GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: קחי על עצמך רק את המרחב של הרכב.
<עינת סגל: רגע, אני לא רוצה לברוח משם.
<עינת סגל: בסדר, שנייה רגע.
<עינת סגל: אז אנחנו המלצנו לקבוע חוק, סליחה, תקנה בתוך תקנות התעבורה, על אי השארת ילד ברכב.
<עינת סגל: יש את זה בעולם.
<עינת סגל: אסור להשאיר אותו ללא השגחה.
יפעת שאשא ביטון: יש את זה כבר היום.
אורי מקלב: נו, באמת.
<עינת סגל: אין את זה.
יפעת שאשא ביטון: בטח, בהזנחה.
יפעת שאשא ביטון: בכל מקום.
יפעת שאשא ביטון: אם השארת ילד ללא השגחה - - -
<עינת סגל: זה חוק העונשין.
<עינת סגל: אני אומרת נוריד את זה לרמה של תקנה.
<עינת סגל: לרמה שמדברת ספציפית על רכב.
יפעת שאשא ביטון: יופי, ו-?
<לילי פוקמונסקי: זה לא רלבנטי.
יפעת שאשא ביטון: יופי, וזה אותו דבר.
<קריאה: זה לא רלבנטי.
<קריאה: - - - - הנחייה חדשה, הוא קובע כי בכלל אין להעמיד לדין.
<קריאה: ההנחיה הזאת היא לא רלבנטית.
<קריאה: אין לה הרתעה.
<קריאה: מה שמרתיע שהילד שלך ימות.
יפעת שאשא ביטון: לא, שנייה רגע.
יפעת שאשא ביטון: אין להעמיד לדין במקרה שהילד מת.
<קריאה: זה מה שאני אומרת, היא חושבת שזה מה שירתיע הורים?
<קריאה: הילד שלהם מת.
<קריאה: הם לא רוצים לשכוח אותו.
<עינת סגל: ברור, זה לאחר מעשה, אבל אני אומרת שברגע שיהיה דבר כזה אולי זה - - -
אורי מקלב: רק רגע, שאלה.
אורי מקלב: פרסמם קול קורא?
יפעת שאשא ביטון: לא, החוק הזה שאומר לך לא לדבר בטלפונים עוזר, נכון?
יפעת שאשא ביטון: אני מסתובבת, אני חיה על הכביש.
יפעת שאשא ביטון: אני רואה את כל אלה שגם ה-3,000 שקלים בחוק מאד מאד מרתיעים אותם.
<עינת סגל: אז למה שם אנחנו לא עושים?
אורי מקלב: פרסמתם קול קורא?
<עינת סגל: איזה חיישן.
<עינת סגל: הקול הקורא כבר גובש, הוא קיים - - -
אורי מקלב: מה את אומרת?
<עינת סגל: תוקצב.
<עינת סגל: רגע, למה אתה - - -
אורי מקלב: לא, אנחנו מדברים וכבר עבר קיץ, עבר חורף והקול הקורא מתוקצב.
אורי מקלב: אני לא מבין איך אתם עובדים.
<עינת סגל: אבל אתם צריכים להבין, סליחה.
אורי מקלב: זה באמת מקומם.
אורי מקלב: לנגד עיני זה הילדים.
יפעת שאשא ביטון: רגע, אוקיי, עינת.
אורי מקלב: אנחנו נפגשנו עם ההורים.
אורי מקלב: למה המנכ"לית לא נמצאת בכזה דיון?
אורי מקלב: מה הזלזול גם בדיון הזה?
אורי מקלב: יש כאן חיי אדם.
<עינת סגל: אף אחד לא מזלזל.
אורי מקלב: אם הייתה שומעת את ההורים.
אורי מקלב: את מדברת על עונשים.
אורי מקלב: על מודעות.
אורי מקלב: תשמעי את ההורים מדברים, הורים אחראים, הורים עם הרבה מודעות, עם פחד, ומהפחד הזה של - - -
<עינת סגל: אני מנסה לחשוב איך להעלות את המודעות בצורה כזאת ספציפית - - -
אורי מקלב: אל תחשבי.
אורי מקלב: זה לא התפקיד שלך להעלות את המודעות.
<עינת סגל: אוקיי.
אורי מקלב: לא, משרד החינוך עושה את זה.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, שנייה.
יפעת שאשא ביטון: גם אנחנו בתוך הסערה של הדיון - - -
<עינת סגל: אני מסתכלת קצת יותר רחב.
יפעת שאשא ביטון: לא, בואו נאפשר רגע לעינת לסיים.
יפעת שאשא ביטון: גם לא כל המשרד, היא בסופו של דבר מייצגת את המשרד.
יפעת שאשא ביטון: מי שיש לו אחראיות על הסיפור הזה זה השר והמנכ"ל.
יפעת שאשא ביטון: בוא נגיד את הדברים ולא רק הפקידות שנשלחת לכאן.
אורי מקלב: ודאי שלא, זאת הבעיה.
אורי מקלב: לכן שאלתי איפה המנכ"ל.
יפעת שאשא ביטון: אז אי אפשר גם להפיל הכל על הכתפיים שלה.
<עינת סגל: אין לי בעיה.
<עינת סגל: אני נציגת משרד התחבורה ואני לוקחת על עצמי - - -
אורי מקלב: המנכ"לית הייתה צריכה להיות פה.
אורי מקלב: זה זלזול גם בדיון.
יפעת שאשא ביטון: בואי תסיימי.
אורי מקלב: זה זלזול.
אורי מקלב: זה מראה את הגישה.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, לא מתאים לך.
<עינת סגל: זה פשוט לא נעים, ההתייחסות שלך.
אורי מקלב: מדברים על חיי אדם.
יפעת שאשא ביטון: עינת, בואי.
אורי מקלב: אני לא מסתכל לא על-.
אורי מקלב: אני מסתכל על התינוקות, על ההורים.
<עינת סגל: גם אני מסתכלת על זה, תאמין לי וגם לי יש ילדים.
אורי מקלב: זה מה שאני מסתכל.
אורי מקלב: אם הייתם מסתכלים.
אורי מקלב: לא חשוב.
אורי מקלב: זה לא אומר שום דבר.
אורי מקלב: אני בטוח שאיכפת לך.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, בואו נעשה את זה מסודר.
יפעת שאשא ביטון: בוא תסכם את הדברים שלך.
אורי מקלב: לא, אני לא רוצה.
יפעת שאשא ביטון: אה, זהו?
יפעת שאשא ביטון: עינת, בואי תסיימי את הדברים.
<עינת סגל: אני רוצה לסיים.
<עינת סגל: כרגע הוא הכריע לא לחייב, אבל עם זאת אמרנו בואו נבדוק את הנושא האם אני יכולה להצמיד - - -
יפעת שאשא ביטון: מתי יוצא הקול הקורא?
<עינת סגל: רגע.
<עינת סגל: להצמיד את זה לכיסא בטיחות.
<עינת סגל: לא לרכב, אלא לכיסא הבטיחות.
יפעת שאשא ביטון: מצוין, אבל זה מה שדיברנו גם בפעם הקודמת.
יפעת שאשא ביטון: לא חידשנו פה כלום.
<קריאה: הדבר הכי חכם זה להצמיד את זה לכיסא.
<עינת סגל: אין היום.
<עינת סגל: זה לא קיים.
<עינת סגל: זה העניין.
<עינת סגל: אנחנו רוצים - - -
יפעת שאשא ביטון: אמר חבר הכנסת מקלב – עבר קיץ, עבר חורף.
<עינת סגל: הקול הקורא מבחינתי יכול לצאת עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: נו, אז למה הוא לא יצא?
<עינת סגל: כי אין מי שיענה לו.
<עינת סגל: אין מי שעומד - - -
יפעת שאשא ביטון: שגרי אותו החוצה.
<עינת סגל: נשגר אותו החוצה, בבקשה, אבל את תראי שאף אחד לא עונה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני רוצה, באמת, אני רוצה לדעת שכל מה שאפשר אנחנו עושים.
יפעת שאשא ביטון: אם כל דבר בחיים אנחנו נגיד לא נעשה כי לא יהיה לזה מענה או לא יהיו לזה תוצאות, אז אנחנו לא נעשה שום דבר.
<עינת סגל: אפשר לעשות ולראות מה יהיו התוצאות.
<עינת סגל: אני פשוט רק מנסה להיות גם אפקטיבית ואם - - -
יפעת שאשא ביטון: להיות אפקטיבי זה להכין קול קורא, לתקצב אותו לא לשגר אותו בגלל שלא נקבל עליו מענה?
<עינת סגל: סליחה, אין בעיה לשגר אותו, אבל שוב, לא קיים בשוק הדבר הזה.
יפעת שאשא ביטון: בעיני זה לא רציני.
<עינת סגל: זמן התגובה של המעבדה לבדוק את הדברים, גם יש לו את הזמן שלו.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, ייקח שנה?
יפעת שאשא ביטון: צריך להתחיל מתי שהוא?
יפעת שאשא ביטון: צריך להתחיל מתי שהוא.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא בנינו את העולם ביום.
<עינת סגל: אולי צריך רק לכוון אותו לכיסאות בטיחות אבל לא לרכב.
<עינת סגל: לא למערכות ברכב.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה מה שדיברנו.
<קריאה: לדעתי זה חכם יותר, כי גם מישהו שלוקח ילד, לוקח אותו עם הכיסא לאוטו אחר.
<קריאה: בכל מקום.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה מה שדיברנו פה בפעם הקודמת.
יפעת שאשא ביטון: מי זה הבחור שהיה בדיון הקודם?
יפעת שאשא ביטון: שכחתי את השם שלו.
יפעת שאשא ביטון: שי.
יפעת שאשא ביטון: שי היה כאן.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק מה שאמרנו.
יפעת שאשא ביטון: לא חידשנו עכשיו בחדר הזה ומי שיקרא את הפרוטוקול יראה שזה בדיוק מה שאמרנו, שזה יכול להיות מוצמד לכיסא בטיחות.
יפעת שאשא ביטון: ואז שאלו ואם יש כמה כיסאות בטיחות ואם יש כמה - - -
<עינת סגל: אין בעיה, לכל כיסא.
יפעת שאשא ביטון: תקשיבי, זה בדיוק הסיפור.
יפעת שאשא ביטון: בואו נצא בקול קורא, עינת.
יפעת שאשא ביטון: את אמרת פרקטיות, בואי, אני רוצה להיות פרקטית.
יפעת שאשא ביטון: בואו נשגר את הקול הקורא הזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבקש עזרים שמותקנים, כמו שאת אומרת, נמקד אותו בכיסאות בטיחות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק את התקנים, לראות שאנחנו לא מחמירים מדי, כדי שאנחנו נאפשר לכמה שיותר יצרנים להשתלב בתוך הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפיץ את הקול הקורא לא באיזה עיתון צדדי במשבצת קטנה, עם אותיות קטנות, אלא אנחנו נעשה את זה באותיות של קידוש לבנה, כדי שכולם יראו; וגם את זה, אגב, אנחנו נוכל להרוויח את זה כחלק מההסברה, כי אנשים יראו שאנחנו על הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: את אמרת היום, בסדר, אז לא היום, אבל גם אם זה ייצא ביום שלישי אחרי פורים, דיינו.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עינת.
יפעת שאשא ביטון: גלית, בטרם.
<גלית גלעד: עינת, אני גלית מבטרם.
<גלית גלעד: אנחנו היינו שותפים לפורום שחשב - - -
<עינת סגל: עם אביטל.
<גלית גלעד: עם אביטל, נכון.
<גלית גלעד: תשמעי, שבעה ילדים מתו ולא ברכב הסעות לא בהילכדות.
<גלית גלעד: וזה מגמת עלייה.
<גלית גלעד: אנחנו צריכים לתפוס את המגמה הזאת ולעצור אותה.
<גלית גלעד: אתם במשרד התחבורה יש עליכם כל כך הרבה.
<גלית גלעד: אנחנו מבינים את זה.
<גלית גלעד: אי אפשר לפתור את הסוגיה הזאת תוך חודש חודשיים ולעבור כמה ספקים, כמה אנשים, יזמים שעונים.
<גלית גלעד: צריך אורך רוח לדבר הזה.
<גלית גלעד: אנחנו 21 שנים מטפלים בבטיחות ילדים ויודעים כמה זה קשה.
<גלית גלעד: זה שינוי תרבות, עינת.
<גלית גלעד: בואי, אנחנו איתכם.
<גלית גלעד: גם משרד הבריאות עכשיו נכנס לנושא של בטיחות ילדים.
<גלית גלעד: צריך להבין שבטיחות ילדים זה לא דבר שאפשר להבין אותו.
<גלית גלעד: יש פה גם נתון של טכנולוגיה וגם נתון של פסיכולוגיה.
<גלית גלעד: חוק העונשין לא יפתור את הבעיה.
<גלית גלעד: יש פה בעיה הרבה יותר מהותית.
<גלית גלעד: בואו תתנו לזה קצת יותר אורך רוח.
<גלית גלעד: הקול הקורא הזה יוכל להיות מופץ על ידי כל השותפים בשולחן הזה.
<גלית גלעד: אנחנו נגיע.
<גלית גלעד: אלינו מגיעים, מתפקדים על הדלת כל כך הרבה ספקים.
<גלית גלעד: יש לנו קשר עם כל הארגונים הבין לאומיים.
<גלית גלעד: בארצות הברית את יודעת כמה ילדים נשכחים והם מטפלים בבעיה ובסוגיה.
<גלית גלעד: נזמין אותם לשולחן.
<עינת סגל: ומה עשו שם?
<גלית גלעד: אני אבוא אלייך ואני אתן לך את כל הפתרונות.
<עינת סגל: יש לי את ה - - -
יפעת שאשא ביטון: גם אני אגב מקבלת ערימות של פניות ומטעמים אתיים אני לא נפגשת עם אף אחד ולא מקדמת אף אחד, אבל אני אומרת שהשוק מוצף.
<גלית גלעד: אבל עינת, העניין הוא שבמדינת ישראל יש לפעמים סוגי היפגעות שהם קצת שונים מחו"ל.
<גלית גלעד: שימי לב לנושא של אופניים חשמליים.
<גלית גלעד: אין לזה אח ורע בעולם.
<גלית גלעד: לכן אנחנו צריכים להיות יצירתיים וצריך לקחת עוד קצת זמן.
<גלית גלעד: אני מתחייבת בשם בטרם, אנחנו שותפים אתכם, בואו לא נרים ידיים.
<גלית גלעד: זה ברור שלא רק זה.
<עינת סגל: חס וחלילה.
<קריאה: לבוא ולהגיד שלא תהיה תקינה זה להרים ידיים.
<קריאה: או בלי שאפילו הוצאתם קול קורא.
יפעת שאשא ביטון: לא, הנה, אבל השורה התחתונה.
יפעת שאשא ביטון: השורה התחתונה, אנחנו סיכמנו עם עינת שיוצא קול קורא.
<עינת סגל: רגע, אני רק רוצה להוסיף משהו, שאולי כן כדאי לעשות, כי זה יכול אולי כן לפתור את הבעיה וזה לא בסמכותי.
<עינת סגל: זה הנושא של התקן הזה, שאני חושבת ש - - -
<גלית גלעד: רביזיה.
<גלית גלעד: לעשות רביזיה.
<עינת סגל: התקן שהוא די חדש גם, ה-6400 הזה.
<עינת סגל: אני חושבת שהוא מאד מאד מחמיר.
<גלית גלעד: כן.
<גלית גלעד: יפעת, אפשר לכתוב מכתב למנכ"ל.
<עינת סגל: וזו הסיבה.
<עינת סגל: כי אם עכשיו היה משהו שהוא - - -
יפעת שאשא ביטון: יש פה נציג של מכון התקנים?
<גלית גלעד: יפעת, זה מאד מקובל לעשות רביזיה בתקנים, כשרואים שהם לא מתאימים למציאות.
<גלית גלעד: להחזיר את זה לוועדת מומחים.
<גלית גלעד: אנחנו יושבים איתם.
<גלית גלעד: מאד מקובל.
<עינת סגל: כי זה מה שתוקע את הדברים.
<עינת סגל: כי אם הוא לא היה כזה מחמיר, אז ברור שהיו לי גם יותר פונים ומציעים גם להסעות תלמידים.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שהצעתי.
יפעת שאשא ביטון: כשיוצאים לקול קורא וכשבודקים גם איך אנחנו פחות מחמירים עם ה - - -
<גלית גלעד: מאד מקובל לעשות רביזיה.
<גלית גלעד: זה הליך תקינתי מובהק.
<גלית גלעד: רעיון מצוין.
<עינת סגל: לא הרמנו ידיים, כן?
<עינת סגל: אנחנו אתכם שם.
יפעת שאשא ביטון: ואת זה אנחנו דורשים בעצם ממכון התקנים.
<גלית גלעד: פני לשלום ואני אומרת לך – בואי לא נעזוב את זה.
<קריאה: אחת הבעיות שניגשים לבעיות כמו מכון התקנים, הולכים על האידיאל, לא על הריאלי.
<קריאה: צריך להיות ריאלי.
<קריאה: לבוא, אוקיי, עדיף לי פשרה מאשר להיגרר.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, הבנו את הרעיון.
יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהדברים שאנחנו נדרוש.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפעל עם מי שצריך.
יפעת שאשא ביטון: אני גם אהיה על זה באופן אישי, כדי שגם הקול הקורא יהיה אפקטיבי.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא אומר שאנחנו משהים את הקול הקורא.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עינת ותודה רבה גלית.
יפעת שאשא ביטון: לילי, מה עניינים?
<לילי פוקמונסקי: בסדר.
<קריאה: למה קודם לילי ולא קודם המשרד?
יפעת שאשא ביטון: כי אני רוצה רגע את המקום הקשה שהיה לפרק ואחר כך אנחנו ניתן בכבוד למשרד.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שאת מחליפה את סימה.
יפעת שאשא ביטון: לילי, אנחנו שנה שעברה אמנם היינו באמת בעין הסערה עם כל הסיפור של הגננות.
יפעת שאשא ביטון: הבנו כולנו וגם הגננות בעצמן, באיזה שהוא שלב באו ואמרו תקשיבו, שלא תחשבו שכל המערכת היא כזו, אנחנו כן רוצים להירתם, אנחנו כן רוצים לעזור ואנחנו חוזרים לסיפור של ההתראה בפני הורים כשעה מתחילת שעת הפעילות.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שבהרבה מאד מקומות זה עבד.
יפעת שאשא ביטון: הייתה גם היערכות לפני פתיחת שנת הלימודים.
יפעת שאשא ביטון: המשרד גם יספר על זה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לוודא שרגע לפני שאנחנו נכנסים לקיץ, אנחנו יודעים שאלה החודשים הקריטיים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מדברים על תקופה ארוכה מאד, בטח לא עבור הגנים.
יפעת שאשא ביטון: בואי תגידי לי איך אתם מציפים את זה מחדש ומגייסים את הגננות.
<לילי פוקמונסקי: אני מניחה שהמשרד יוציא עוד פעם הוראות הפעלה, כמו שעשו לפני פתיחת שנת הלימודים.
<לילי פוקמונסקי: בסוף שנת הלימודים כל גננת עושה מפגשי הורים והם יציגו את הנושא, תזכורת והבהרות נוספות.
יפעת שאשא ביטון: נפגשנו, הבהרנו, כולם הבינו?
יפעת שאשא ביטון: שתו קפה, אכלו עוגה.
יפעת שאשא ביטון: הלכו הביתה.
<לילי פוקמונסקי: בוודאי.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה בבוקר, כשאנחנו רואים ששני ילדים לא הגיעו לגן, כשעה מפתיחת שנת הלימודים.
יפעת שאשא ביטון: מרימים טלפון – כן או לא?
יפעת שאשא ביטון: אגב, אני יודעת שהיה סידור בחלק מהגנים שעד שעה מסוימת ההורים צריכים להתקשר ומשעה מסוימת, אם ההורים לא התקשרו, אז הגננת מתקשרת.
<לילי פוקמונסקי: היה גם פיילוט עם איזו שהיא מערכת במספר גני ילדים, שקיבלתי גם תוצאות שהיה מאד מוצלח, עם איזה טאבלט שהיה בכניסה לגן.
<לילי פוקמונסקי: אני מקווה.
<לילי פוקמונסקי: העלות היא מינימאלית.
יפעת שאשא ביטון: לילי, הגננות יירתמו לעשות טלפונים למקרה קצה?
<לילי פוקמונסקי: הגננות לא תעשנה טלפונים.
יפעת שאשא ביטון: לא ירימו טלפונים?
יפעת שאשא ביטון: תהיה חקיקה.
<לילי פוקמונסקי: בואי לא נתחיל.
יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו לא מתחילים, אנחנו מסיימים.
<לילי פוקמונסקי: כי - - -
יפעת שאשא ביטון: תקשיבי, אני הייתי בגנים - - -
<לילי פוקמונסקי: יפעת, יפעת - - -
יפעת שאשא ביטון: גננות מטלפנות באמצע היום, מקיימות שיחות טלפון.
<לילי פוקמונסקי: אז - - -
יפעת שאשא ביטון: שנייה רגע, לילי.
יפעת שאשא ביטון: בואו נעצור כי אנחנו לא נעשה את כל הדיון שהיה מהתחלה.
<לילי פוקמונסקי: רגע, רגע.
יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, גננות ומטפלות - - -
<קריאה: אבל היינו בדבר הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני חשבתי שאנחנו אחרי, אבל אני כנראה בן אדם אופטימי מיסודי וכנראה שאני אפילו אופטימית מדי.
יפעת שאשא ביטון: גננות מטלפנות במהלך היום, שולחות SMS במהלך היום, יוצאות להפסקה במהלך היום.
יפעת שאשא ביטון: שותות בחוץ, כי אסור להן לשתות שתייה חמה ליד הילדים במהלך היום.
יפעת שאשא ביטון: יש הפסקות.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת עם הגננות.
יפעת שאשא ביטון: תאמיני לי, כל החודשים האלה, כל הזמן.
<לילי פוקמונסקי: לא בין שמונה ל-.
<לילי פוקמונסקי: לא, לא.
<לילי פוקמונסקי: סליחה.
יפעת שאשא ביטון: שאלתי שאלה.
יפעת שאשא ביטון: הגננות יירתמו לסיפור?
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ל - - -
<לילי פוקמונסקי: הגננות לא תקבלה אישור לצלצל להורים לבדוק איפה הילד.
יפעת שאשא ביטון: אני אפנה בריש גלי לכל הגננות במדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לראות את התגובות שלהן - מי מוכנה להירתם.
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה הערות ביניים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע מהגננות, כי את יודעת מה, זה לא הלך הרוח בקרב הגננות.
<לילי פוקמונסקי: סליחה, בואי, את אמרת גננות מצלצלות.
<לילי פוקמונסקי: מרצונן הטוב והמקצועי ולא - - -
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו מצילים ילדים מרצוננו הטוב?
<לילי פוקמונסקי: לא, אני לא אתן לחקיקה.
<לילי פוקמונסקי: אם את תעשי חקיקה על זה - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לעשות חקיקה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שאתם תעשו את זה מרצונכם הטוב, כחלק מרשת ביטחון.
<לילי פוקמונסקי: אני לא חייבת לדרוש.
יפעת שאשא ביטון: לילי - - -
<לילי פוקמונסקי: סליחה, בואי, לא, לא.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, עזבי.
יפעת שאשא ביטון: אני סיימתי פה את השיח.
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לנהל את הוויכוח הזה, אני אגיד לך למה.
יפעת שאשא ביטון: כי השיח הזה עושה עוול, עושה עוול לקבוצה ענקית של גננות, שנמצאות איתנו, ששלחו אלי.
יפעת שאשא ביטון: אני לא הצלחתי לעקוב אחרי כל מה שאני קיבלתי בשביל להבין שהרבה גננות כן נמצאות שם.
יפעת שאשא ביטון: אין עליהן אחריות פלילית, אין עליהן שום אחריות מוסרית, חברתית, הכל.
יפעת שאשא ביטון: יש להן חובה - - -
<לילי פוקמונסקי: אז למה צריך להעלות לדיון?
יפעת שאשא ביטון: למה צריך?
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו רוצים - - -
<לילי פוקמונסקי: כי אם גננת עושה את זה מרצונה - - -
יפעת שאשא ביטון: אל תתפסי לחקיקה, יקירתי שם בצד, כי אני אמרתי - - -
<רות ברק: אני?
יפעת שאשא ביטון: כן, את אמרת למה צריך חקיקה.
יפעת שאשא ביטון: את רוצה לשמוע את דעתי?
<מאיר אסרף: לא, אבל אנחנו בעד חקיקה.
<לילי פוקמונסקי: אני בעד חקיקה שההורים ייקחו אחריות גם.
יפעת שאשא ביטון: לילי, את עושה עוול לגננות.
<לילי פוקמונסקי: לא, אני לא עושה עוול לגננות, אני מייצגת אותן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק את זה בעוד שעתיים בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: אני אוציא הודעה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע את הגננות של מדינת ישראל מה דעתן.
יפעת שאשא ביטון: אם הן מוכנות להירתם בלי אחריות - - -
<לילי פוקמונסקי: יושבת כאן גננת, בבקשה ממך.
יפעת שאשא ביטון: אני כבר הייתי בסרט הזה שנה שעברה.
<לילי פוקמונסקי: גם אני.
יפעת שאשא ביטון: יופי, אז עכשיו אני רוצה לומר לך.
יפעת שאשא ביטון: אתם שואלים למה צריך חקיקה?
יפעת שאשא ביטון: הנה, אני אומרת לכם וזה לפרוטוקול: לא צריך חקיקה.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך חקיקה.
<לילי פוקמונסקי: אז למה את מדברת על זה?
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה אני מדברת על זה.
יפעת שאשא ביטון: כי זה יכול להיעשות בלי חקיקה.
יפעת שאשא ביטון: זה יכול להיעשות כחלק משגרה של גן במעונות ששם יש מצוקה מאד מאד גדולה.
יפעת שאשא ביטון: בהרבה מאד מהמעונות עשו את זה.
<לילי פוקמונסקי: אני לא מדברת על המעונות.
<קריאה: אנחנו לא אחראים על המעונות וגיל צעיר זה המעונות, אז שהם ייקחו אחריות.
יפעת שאשא ביטון: שנייה רגע, הגילאים הם יותר צעירים.
יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור?
יפעת שאשא ביטון: שהם ייקחו אחריות?
יפעת שאשא ביטון: רגע, אז מה את אומרת?
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לתרגם את מה שאת אומרת.
יפעת שאשא ביטון: האחריות היא אצל ההורים, מבחינתנו אם שכחו את הילד בעיה שלהם, שימות.
<שרה דורות: לא, ממש לא.
יפעת שאשא ביטון: אז תסבירי לי את זה במילים אחרות.
<שרה דורות: גם אנחנו הורים.
<שרה דורות: גם אני סבתא, אז מה, אז אני זורקת את זה על אחרים.
יפעת שאשא ביטון: תתרגמי לי את זה.
<שרה דורות: אני לוקחת את האחריות עלי, גם כהורים וגם כסבתא.
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לפגוע בך ואני לא רוצה לומר משהו שאת לא מתכוונת.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתגידי לי את זה במילים אחרות.
יפעת שאשא ביטון: אז מה המשמעות של זה?
<שרה דורות: את מדברת אלי?
יפעת שאשא ביטון: מה המשמעות של גננת לא תרים טלפון?
יפעת שאשא ביטון: אחריות של ההורים הסיפור הזה.
<שרה דורות: את אמרת שיש גננות שעושות, אוקיי.
<שרה דורות: מי שמחליטה, אנחנו לא אומרים לאף אחת לא, אבל חוק לא יהיה וחובה לא תהיה.
<שרה דורות: זה הכל.
יפעת שאשא ביטון: אין חוק.
יפעת שאשא ביטון: מה הבעיה שלכם לחייב?
יפעת שאשא ביטון: על מי אתם מגנים בדיוק?
<שרה דורות: על עצמנו.
<שרה דורות: כי אנחנו לא ניקח אחריות כזאת.
יפעת שאשא ביטון: את לא לוקחת אחריות, אבל את מוכנה לסייע?
<שרה דורות: חברת הכנסת, אני גננת בפועל ואני לא אקח אחריות שאני לא יכולה למלא אותה עד תום וזה לא - - -
<שרה דורות: רגע, תתני לי לסיים.
<שרה דורות: ביום שאני לא נמצאת בגן, מי ייקח על זה אחריות?
<שרה דורות: ביום שאני מגיעה - - -
יפעת שאשא ביטון: יש צוותים שם.
יפעת שאשא ביטון: אני אחליט מתי את מסיים, זה פעם אחת.
יפעת שאשא ביטון: פעם שנייה, אני לא ביקשתי ממך לקחת אחריות ויש חוץ ממך, עם כל הכבוד, עוד צוות שלם בגן עם - - -
<שרה דורות: איזה צוות?
<שרה דורות: של עוד סייעת?
יפעת שאשא ביטון: אין צוות?
יפעת שאשא ביטון: הילדים נשארים לבד?
<לילי פוקמונסקי: לפעמים גם אין סייעת.
יפעת שאשא ביטון: סייעת נשארת לבד?
<לילי פוקמונסקי: ו - - - ולהחליף חיתולים.
יפעת שאשא ביטון: הסייעת נשארת לבד?
<שרה דורות: הסייעת ואני נמצאות בגן, 35 ילדים - - -
יפעת שאשא ביטון: מה עושה הסייעת כשאת נמצאת ב - - -
<שרה דורות: היא משחקת עם הילדים.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, כשאת נמצאת עכשיו במפגש - - -
<לילי פוקמונסקי: היא יושבת ושותה קפה.
יפעת שאשא ביטון: מה עושה הסייעת?
יפעת שאשא ביטון: היא לא יכולה להרים טלפון לשני הורים?
<שרה דורות: סליחה דקה.
<שרה דורות: יש אירועים בגן, בוקר שילד חולה, ילד רץ, בורחים מהגן, אנחנו שומעים אירועים.
יפעת שאשא ביטון: ממש סיפור מלחמה.
יפעת שאשא ביטון: מסכנים ההורים שצריכים לשים את הילדים בגנים שלכם אם הילד בורח החוצה - - -
<לילי פוקמונסקי: אוי ואבוי לך.
יפעת שאשא ביטון: רץ, נופל, נפגע, נו, באמת.
<לילי פוקמונסקי: את יודעת מה?
<שרה דורות: ילד מגיע לגן בוכה.
יפעת שאשא ביטון: היינו בשיח הזה.
<שרה דורות: אז אני לא מבינה למה אנחנו עושות את השיח הזה.
יפעת שאשא ביטון: אתן עושות עוול.
<קריאה: מתי גננת תהיה גננת פדגוגית?
<קריאה: היא מנהלת את כל העולם חוץ מפדגוגיה.
<לילי פוקמונסקי: עוול את עושה כשאת יוצאת נגד הגננות.
יפעת שאשא ביטון: לילי, אני לא יוצאת נגד הגננות.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יוצאת נגד הגננות.
<מאיר אסרף: אז תחוקקו חוק.
יפעת שאשא ביטון: שנייה, אני מבקשת בלי קריאות ביניים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להגיד לכם משהו.
<מאיר אסרף: חוק שגם יגן על הגננות.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יוצאת נגד הגננות והשיח שיש פה הוא זה שיוצר עוול כלפי הגננות, שחשוב להן להירתם, שהן רוצות להיות חלק מזה.
יפעת שאשא ביטון: אם את תראי ילד שנפצע מחוץ לגן והוא לא הילד שלך, הוא לא ילד של הגן שלך, את תצאי לתת לו עזרה?
<לילי פוקמונסקי: היא תצא ותרים אותו, כן, כן.
יפעת שאשא ביטון: אבל יש לך 35 ילדים שמטפסים על סולם, נופלים, בולעים חרוזים, שותים גואש והשד יודע מה.
יפעת שאשא ביטון: אבל את תצאי לעזור להם, נכון?
<לילי פוקמונסקי: תגידי, מה את רוצה מגן הילדים?
<לילי פוקמונסקי: מה קרה?
יפעת שאשא ביטון: אני לא מבינה את השיח.
<קריאה: יין.
<לילי פוקמונסקי: באמת, את יודעת מה?
<לילי פוקמונסקי: אין לך מושג מה קורה בגני הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אני מציעה לך לחזור בך מהאמירה הזו.
יפעת שאשא ביטון: יש לי מושג מה קורה.
<לילי פוקמונסקי: למה?
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה ואני מבקשת להפסיק את המלחמה הזו.
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה, כי אני מבקרת בהרבה מאד גנים.
יפעת שאשא ביטון: הגנים הרבה יותר רגועים - - -
<לילי פוקמונסקי: את מבקרת.
יפעת שאשא ביטון: הגנים הרבה יותר רגועים ממה שאתם מציגים.
יפעת שאשא ביטון: גם כשאני מגיעה, הגננות מתפנות ללוות אותי ולספר לי מה יש בגן.
<לילי פוקמונסקי: אני הצגתי גן לא רגוע?
יפעת שאשא ביטון: ואף ילד, תודה לאל, לא נפצע.
<לילי פוקמונסקי: את טועה.
יפעת שאשא ביטון: את רוצה שאנחנו נחזיר?
יפעת שאשא ביטון: אפשר להחזיר חזרה אחורה, להראות להם בלייב את מה שנאמר כאן.
<לילי פוקמונסקי: אני לא אמרתי שהגן לא רגוע.
<קריאה: אני יכולה לומר הכל מהתחלה.
<לילי פוקמונסקי: גן מעולה, לא קורה כלום.
<לילי פוקמונסקי: הכל שקט.
יפעת שאשא ביטון: הבנתי לילי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחליט - - -
<לילי פוקמונסקי: רק חסר אחר כך, ההורה שהולך ומתלונן על הגננת.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ולפעמים זה גם בצדק.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחזור גם לזה.
<לילי פוקמונסקי: כן, ראינו - - - איזה - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחזור - - -
<קריאה: בכנסת - - - והכל בסדר - - -
יפעת שאשא ביטון: אני עוצרת פה את הדיון הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני אחזור אליו.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר גם לפרוטוקול שאני ממש, אבל ממש מאוכזבת גם מהנימה וגם מהשיח.
יפעת שאשא ביטון: אני פגשתי גננות ואני חייבת לעשות לפחות איתן את החסד ואני קיבלתי מאות פניות מגננות, כולל פניות ציבוריות ופומביות של גננות שרוצות להיות חלק מרשת הביטחון הזו.
יפעת שאשא ביטון: הם יודעים שזה לא בחקיקה.
יפעת שאשא ביטון: אני הסכמתי שאנחנו לא נדבר בכלל לא על חוזר מנכ"ל ולא על שום דבר שיגרום להן באיזה שהוא מקום לחשוש שמא יש עליהן אחריות פלילית או כל אחריות אחרת.
יפעת שאשא ביטון: אבל הן רוצות להיות חלק מרשת הביטחון, מתוקף היותן נשות חינוך - - -
<לילי פוקמונסקי: מי אמר שלא?
יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה לעשות איתן את החסד הזה ואני יודעת שבקריאה שלי ובפנייה שלי אליהן, הן תעשנה את זה ואנחנו נעשה את זה דרך משרד החינוך ואני רוצה שאתן, אם יש לכן התנגדות, תצאו בפומבי ותגידו – אנחנו הגננות לא מוכנות לקחת אחריות, לא מוכנות לסייע, סליחה, לא לקחת אחריות - - -
<לילי פוקמונסקי: את מזייפת את דברי.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, תגידי אותם.
<לילי פוקמונסקי: סליחה, אני בדיון - - -
יפעת שאשא ביטון: לילי, תגידי את זה בצורה אחרת.
יפעת שאשא ביטון: הנה, אני מרשה לך.
<לילי פוקמונסקי: בדיון האחרון אמרתי שאנחנו נרתמות להיות רשת ביטחון, סליחה, בהסברה - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם תמליצו - - - אני לא צריכה אתכם בהסברה.
יפעת שאשא ביטון: הנה, זה כמו משרד התחבורה.
יפעת שאשא ביטון: לא צריכה אתכם רק בשביל זה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שאם ילד לא מגיע בבוקר לגן ואתם רואים שיש משהו חריג, שזה ילד שבכל בוקר מגיע בשמונה ופתאום הוא לא נמצא, שאתם תרימו את הטלפון ותבדקו איפה הוא.
יפעת שאשא ביטון: כמה ילדים כאלה קורים?
<לילי פוקמונסקי: סליחה, ולמה ההורים - - - בואי, בואי, תראי - - -
יפעת שאשא ביטון: כי אם הילד נשכח ברכב, ההורה לא ירים לך טלפון, כי הוא נשכח ברכב.
<לילי פוקמונסקי: אבל יש עזר טכנולוגי פשוט, שהוא מצלצל - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר גם עליו.
יפעת שאשא ביטון: נדבר גם עליו.
<לילי פוקמונסקי: אוקיי, בסדר.
<לילי פוקמונסקי: אני לא מוכנה לקבל - - -
<לילי פוקמונסקי: את האמירות שלך בדרך שאני פוגעת בגננות.
יפעת שאשא ביטון: תגידי אותן.
יפעת שאשא ביטון: תגידי אותן בצורה אחרת.
<לילי פוקמונסקי: אני לא פוגעת בגננות.
יפעת שאשא ביטון: תגידי את זה בצורה אחרת.
<לילי פוקמונסקי: הגננות נרתמות לכל דבר והן לא צריכות אותך - - -
יפעת שאשא ביטון: גננת תרים טלפון לילד שלא הגיע?
<לילי פוקמונסקי: סליחה, והן לא צריכות אותך כדי לדעת מה הן עושות או לא עושות.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני יודעת מה הן עושות.
יפעת שאשא ביטון: גם הן יודעות.
יפעת שאשא ביטון: אני שאלתי אותך שאלה פשוטה, הגננות מוכנות להיות רשת ביטחון ולהתקשר לילדים שלא הגיעו?
<שרה דורות: לא.
יפעת שאשא ביטון: כי האחריות על מי?
<לילי פוקמונסקי: גננת אין לה זמן.
<לילי פוקמונסקי: היא צריכה לקבל עוד ילדים.
<שרה דורות: אתם שוכחים שזה 35 ילדים עם צרכים מיוחדים.
<שרה דורות: מה קרה לכם?
יפעת שאשא ביטון: סיימתי את הסוגיה הזו.
יפעת שאשא ביטון: אתן צודקות.
<שרה דורות: מה, הגננת היא סופר וומן?
<לילי פוקמונסקי: אז אנחנו יכולות ללכת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבדוק את הסיפור הזה.
<שרה דורות: מה קרה?
<שרה דורות: אני רק שומעת שכולם מדברים, אבל אף אחד מפה עוד לא אמר קודם כל ההורים.
<שרה דורות: קודם כל לוודא, וגם יש זוגות, למה אחד לא שואל את השני?
<שרה דורות: גם אני שואלת את הבת שלי כל בוקר - הכל בסדר?
<שרה דורות: הילדים הגיעו לגן?
<שרה דורות: למה כולם פטורים מאחריות, רק הגננת?
יפעת שאשא ביטון: אתם לא.
יפעת שאשא ביטון: זה לא כולם פטורים מאחריות.
יפעת שאשא ביטון: תפסיקו כבר להיות במקום הזה.
יפעת שאשא ביטון: לפני רגע ניהלנו שיח קשה עם משרד התחבורה.
<שרה דורות: זה הפוך, האחריות היא על כולם.
<שרה דורות: אז אם משרד התחבורה לא מוכן לקחת אחריות?
יפעת שאשא ביטון: אבל משרד התחבורה יוצא וכן עושה את התהליך.