GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אילנה אריזון מסינגר: אני חושבת ששיקום הורות – ויש טיפול בהורות ויש שיקום הורות ויש ליווי הורים ויש הדרכת הורים, להורים שיש להם אתגרים נורמטיביים.
<אילנה אריזון מסינגר: אני פה כדי לדבר על ההורים שמתקשים יותר וההורות הפוגעת שלהם הרבה פעמים מייצרת את הדור הבא של ההורים.
<אילנה אריזון מסינגר: אני חושבת שצריך להרחיב וצריך גם לראות כמה שהם קיימים ואפקטיביים.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה אילנה.
יפעת שאשא ביטון: ליליאן ללום.
<ליליאן ללום: תודה רינה על המיקרופון, כי גם המבטא ובלי מיקרופון, אז זה יהיה קשה.
<ליליאן ללום: אני ליליאן ללום, מנהלת מכללת הורים בראשון לציון.
<ליליאן ללום: אני פסיכולוגית בהכשרה.
<ליליאן ללום: בראשון לציון, שהיא עיר מספר שלוש היום בארץ - - -
איילת נחמיאס ורבין: בין שלוש לארבע, תלוי ביום.
<ליליאן ללום: אנחנו הקמנו את מכללת הורים בשנת 1999, כי באמת היה צורך להפוך את העבודה, או לבנות משבצת להורים, שהיא להורים נורמטיביים ואנחנו התחלנו משם – הורים נורמטיביים, כי היה מענה לכל האוכלוסיות של הרווחה.
<ליליאן ללום: ופה, מכיוון שאני באה גם מתחום הטיפול, אני רוצה שאנחנו נבין שהדרכת הורים זה לא טיפול בהורים.
<ליליאן ללום: מה שאנחנו התחלנו לעשות זה פנייה להורים נורמטיביים על ידי הרצאות.
<ליליאן ללום: לשבור את המודל שכואב לך, המודל הרפואי למודל ההתנהגותי.
<ליליאן ללום: אנחנו נלמד, אנחנו נדבר ואז אנחנו נשנה את ההתנהגות שלנו.
<ליליאן ללום: וזה היה באמת אז מענה מאד שונה, עם שבירת המודל של סדנאות של 22-23 מפגשים, לסדנאות של 10 מפגשים, כי להורים אין זמן.
<ליליאן ללום: הם רוצים לדבר על ההורות שלהם והם רוצים מהר.
<ליליאן ללום: אז כל הדברים האלה נעשו במהלך הזמן.
<ליליאן ללום: היום אנחנו נותנים, כמעט 20 שנה, סדרות של הרצאות להורים, 4 הרצאות כל חודש בכל מיני נושאים.
<ליליאן ללום: סדנאות להורים בתשלום, כי הורים הם השותפים.
<ליליאן ללום: יש להם כוח, יש להם אמצעים, הם יכולים כן להיות, הם יכולים למממן את החלק של הלמידה שלהם; וגם הדרכה פרטנית או בתשלום מופחת שהעירייה מסבסדת.
<ליליאן ללום: זאת אומרת שכל הורה יכול להגיע למטפל במחיר של 130 שקלים וגם בבתי ספר יסודיים ללא תשלום.
<ליליאן ללום: היום הפיזור בעיר, אחרי 20 שנה, מראה לנו שבאמת הורים פתחו את השיח על הורות.
<ליליאן ללום: אנחנו לא באים כי כואב לנו, אנחנו באים כי אנחנו לא יודעים.
יפעת שאשא ביטון: וזה מה שחשוב, נכון.
יפעת שאשא ביטון: לא כי אנחנו לא טובים ולא כי אנחנו - - -
איילת נחמיאס ורבין: וגם אם אפשר לבוא לא בעיצומו של המשבר, אלא לדעת למנוע את המשבר.
<ליליאן ללום: כי אנחנו באנו מהמקום שהורים זה לא עם אחר.
<ליליאן ללום: הורים זה אנחנו.
<ליליאן ללום: חכמים, יודעים וכל אחד, בזמן שאני מדברת על ההורות, חושב איזה הורה אני חלמתי להיות, איזה הורה אני.
<ליליאן ללום: איזה ילד חלמתי שיהיה לי, איזה ילד יש לי.
<ליליאן ללום: אז השיח על הורות הוא שיח מאד רחב, שלא מביא סטיגמה.
<ליליאן ללום: ההיפך.
<ליליאן ללום: אנחנו לקחנו את האנשים הכי טובים מבחינת המקצוענות, שפנו להורים הכי חזקים, על מנת ליצור מודל שהוא חיובי.
<ליליאן ללום: כי אם אני שם, אז גם היא רוצה להיות שם וכל אחד הוא השגריר שלי ובונה סדנאות.
<ליליאן ללום: ההורים הם השותפים.
<ליליאן ללום: אני חייבת להגיד, ועדי הורים הם שותפים שלנו.
<ליליאן ללום: אנחנו מדברים להורים עם ההורים, לא על ההורים, סליחה, עם ההורים.
איילת נחמיאס ורבין: ועדי ההורים היישוביים הם גם שותפים מאד מאד משמעותיים פה בוועדה, כך שאנחנו - - -
<ליליאן ללום: כן.
איילת נחמיאס ורבין: ליליאן, בכמה משפחות אתם נוגעים?
<קריאה: לא ראינו - - - .
<קריאה: בולט שהם נעדרים.
איילת נחמיאס ורבין: לא, אני חושבת שהם במקרה לא הגיעו.
איילת נחמיאס ורבין: הם יושבים פה באופן קבוע.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פוגשים אותם מדי דיון.
יפעת שאשא ביטון: גם אתמול הם השתתפו בדיונים.
איילת נחמיאס ורבין: זו הזדמנות לברך את פז כהן, יושב ראש ועד ההורים היישוביים, שנולד לו בן בשעה טובה.
<ליליאן ללום: אז אני אנסה להיות ממוקדת, כי אחרת אני יכולה לדבר - - -
יפעת שאשא ביטון: בכמה אנשים אתם מטפלים?
איילת נחמיאס ורבין: בכמה אנשים ובכמה הורים?
<ליליאן ללום: זהו, אנחנו עושים הערכה של 50 סדנאות בסדנה, בערך 5,000 הורים באים בין ההרצאות, הסדנאות והטיפולים, כי אצלנו ההרצאות הן ללא תשלום.
<ליליאן ללום: אנחנו באנו מהמקום שאם החנייה חינם בעיר שלנו, ההרצאה צריכה להיות חינם.
<ליליאן ללום: אז באמת יש לנו כל חודש ארבע הרצאות.
<ליליאן ללום: עשינו את הכנס הראשון בנושא הורות ומשפחה בשנת 2002 ואחר כך בשנת 2008, כשהדגש הוא חיבור בין קהילה, רווחה וחינוך.
<ליליאן ללום: בראשון הוקם לא מזמן מינהל קהילה חדש ועל השולחן של ראש העיר שלנו, אחרי 20 שנה של פיזור, אנחנו רוצים סוף סוף מקום.
<ליליאן ללום: ואני אומרת סוף סוף, כי היום אנחנו רוצים לעשות באמת עבודה גם עם הורים לילדים בגיל הרך, כי זה הדגש הכי חשוב בימינו; וגם להמשיך את הפעילות עם מרפ"ד להורים לילדים בגיל הרך.
<ליליאן ללום: זאת אומרת יש לנו פרויקט שהוא נבנה.
איילת נחמיאס ורבין: למי אתם כפופים בעירייה?
<ליליאן ללום: אז זהו, כל השנים היינו במינהל חינוך, עכשיו אנחנו במינהל קהילה חדש.
איילת נחמיאס ורבין: כשמינהל קהילה הוא חלק מאגף הרווחה, או שהוא - - -
<ליליאן ללום: לא, לא, לא.
<ליליאן ללום: מינהל רווחה, מינהל חינוך, מינהל קהילה.
<ליליאן ללום: והפרויקט החדש, אנחנו כבר דנו בו, זה מינהל קהילה המתכלל של הנושא.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז רק שאלה אחרונה.
יפעת שאשא ביטון: את מדברת בעצם על 5,000 הורים, פחות או יותר, שעוברים את המרכז בשנה.
<ליליאן ללום: בערך, כן.
<ליליאן ללום: כי אנחנו חושבים שבתחום הורות צריך להיות כמו בסופר מרקט, כל אחד בוחר מה שמתאים לו – הרצאה, סדנה, טיפול פרטני.
<ליליאן ללום: תלוי איפה הוא בהורות שלו, בנישואין שלו, הבשלות שלו, הזוגיות שלו.
איילת נחמיאס ורבין: עכשיו אתם רואים למשל לקוחות חוזרים מה שנקרא?
איילת נחמיאס ורבין: כלומר משפחות שנעלמו, אתם רואים אותן שבות?
<ליליאן ללום: אנחנו לא עוקבים כי אין לנו מספיק אמצעים כדי לעשות מעקב.
<ליליאן ללום: אנחנו הפכנו כבר 5 שנים למכללת הורים דיגיטאלית.
<ליליאן ללום: יש לנו פורום באתר האינטרנט, אנשים רושמים את עצמם.
<ליליאן ללום: אנחנו מאד מקדמים את הנושא, כי בלי זה אי אפשר היום להיות על המפה.
<ליליאן ללום: גם הרישום הוא אוטומטי דרך אתר אינטרנט.
איילת נחמיאס ורבין: יפה.
<ליליאן ללום: סליחה, מילה אחרונה.
<ליליאן ללום: ישראל על המפה בנושא של הורות.
<ליליאן ללום: אני נהפכתי לנציגת ישראל בפדרציה הבינלאומית להורים, כי לא היה מישהו אחר מהתחום אז בשנים האלה ומאד חשוב, יש לנו במה להתגאות ולהמשיך בתחום הזה.
יפעת שאשא ביטון: ולהרחיב את זה לא ברמה הבינלאומית, אלא קודם כל להרחיב את זה פה, ברמה הלאומית שלנו.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ליליאן.
איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה לומר הערה חשובה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לתת למכון אדלר.
איילת נחמיאס ורבין: אז רק מילה אחת לפני מכון אדלר.
איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה רגע להעיר משהו ביחס למה שאמר קודם חברנו דב חנין.
איילת נחמיאס ורבין: שעות העבודה הן מאד מאד אינטנסיביות בישראל, זה דבר ידוע, אבל אני מאד מאד מכוונת, יפעת וזה חשוב, כי אנחנו צריכות לראות איך אנחנו הופכות את זה לשפת המעשה ולדברים האלה גם נדרשים תקציבים.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שמה שעושים למשל במרכז באשדוד הוא מאד מאד חשוב והעובדה שאתה מגיע למקומות העבודה היא קריטית, משום שככל הנראה אף פעם אנחנו לא נצליח להוריד את כמות שעות העבודה ביחס ישיר למה שצריך כדי לקבל את הדרכת ההורים.
איילת נחמיאס ורבין: לכן אני הרבה פעמים מדברת יותר על מקומות עבודה תומכי הורות.
איילת נחמיאס ורבין: בין אם מדובר במקום עבודה שיש בו מעון ילדים, שזה דבר שאנחנו דיברנו בינינו איך המדינה צריכה לתמרץ הקמה – והנה, הצטרף אלינו חבר הכנסת אורי מקלב.
איילת נחמיאס ורבין: איך המדינה מתמרצת הקמת מעונות במקומות עבודה.
איילת נחמיאס ורבין: בצד השני של זה או בהמשך הרצף הזה, זה איך באמת המדינה יודעת או איך הרשויות המקומיות יודעות להגיע למקומות העבודה ולייצר שם סביבה שהיא תומכת הורות, שמאפשרת את זה.
איילת נחמיאס ורבין: למשל זה יכול להיות מנהל כמו מקסים פסברג, שנותנת לגיטימציה לעובדים ללכת בשעה שש בערב גם לעבוד ולהגיד להם אתם לא תתחמקו אצלי מהמקלחות, שזה מה שהיא עשתה כשהיא נכנסה לתפקיד.
איילת נחמיאס ורבין: היא הייתה הולכת בין הגברים בחדרים והייתה שואלת אותם מה אתם עושים פה, למה אתם לא הולכים הביתה לראות את הילדים.
איילת נחמיאס ורבין: זה לא יכול להיות רק תלוי מנכ"ל, אבל מנכ"ל זה מאד מאד עוזר, אלא איך באמת אנחנו באמצעות המרכזים האלה מכניסים את זה לתוך מקומות העבודה, כי אף פעם לא נוכל להוריד את כמות שעות העבודה בשיעור שהיינו רוצים שאנשים יעבדו.
יפעת שאשא ביטון: שאנחנו רוצים לעשות, נכון.
יפעת שאשא ביטון: ליאן סלע, מכון אדלר, בבקשה, אבל בקצרה.
<ליאן סלע: בקצרה.
<ליאן סלע: בוקר טוב ותודה רבה על זכות הדיבור.
<ליאן סלע: אני פשוט רוצה להזכיר לכולנו, ההורים בישראל מצמיחים את עתיד החברה הישראלית ולמען העתיד ראוי להציע מטעם המדינה, וזה מה שאני רוצה לקרוא היום כמכון אדלר וכחברים במועצה הציבורית להורים, לקרוא למדינה לעשות חקיקה, לקדם חקיקה שתתמוך ותזכה הורים בהדרכה הורית, בדומה ליוזמה למשל לקידום הדרכה והכנה לחיי נישואין ומשפחה.
איילת נחמיאס ורבין: שלא עברה.
<ליאן סלע: שלא עברה, אבל אולי בענייני משפחה היא כן יכולה לעבור.
איילת נחמיאס ורבין: אתם יודעים מה כן עבר?
איילת נחמיאס ורבין: אתה מקבל גישור אחרי שאתה הולך לבית דין רבני, אתה מקבל ארבעה מפגשי גישור.
איילת נחמיאס ורבין: אגב, אני חושבת שזה חשוב.
איילת נחמיאס ורבין: אל תבינו אותי לא נכון, אבל במקום להתחיל בהדרכה קודם, ברפואה מונעת.
יפעת שאשא ביטון: לפני שהם מגיעים לשם.
<ליאן סלע: את יודעת שעל כל דבר שתשקיעי במניעה, תחסכי לפחות 10 דולר שאת תצטרכי אחר כך להשקיע בטיפול של הבעיות וזו הדרך שהיינו רוצים שהמדינה תאמץ.
<ליאן סלע: זה בעצם בשורה אחת מה שאנחנו מאד היינו רוצים.
<ליאן סלע: אנחנו חושבים שבאמצעות כלים להורים הם יוכלו לעשות גם את התפקיד ההורי וגם החברתי שלהם ולדאוג בעצם לחוסן החברתי של מדינת ישראל, כי זה מה יש.
<ליאן סלע: בסוף הילד לא גדל לבד, יש מאחוריו הורים.
<ליאן סלע: הם אלה שבעצם מרכיבים את הקשר בינו לבין המדינה.
<ליאן סלע: וככל שנחזק את התא המשפחתי וזה לא כל כך מסובך.
<ליאן סלע: גם לתת, אגב מה שאמרת, חברת הכנסת נחמיאס, הטבות לארגונים בצורה כזו או אחרת, כאשר הם יפנו זמן לצריכת הכשרות במקום העבודה, שם תמצאי את ההורים ושם אנחנו נוכל לתרום להם.
<ליאן סלע: יושבים כאן מספיק מרכזים מוכשרים, אם הם עירוניים, אם הם אחרים.
<ליאן סלע: אנחנו חושבים שזו משימה לאומית, לא פחות מכך.
<ליאן סלע: תודה על זכות הדיבור.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ליאן על הדברים החשובים.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם נוכל לקדם את זה בחקיקה כרגע, אבל גם אם נתחיל ליצור תפיסה חדשה ונרחיב את היריעה, אני מאמינה שאנחנו נתקדם נכון.
<קריאה: מהיישובים.
יפעת שאשא ביטון: מהיישובים למעלה, אני לגמרי מסכימה.
יפעת שאשא ביטון: נורית ינקלוביץ עם יוזמה חברתית, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: נורית, שתיים שלוש דקות יספיקו לך, נכון?
<נורית ינקלביץ: כן.
יפעת שאשא ביטון: הייעוץ הוא בטלפון, את כבר יודעת להיות ממוקדת.
יפעת שאשא ביטון: בואי ספרי לנו.
<נורית ינקלביץ: כן, בדיוק.
<נורית ינקלביץ: קודם כל אני אגיד תודה ואני שמחה להיות חלק.
<נורית ינקלביץ: אני אמא לשני ילדים בגיל הרך, אז הנושא הזה בוער בי ואני מאד מתחברת אליו.
<נורית ינקלביץ: אני מגיעה מהאגף לגיל הרך של ויצ"ו, אני מנהלת את תחום ההורות.
<נורית ינקלביץ: בעצם בויצ"ו הבינו שצריך לשים את ההורות – אנחנו נותנים מענים לילדים – אבל צריכים לשים את ההורות מקדימה.
איילת נחמיאס ורבין: זה מה שאני הולכת להגיד בויצ"ו בלונדון ביום ראשון.
<נורית ינקלביץ: אז אני כן אגיד שיש לנו בעצם קו ייעוץ טלפוני להורים, זה נקרא קול להורה.
<נורית ינקלביץ: בעצם הקו נותן מענה להורים לילדים בגיל הרך.
<נורית ינקלביץ: הם יכולים להתקשר בבוקר, בערב, לכל שאלה.
<נורית ינקלביץ: לפעמים אנחנו מפנים אותם הלאה לכל השירותים החשובים שציינתם כאן ולפעמים אנחנו נותנים להם בעצם הדרכה.
<נורית ינקלביץ: זה יכול להיות מענה חד פעמי, לפעמים תהליך ליווי, ואני חושבת שזה שירות שחשוב שיידעו עליו גם כאן, כי הוא מענה משלים.
יפעת שאשא ביטון: עד כמה אתם מונגשים?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת קראתי את מה שכתבת לי, מודה, לא ידעתי לפני כן על קיומכם.
<נורית ינקלביץ: אני חושבת שזה אחד הקשיים הגדולים שלנו ואני חושבת שנכון שנעשה פה את שיתופי הפעולה, ולכן המפגש הזה הוא חשוב.
<נורית ינקלביץ: אנחנו מענה שהוא לא מתחרה בשום מענה אחר.
<נורית ינקלביץ: אנחנו מענה שנותן אפשרות.
<נורית ינקלביץ: דיברתם על החבר הטלפוני, זה משהו שאתן הזכרתן כאן וזה חבר טלפוני.
יפעת שאשא ביטון: וכרגע זה מונגש רק בויצ"ו?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרן בויצ"ו כן מנגישים את מספר הטלפון שלכם להורים וכו'?
<נורית ינקלביץ: המענה מונגש אבל הוא לא מוכר מספיק, אפרופו זה משהו שצריך לשווק אותו וכמובן להשתמש בשיתופי פעולה לעניין הזה.
<נורית ינקלביץ: ההורים יכולים להתקשר לגבי כל נושא.
<נורית ינקלביץ: לפעמים אנחנו לא המענה.
<נורית ינקלביץ: לפעמים השאלה צריכה להיבדק על ידי מענים רפואיים, אבל ההורה צריך את הכתובת הזאת, לדעת לאן לפנות.
<נורית ינקלביץ: יושבות שם 70 מתנדבות.
יפעת שאשא ביטון: יושבות שם בעצם מתנדבות שהן נשות מקצוע?
<נורית ינקלביץ: הן מתנדבות, כולן נשות מקצוע מתחומי הטיפול, חינוך, בריאות, שעוברות הכשרה של 80 שעות על ידנו והדרכה חודשית וכו'.
<נורית ינקלביץ: הן יושבות בבאר שבע, תל אביב, שדרות ויש שלוחה דתית חרדית בירושלים.
<נורית ינקלביץ: הייתה גם בעבר שלוחה בערבית והיום אנחנו רוצים תקציב ויושב כאן מישהו שגם עוזר לנו לתמוך כדי לנסות ולהפעיל אותן מחדש.
<נורית ינקלביץ: הכל זה יוזמה של ויצ"ו, זה לא שירות שהוא - - -
<רינה כהן: אני נתקלתי במי שאכן יושב כאן, פרופסור צ'רלי פרידמן.
<נורית ינקלביץ: אז בדיוק עליו דיברתי, שהוא עוזר לנו להקים וגם תומך בנו בכל הפרויקט גם מחקרית וגם עוזר לנו בעצם לפתוח מחדש את השלוחה בערבית, כי אנחנו חושבים שהמענה הזה צריך להיות נגיש לכולם.
<נורית ינקלביץ: עכשיו אנחנו גם רוצים להנגיש את השירות הזה להורים לקויי שמיעה ובעצם איגום המשאבים פה ושיתוף הפעולה, כי אנחנו יודעים שהמענה יכול לתת, גם כשלפעמים מתקשרים כשהילד עוד על הידיים או ברגע שהוא נרדם בשמונה, תשע ועשר בלילה, אלה שעות שמצד אחד אני אומרת אין תמיד כוח, אבל זה שעות שאולי לרגע אנחנו מתפנים.
יפעת שאשא ביטון: שהן יותר נוחות ליצירת קשר.
איילת נחמיאס ורבין: כן, זה נכון.
<נורית ינקלביץ: ולכן אנחנו רואים את החשיבות.
יפעת שאשא ביטון: שימו לב שכחוט השני זה עובר, שתמיד אנחנו בסוף בסוף נפגשים עם אנשי חינוך, רווחה, בריאות.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו חייבים את האיגום המקצועי הזה כדי לתת מענה שהוא שלם.
אורי מקלב: קודם כל באמת להודות לכם על עצם קיום הדיון.
אורי מקלב: אני חושב שיש חשיבות גדולה מאד.
אורי מקלב: זה חלק מתוך המערכת שצריך לעשות, שהכנסת דנה והכנסת מציפה את הדברים ונותנת ביטוי ומעודדת ובאמת זה חלק חשוב מתוך העניין הזה.
אורי מקלב: אני היום יכול להסתכל ממבט של סבא כבר על הילדים שלו, שברוך השם כל ילדי נשואים וכולם מגדלים ילדים, ולראות כל אחד בקן שלו איך שהוא עושה את זה ואז לחשוב, רגע, איך אנחנו לא מעירים ומסתכלים, רק בוחנים ככה מלמעלה ומסתכלים.
איילת נחמיאס ורבין: כי אסור להתערב.
אורי מקלב: ושלא מתערבים, בוודאי, ואז אומרים איך עשינו את זה?
אורי מקלב: איך אנחנו?
אורי מקלב: איזה מקצוע צריך ללמוד וצריך לדעת.
אורי מקלב: והיום, כבר - - - שאנחנו כבר לא בדיוק מבינים את הכל והפערים נוצרים, וטוב לדעת את זה, אבל באופן אמיתי אנחנו יודעים שצריך הרבה הדרכה, הרבה ליווי וזה הבסיס לכל הדברים.
אורי מקלב: זה מונע וכל המגזרים צריכים את זה.
אורי מקלב: כל המגזרים, בין אם יש מעורבות של הורים יותר, בין אם יש סבתא שגידלה שמונה ילדים ובין אם יש אמא.
אורי מקלב: כל אחד צריך בפלטפורמה שלו, במסגרת שלו, הוא צריך לקבל תובנות בדברים שלו, שהוא יגיע למחשבה לבד.
אורי מקלב: ברשותכם, אני רק רוצה בדקה אחת להתייחס לחלק אחד שאפשר להגיד שבשיחות שנפגשים עם המשפחה, בין אם זה נמצא בעזרת הגברים, בין בעזרת הנשים ובין בדברים המשותפים בנושאים שמעניינים אותם, זה בעצם המחויבות לעבודה ואיפה משלבים את ההורות יחד עם העבודה שהיא דורשת, מחייבת.
אורי מקלב: איפה זה נמצא, איפה נמצאים עכשיו הילדים וההורות וכל הקן המשפחתי, בתוך זה שיש היום בתוך העבודות שנשים וגברים עובדים, הם דברים שמחייבים, סוחפים מאד חזק.
אורי מקלב: זו תחרות שלפעמים אדם מרגיש שהוא נלחם על הפרנסה שלו, על המעמד שלו, על הקידום שלו ועל עצם התפקיד שלו.
אורי מקלב: בזמנו, לפני איזה תקופה, הוקמה כאן בכנסת שדולה שהבאנו לכאן חברות שאולי מצאו בחברות ההייטק, שיש להן את האפשרויות ורואים איך שמנסים לעודד שיום אחד תצא ויום אחד לא.
אורי מקלב: יש חברות בחוץ לארץ, נניח בארצות הברית, במנהטן, שאפשר לעבוד שם 24 שעות ביום, בגלל שהחברות האלה עובדות עם כל העולם סביב לשעון.
אורי מקלב: הם מזהים עובדים שנמצאים יותר מדי שעות.
אורי מקלב: החברה עצמה, היא לא מעוניינת בזה, בגלל שהיא יודעת ש - - -
יפעת שאשא ביטון: נכון, הם רוצים עובדים יעילים.
יפעת שאשא ביטון: צריך לנוח.
אורי מקלב: זה גם מבחינתם.
אורי מקלב: וזה רק שיקול מסחרי, אבל הם לא חברה, הם לא מדינה.
אורי מקלב: אנחנו צריכים גם לראות, כפי שאמרתם, שזה חלק מהעתיד שכל דבר צריך להיות מאוזן.
אורי מקלב: שכל דבר הולך לכיוון חד מדי, קיצוני מדי, זו תופעה שצריך באמת לכנס אותה למקום.
אורי מקלב: היום, מכיוון שגם האימהות וגם האבות, כולם היום יש להם מחויבויות והעבודות היום מאד תובעניות, לכן צריך לראות איפה מעמידים גם את החלק הזה, שמשאירים את זמן האיכות זה.
אורי מקלב: אני ראיתי עכשיו, כשהילדה שלי צריכה להחליף את הנכדה, השיקול היה אצל איזה מסגרת יהיה הכי מאוחר.
אורי מקלב: זה היה המדד.
אורי מקלב: וכשידענו שהמסגרת הזאת באזור היא לא - - -
יפעת שאשא ביטון: זה מזכיר לי קצת את הגנים שיש כאלה עד ארבע, הגנים הסמי-פרטיים או הפרטיים עד ארבע, אחר כך מציעים לסגור אותו עד חמש ועכשיו עד שש, ואני אומרת רגע, ומתי יהיה לנו זמן להיות עם הילדים אחרי הצהריים?
אורי מקלב: וזה כמעט מה שמכריע ויודעים שהמקום הזה הוא פחות טוב.
אורי מקלב: אני לא רוצה להגיד שהוא לא טוב, הוא פחות טוב ממקומות אחרים, אבל השיקול הוא מה ייתן לנו מענה לצרכים לא של הילדה, אלא לצרכים של העבודה.
אורי מקלב: אני כבן של מורה ובעל של מורה והיום הילדים שלי חלקם בהייטק וחלקם יוצאים מאד מוקדם בבוקר, חוזרים בחמש ובשש ויכולים לצאת גם עד שתים עשרה בלילה במקרים, ויוצאים לעבודה בשמונה בערב עד אחת בלילה, באים להשלים לצורך העבודה.
אורי מקלב: האמא נוסעת גם בשמונה בערב עד אחת בלילה לעבוד בחברה, כדי להשלים, כדי להספיק או כל מיני דברים כאלה.
אורי מקלב: זה משהו שאנחנו צריכים להעלות את זה ולדבר על זה.
אורי מקלב: אם אנחנו נדע את המודעות של זה, שבעצם חוטאים לתפקיד, או שבוודאי לא צריך להיות על חשבון ההורות, המסגרת, אני חושב שעצם העלאת המודעות הזאת ולהציף את החוצה, זה חלק מהחשיבות של העניין.
יפעת שאשא ביטון: נכון, זה יכול להתחיל לעשות את השינוי.
יפעת שאשא ביטון: נציג של יוניס"ף, אחד הנציגים.
יפעת שאשא ביטון: יש פה את אליסף, אבירם.
יפעת שאשא ביטון: יש לכם שתי דקות, אם אתם יודעים לחלוק אותן, אז בבקשה.
איילת נחמיאס ורבין: ונמצאת כאן גם ליאת כהן שמלווה אותם.
<אבירם אמזלג: טוב, אז אנחנו בעצם קבוצת הנשיאות, כמו שיש מועצת הנוער, אז אנחנו הנוער של יוניס"ף.
<אבירם אמזלג: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם משרד התרבות.
יפעת שאשא ביטון: שם לפרוטוקול, שכל אחד יציג את עצמו.
<אבירם אמזלג: אני אבירם אמזלג, בן 13.5.
<אבירם אמזלג: אנחנו בעצם בחרנו לעסוק בנושא הבדידות ומתוך הנושא של בדידות בקרב ילדים, מצאנו שיש ילדים שלא מדברים בכלל, לא אוכלים ולא מדברים בכלל עם ההורים שלהם.
<אבירם אמזלג: אז חיפשנו סוג של מחקר ואנחנו, כמו שאתם יודעים, מקודמים בטכנולוגיה ויודעים מה קורה.
<אבירם אמזלג: אז חיפשנו מחקר ומצאנו את זה של יוניס"ף שוודיה, מחקר שמראה שכמחצית מההורים שנשאלו לא מנהלים את אותו יחס שהם ניהלו לפני, כאילו בדור שלהם.
<אבירם אמזלג: הם ציינו שהרוב זה בגלל הטכנולוגיה, כל האימיילים וה-SMS שהם מקבלים.
<אבירם אמזלג: זה לא בגללם, הם מקבלים.
<אבירם אמזלג: אז יש לנו הצעה שהבאנו אותה ממדינה אחרת בעולם ובחרנו להציע.
יפעת שאשא ביטון: אליסף זפרני.
<אליסף זפרני: כן.
<אליסף זפרני: אז כמו שהוא אמר וגם חברי הכנסת הזכירו מקודם, העניין של הזמן והעניין של האימיילים, שמקבלים אין ספור אימיילים והמעסיקים מצפים שיתעסקו בזה אחרי העבודה ואני בטוח שגם אתן עושות את זה בדרך כלל.
<אליסף זפרני: אני חושב לפחות - - -
יפעת שאשא ביטון: מודה באשמה.
<אליסף זפרני: אז באותם סקרים גם נשאלו ילדים עד גיל 15 כמה הם מדברים עם ההורים בשבוע מספר פעמים, ובסך הכל במדינת ישראל יצא ש-33% בלבד מדברים עם ההורים שלהם במשך השבוע מספר פעמים, שזה במקום האחרון במדינות המפותחות שנסקרו.
איילת נחמיאס ורבין: מה זה מדברים עם ההורים?
יפעת שאשא ביטון: רק חשוב לזכור שזה מחקר לא מדעי.
יפעת שאשא ביטון: זה המחקר שהצגתם ביום זכויות הילד?
<קריאה: לא, לא, זה מחקר של - - -
איילת נחמיאס ורבין: רגע, אבל תגדיר לנו מה נקבע במחקר, שזה נחשב דיבור עם ההורים?
איילת נחמיאס ורבין: זה לפי מספר דקות?
איילת נחמיאס ורבין: לפי מספר פעמים?
<אליסף זפרני: זה לפי מספר פעמים.
<אליסף זפרני: גם אם יושבים לאכול, אם יושבים לשיחה רצינית.
<אליסף זפרני: בכללי.
<אליסף זפרני: זה לא מה קורה, מה נשמע, זה מעבר לזה.
<אליסף זפרני: 33% זה ממש מעט.
<אליסף זפרני: אנחנו במקום האחרון במדינות המפותחות.
איילת נחמיאס ורבין: מה אתה אומר?
איילת נחמיאס ורבין: מה הממוצע?
<אליסף זפרני: הממוצע, אני לא - - -
<אבירם אמזלג: 50 ומעלה, 58%, אם לא יותר.
<אליסף זפרני: בקיצור, בדקנו והגענו ל - - -
יפעת שאשא ביטון: אמרתם שיש מיזם שקורה בעולם, כי פשוט אנחנו צריכים לקצר.
<אליסף זפרני: בדיוק.
<אליסף זפרני: אז הגענו לחוק הצרפתי.
<אליסף זפרני: ב-1 בינואר 2017 החוק הצרפתי בעצם החל את הזכות להתנתק, כלומר קבעו שמקומות עבודה, חברות שמעסיקות מעל ל-50 עובדים יחויבו לאסוף את העובדים ולקבוע נהלים מסוימים, מסודרים, לאותם דברים.
<אליסף זפרני: שיוגדר באמת מתי עונים על אימיילים, מתי לא עונים להודעות.
<אליסף זפרני: כאילו מתי יש להם זמן חופשי באמת.
<אליסף זפרני: אני חושב שזה יכול לעבוד גם פה.
איילת נחמיאס ורבין: זה בחקיקה?
<אליסף זפרני: זה עבר בחקיקה, וזהו.
איילת נחמיאס ורבין: איילת שקד מה זה תאהב את החוק הזה.
יפעת שאשא ביטון: הזכות להתנתק.
איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, סליחה, זה מעולם התוכן הפנימי שלנו על כמות החקיקה פשוט.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל לדעתי את הזכות להתנתק היא תאהב את הרעיון.
איילת נחמיאס ורבין: לא, זה רעיון מאד מעניין.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שיפעת ואני יכולות להגיד שאנחנו נבדוק מה לעשות עם זה, בסדר?
<אליסף זפרני: אוקיי.
יפעת שאשא ביטון: הרי הוא לא בחקיקה, אז להתחיל להעלות את זה למודעות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאם כל אחד יבין שיש לו זכות אמיתית, גם לא בחוק, פשוט להתנתק.
יפעת שאשא ביטון: סיימנו את יום העבודה, הגענו הביתה, יש לנו ילדים, יש להם את הזכות שאנחנו נתנתק.
איילת נחמיאס ורבין: הבעיה היא יקירה, שאנחנו נוכחים במקומות עבודה ואלף היא שלנו, כי אנחנו התחברנו.
איילת נחמיאס ורבין: סליחה, כשאנחנו באים בטענות לילדים שלנו, שלא יודעים להתנתק מהטלפון, ולי זה קורה פעם ביום, אז אני אומרת לעצמי רגע, למה שהוא ילמד להתנתק מהטלפון אם הוא רואה אותי כל הזמן עם זה.
יפעת שאשא ביטון: כל היום.
איילת נחמיאס ורבין: איך שהוא, גם כשהטלפון רחוק אני יודעת שהוא מצפצף.
איילת נחמיאס ורבין: גם שהוא על שקט אני יודעת שהוא צפצף.
איילת נחמיאס ורבין: אז זה משהו שהוא הרבה יותר מורכב, של שאלת מה הם סדרי העבודה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אם מודעים - - -
איילת נחמיאס ורבין: לא, מה הם סדרי העבודה ההגיוניים והמתקבלים על הדעת גם במקומות עבודה שהם מאד תובעניים נניח, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: אז אני אגלה לכם סוד.
יפעת שאשא ביטון: הנה, יושבת כאן היועצת שלי, שאנחנו כולנו וורקוהולים ואנחנו לא מודים בזה, ואני הפסקתי לענות לה למיילים בשבת.
יפעת שאשא ביטון: כי אני עונה לה, היא מחזירה לי חזרה.
יפעת שאשא ביטון: היא מחזירה לי, אני מודה שהסקרנות הורגת את החתול, אז אני ישר עונה.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי אוקיי, מהרגע שנכנסת השבת עד שיוצאת שבת אין מיילים.
יפעת שאשא ביטון: היא יכולה לכתוב מה שהיא רוצה, היא לא מקבלת חזרה.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שלה אין מה לעשות, אין לי ברירה, היא עם המשפחה.
יפעת שאשא ביטון: וגם אני מרוויחה את הזמן שלי.
יפעת שאשא ביטון: לקח לי הרבה מאד זמן להגיע למציאות כזו, שאני פשוט חותכת.
איילת נחמיאס ורבין: זה גם אני, אני אגיד לך איך פתרתי את זה.
איילת נחמיאס ורבין: אני מציקה בקבוצות הווטסאפ.
יפעת שאשא ביטון: לא, אז אני לא.
איילת נחמיאס ורבין: לא, אז גם אני די נגמלתי מזה, אבל צריך להודות, אנחנו לגמרי מכורות לעבודה, מה זאת אומרת?
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו אוהבות את העבודה שלנו.
<אליסף זפרני: יש לי עוד משהו להגיד.
<אליסף זפרני: יושבים כאן הרבה אנשים שהם מנהלי מרכזי הורות, כמו שדיברו כאן.
<אליסף זפרני: אז רעיון, אולי תאהבו, אולי הם יאהבו – להכניס סדנאות של אנשים שבאמת מבינים בתחום של הטכנולוגיה למרכזי הורות.
<אליסף זפרני: יש כאן הרבה, מכל הארץ.
<אליסף זפרני: כמו שהיא אמרה שיש סדנאות, לעשות הכשרה לאנשים שהם ילמדו את ההורים שגם הם צריכים להתנתק.
<אליסף זפרני: ככה, כמו שהיא אמרה, ללכת למנהל, למקומות העבודה לדבר איתם להתנתק.
אורי מקלב: דוגמא אישית.
יפעת שאשא ביטון: בסוף אתה יודע, הבשורה מגיעה מהצעירים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: הם יודעים להגיד את הדברים הכי טוב.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אליסף ואבירם.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר דליה אלוני, אבל באמת בקצרה, יש לנו 10 דקות ועוד מספר דוברים.
<דליה אלוני: בקצרה, מאחר שכבר נאמר הרבה.
<דליה אלוני: אני יושבת כאן כנציגה של הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, של הפ"י ובעצם אנחנו שותפים למועצה הציבורית להורים ולעמותה לזכויות הילד בגיל הרך.
<דליה אלוני: אני הייתי רוצה באמת להדגיש שני דברים, שני רעיונות.
<דליה אלוני: קודם כל, שכשאנחנו מדברים על הדברים הפרקטיים, על הדרכה, על ייעוץ, אם להתנתק מהמייל ואיך לבחור את הגן, צריך לזכור שמונחת מתחת להכל תשתית פסיכולוגית שרואה את היחסים בין ההורים, שהם המבוגרים המשמעותיים והילדים.
<דליה אלוני: ולא רק את ההורים כהורים, אלא כהורים כבני אדם.
<דליה אלוני: אנחנו מלווים את ההורים בעצם מלידה, מאז שהם הופכים להיות הורים לילדים צעירים ועד שהם הורים לילדים בני 40-50 ו-60.
<דליה אלוני: זה לא שאתה מפסיק להיות הורה כשהילד מסיים את בית הספר בי"ב או כשמסיים את השירות הצבאי או את האוניברסיטה.
<דליה אלוני: אתה ממשיך להיות הורה.
<דליה אלוני: אז זה אחד הדברים שאנחנו מעמידים לרשות הגופים שאנחנו עובדים איתם בשיתוף פעולה.
יפעת שאשא ביטון: שהם?
<דליה אלוני: באמת הגופים שציינתי כאן, גם המועצה הציבורית להורים וגם העמותה לילד בגיל הרך.
<דליה אלוני: את הידע הפסיכולוגי שיש לנו על הילדים, שמתפתחים ומשתנים ועל הורים שמשתנים ומתפתחים יחד עם הגדילה של הילדים שלהם.
<דליה אלוני: דבר שני, חשוב להדגיש גם, כמו שהדגשתם גם כאן, שישנן אוכלוסיות ספציפיות, ייחודיות, שזקוקות לעזרה ופונות לעתים בשעות משבר, אם זה הורים לילדים שחוו טראומות, בנסיבות סוציו אקונומיות קשות, הורים לילדים עם צרכים מיוחדים.
<דליה אלוני: אוכלוסיות ספציפיות, אבל יש את כלל ההורים.
<דליה אלוני: יש בעצם את העבודה שנעשית עם האוכלוסייה הרחבה, האוכלוסייה הנורמטיבית שזקוקה גם כן להכוונה, למידע, למתן כלים כדי באמת להיות הורים יותר טובים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ד"ר דליה אלוני וזה נכון.
יפעת שאשא ביטון: ההורות זה אחד התפקידים שכאשר קיבלנו אותו, אנחנו יודעים שזה לכל החיים.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר תמר ארז, בבקשה.
<תמר ארז: אני אקח רק נקודה אחת ואדבר עליה כרגע.
<תמר ארז: גם אני פסיכולוגית עם שתי התמחויות רלבנטיות כאן – חינוכית והתפתחותית.