיתי לילדים, ובלי לפחד, כי אין ספק שמהלך כזה הוא מהלך מפחיד.
<רות דיין מדר: הוא יכול להיות מהלך של כמה שנים – של שנתיים, שלוש, ארבע – עד שהוא מסתיים, המהלך של הסייעות הרפואיות.
<רות דיין מדר: אבל אי ספק שצריך לתת מענה צריף לכל הילדים, לא משנה אם הוא בן חצי שנה או בכיתה ג'.
<רות דיין מדר: זה המסר שלי.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, רות.
יפעת שאשא ביטון: את מסכימה לרוב הדברים, אז אני מקווה שעכשיו את פחות כועסת.
יפעת שאשא ביטון: אפרת טיש מהאגודה לסכרת, בבקשה.
<אפרת טיש: תודה רבה על הייצוג ועל הדגשים המאוד משמעותיים של נושא הסייעות לילדים סוכרתיים.
<אפרת טיש: הטיפול היומיומי שונה לגמרי, זו לא השגחה.
<אפרת טיש: במהלך היום הסייעות צריכות לתת מענה רפואי – להזריק אינסולין, לבדוק את רמות הסוכר ובהתאם לזה לחשב.
<אפרת טיש: כל הטיפול מורכב.
<אפרת טיש: נכון שהוא אמר שיש ילדים עצמאים יותר ומזריקים לבד, אבל ילד בן תשע לא מקבל את ההחלטות הרפואיות כמה אינסולין להזריק.
<אפרת טיש: יש ילדים מדהימים שלומדים את הטיפול, ועדיין הם בקשר טלפוני מבית-הספר כמה להזריק, איך להזריק, עלה הסוכר או ירד הסוכר, כי אף אחד בבית-הספר לא יודע לתת מענה.
<אפרת טיש: הנושא של מענה מגיל לידה עד סוף התיכון הוא משמעותי, כי ביום אחד - - -
יפעת שאשא ביטון: את לא רוצה לראות ילד בן 17 מסתובב עם סייעת, נכון?
<אפרת טיש: בכלל לא, אבל אני אומרת שבבת-אחת אין כלום.
<אפרת טיש: אם יש ירידת סוכר קיצונית וצריך להזריק, חלילה, גלוקגון גם בבתי-הספר אין מי שנותן את החירום הזה, לא בשביל סייעת.
<אפרת טיש: בבת-אחת ילד נעשה עצמאי, אבל אין שום מבוגר נוסף שיכול לתת את המענה.
<אפרת טיש: אחזור לגילאי לידה עד שלוש, שזה הדגש פה.
<אפרת טיש: הסייעות ניתנות, הן ניתנות רק לנעמ"ת או לוויצו.
<אפרת טיש: ילד שאובחן בגיל שנתיים וחצי - - -
יפעת שאשא ביטון: רק למעונות שהם בפיקוח של משרד הרווחה.
<אפרת טיש: ילד בגיל שנתיים וחצי, היה כבר בגן פרטי, אובחנה מחלה פתאום – המחלה היא לא דבר שידוע מראש – אז גם טיפול ומשבר בתוך הבית, ועכשיו להוציא אותו מהגן, כי אין ברירה, אי אפשר להכניס סייעת לגן.
<אפרת טיש: לא ניתן מענה כזה.
<אפרת טיש: גם במעונות של נעמ"ת ניתן מענה חלקי, זה משתנה בין רשות לרשות; אם את ברשות עשירה – אולי יכולים לתת מענה יותר רחב, ואם לא – לא התמזל מזלך.
יפעת שאשא ביטון: המענה הרחב הוא במקסימום 12 שעות בשבוע.
<אפרת טיש: זה לשבוע, זה לא מאפשר לילד להיות בגן.
<אפרת טיש: יתרה מזאת, לפי המכתבים שההורים מקבלים, לסייעת אסור לעשות פעולות פולשניות, אז אין צורך גם בשעתיים האלה.
<אפרת טיש: אם ההורים ממילא יוצאים וחוזרים, יוצאים וחוזרים להזריק בגלל סוכר או כל דבר – בגיל הזה זה הרבה יותר מורכב – אז אין פתרון.
<אפרת טיש: כל הורה עוזב את מקום עבודתו עם אבחון המחלה.
<אפרת טיש: אני לא חושבת שזה הפתרון שיכול להיות.
<אפרת טיש: המדרג הזה הוא משמעותי, אבל בילדים סוכרתיים אין מדרג – אין חמור, לא חמור.
<אפרת טיש: כולם חייבים לקבל את האינסולין במהלך כל היום, לבדוק את רמות הסוכר.
<אפרת טיש: גם בלילה ההורים קמים, בודקים את הסוכר ונותנים את האינסולין.
<אפרת טיש: אין שום אפשרות אחרת.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אפרת.
יפעת שאשא ביטון: אפרת מחזקת את מה שנאמר כאן, שהסייעות הן לא הפתרון.
יפעת שאשא ביטון: גם כשהן נמצאות, אסור להן לעשות הרבה מאוד מהפעולות.
יפעת שאשא ביטון: חוץ מהשגחה ומתן שקט בשביל הביטחון שלי - - -
<אפרת טיש: אבל לילד סכרתי אין מענה אחר.
יפעת שאשא ביטון: אבל הן לא יכולות לתת מענה פולשני, הן צריכות לקרוא להורים.
<אפרת טיש: הפתרון הוא סייעות - - -
יפעת שאשא ביטון: הפתרון הוא כוח אדם שיכול לתת את המענה מראשיתו ועד סופו.
<אפרת טיש: אבל זה כן חייב להיות מישהו שצמוד לילד.
<אפרת טיש: זו לא השגחה, זה טיפול.
דוברת: אבל צריך לזכור שהמספרים שמדובר בהם פה הם הרבה יותר קטנים.
דוברת: בבעיות אלרגיה אנחנו מדברים על אלפים, וסוכרתיים זה 130–150 פעוטות.
דוברת: זה לא אותו סדר גודל.
יפעת שאשא ביטון: זה עלה כאן, תודה.
אורי מקלב: תודה רבה, גברתי היושבת ראש.
אורי מקלב: ברכה למר אביגדור קפלן, מנכ"ל משרד הרווחה, שבא לשבת אתנו.
אורי מקלב: ברכה פומבית, זה דיון ראשון או שני שלך בכנסת.
אורי מקלב: לא צריך להכביר במילים על היכולות והניסיון של מר אביגדור קפלן, אבל עצם הנוכחות שלו פה מראה את הרצינות בעבודה והמעורבות המיוחדת והמקצועית שלך בכל נושא שפעלת בו.
אורי מקלב: בהצלחה.
אורי מקלב: באמת חשוב שאתה משתתף גם בדיון הזה.
אורי מקלב: גברתי היושבת-ראש, ברצוני לחדד את הנושא שהקדשת לו את הדיון הזה - מגיל לידה עד גיל שלוש.
אורי מקלב: קיימת מספר רב של דיונים בכל נושא הסייעות, על כל היבטיו וההשלכות - בגיל בית-ספר, איך עושים, מה עושים, החינוך, הסביבה שמתנהגת, ילדים אחרים.
אורי מקלב: באמת מועילים מאוד, ממוקדים מאוד, ומתוך הדברים האלה גם ראינו נכון, לכן אני רוצה לחדד את הצורך במענה מגיל לידה עד גיל שלוש.
אורי מקלב: נכון שאם אנחנו רוצים להגיד מה החשיבות הלימודית, ילד בגיל עשר חייב להיות בבית-ספר, אבל מכיוון שיש מסוכנות הוא צריך סייעת או מלווה רפואי – איך שנגדיר את זה.
אורי מקלב: אבל אם אנחנו יוצאים מנקודת הנחה שגם מגיל לידה עד גיל שלוש ילדים צריכים להיות במסגרות, ואנחנו לא מקלים על ההורים להישאר בבית, אנחנו חושבים שהמסגרות האלה חשובות, אז דווקא המשקל נוטה יותר חזק לגיל לידה עד גיל שלוש, כי שם המסוכנות היא לא פחותה ואף יותר גדולה.