GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<לירון כרמלי: דבר שני – לגבי תכניות החינוך, אני רוצה להגיד משהו.
<לירון כרמלי: הן קריטיות והן חשובות.
<לירון כרמלי: הרעיון הוא שרשות צריכה לדעת מה לעשות עם זה.
<לירון כרמלי: אתה מקבל פלטפורמה גדולה של תקציב ואפשרות לתת מענה ליוצאי אתיופיה פלוס אחוז מסוים של ותיקים.
<לירון כרמלי: רשות שאכפת לה ורוצה מוסיפה תקציבים, קצת משלה, ואני רמלתית ומבינה שאין לי כל כך הרבה, או מתכניות אחרות של עולים – עושים ביחד, בונים קבוצות שהן קבוצות הומוגניות מבחינת רמה והטרוגניות מבחינת תכנית.
<לירון כרמלי: וברגע שיוצרים כזה מצב, יש כמות של תגבור לימודי בכל בתי-הספר למגוון אוכלוסיות - -
<קריאה: כולם מרוויחים.
<לירון כרמלי: - - שכל אחד מתוקצב וכולם מרוויחים.
<לירון כרמלי: אז במקום לסגור ולחפש איך לסגור ולקצץ, לקחת את זה ולהתייחס לזה כתקציב.
<לירון כרמלי: שוב, זה פלטפורמה לרשות לעשות אתה הרבה דברים.
<לירון כרמלי: לא צריך רק להגיד שהוא לא טוב.
יפעת שאשא ביטון: אגב, זו, בדיוק, המטרה.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי שאפשר לעשות את זה גם בלי לסגור ובלי להגיד "לא עושים", אלא לפתח את זה ולהפוך את זה למשהו - -
<לירון כרמלי: אלה תכניות מצוינות.
יפעת שאשא ביטון: - - שבסופו של דבר הוא benefit לכולם.
<לירון כרמלי: אני מכירה את התכניות האלה מעל שמונה שנים – גם את פל"א וגם את הפרויקט הלאומי.
<לירון כרמלי: אלה תכניות מצוינות עם אחוזי הצלחה גבוהים, וחבל שלא בודקים את זה.
יפעת שאשא ביטון: אתה יכול במשפט?
יפעת שאשא ביטון: לא לחזור על דברים.
<נפתלי אברהם: לא.
<נפתלי אברהם: אני חוזר רגע אחורה מספר שנים, הדיון הזה די דומה למה שהיה לפני הרבה שנים.
יפעת שאשא ביטון: אז מה אתה אומר?
יפעת שאשא ביטון: חבל שבזבזנו את השעה?
<נפתלי אברהם: לא, לא.
<נפתלי אברהם: אנחנו לא משתנים.
<נפתלי אברהם: אני חושב שצריכים לעשות חשיבה מחודשת על כל העניין הזה.
<נפתלי אברהם: העניין שאני חושב עליו: כולנו פה עמותות וראשי ערים ומה שזה לא יהיה – לוקחים את התפקיד של ההורים, וההורים שם כאילו נמצאים באיזו שהיא פינה שאת הילדים שלהם צריכים לעשות.
<נפתלי אברהם: ..
<נפתלי אברהם: אני חושב שנורא חשוב לעסוק בהורים ולהביא את האחריות ההורית שלהם לשם.
<נפתלי אברהם: דבר שני שאני יכול להגיד – לא אמרתי, אבל שמי נפתלי, ואני מנהל עמותה בשם טק-קריירה שעושה הכשרה מקצועית ליוצאי אתיופיה בעולם ההיי-טק, ואני רואה את אותם האנשים האלה לכאורה, מדברים על בגרות או לא בגרות, עם איזה בגרות הם מגיעים אלי.
<נפתלי אברהם: אני, נפתלי, יושב עכשיו ומלמד את החבר'ה האלה שהשתחררו אחרי הצבא את המתמטיקה ברמה הבסיסית, כשיש להם שלוש יחידות וארבע יחידות.
<נפתלי אברהם: על זה אני ממש- - -
<נפתלי אברהם: אבל זה עניין אחר.
יפעת שאשא ביטון: נפתלי, תודה.
יפעת שאשא ביטון: אני אומר שההתגייסות גם של הממשלה, מבחינה תקציבית, מבחינת חשיבה, חשובה, נחוצה, וצריך לברך עליה.
יפעת שאשא ביטון: אבל צריך לראות שבתוך כל הכוונות הטובות האלה – ואת אמרת, שגם בעבר נעשו דברים מתוך כוונות טובות, ששמו אותם בנפרד כי חשבו שאולי יחזקו אותם זה היה מתוך כוונות טובות, ובסוף, אתם יודעים, הדרך לגיהינום רצופה בכוונות כאלה – שחלילה אנחנו לא הולכים לשם, אבל צריך לפקח שבדרך אנחנו לא ניפול באותן מלכודות.
יפעת שאשא ביטון: הציגה את זה הנציגה של רמלה וגם זה ככה עלה לי תוך כדי דיון בראש: זה בסדר שיהיו דברים ייחודיים לאוכלוסייה האתיופית, וזה בסדר שאנחנו נאפשר להורים תגבורים, חוגים או טיפולים של עיכובים כאלה או אחרים – זה בסדר גמור – ושאותם אנחנו נתקצב ושאת האחרים לא כי אנחנו רוצים לעשות כאן אפליה מתקנת, ואני בכוונה משתמשת בכל מה שעלה כאן, אבל כשאנחנו נותנים להם את זה ושהם הולכים לקבל את המענה הם יקבלו את זה עם כלל האוכלוסייה שנמצאת באותו מצב כמו שלהם בלי קשר לזה שהם יוצאי אתיופיה או לא יוצאי אתיופיה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזו הדרך הנכונה לנסח את הדברים – שהורים יוכלו להגיע להדרכת הורים כיוצאי אתיופיה, והם יקבלו אותה עם אוכלוסייה אחרת ותיקה שנמצאת שם וזה נעשה, ולא מתוך מקום שאנחנו מחפשים.
יפעת שאשא ביטון: שימי לב לאמירה מה אנחנו, בעצם, אומרים, בלי שאנחנו מתכוונים, והרי אנחנו לא שם: אנחנו צריכים לתת את זה ליוצאי אתיופיה – אז אנחנו ניתן הדרכת הורים איפה שיש ריכוזים של יוצאי אתיופיה כי לשם יועד התקציב.
יפעת שאשא ביטון: ואז, בלי שאנחנו התכוונו, אנחנו, חברתית, כאילו מסמנים אותם כמי שזקוק לזה יותר מאחרים.
יפעת שאשא ביטון: מהמקום הזה אנחנו צריכים להיזהר.
יפעת שאשא ביטון: נכון שאנחנו כל כך עסוקים בשגרה וכל כך רצים על הדברים, ולא תמיד יש לנו את הזמן רגע לנתח את המשמעות של מה שאנחנו אומרים.
יפעת שאשא ביטון: אבל אולי זו הזדמנות מצוינת.
יפעת שאשא ביטון: התכנית "דרך חדשה" – אגב לי אין בעיה עם השם באופן כללי, וזה היה השם של הסיעה שלי כשהתמודדתי לראשות עיריית קריית-שמונה, וזה מבורך מאד.
<עירית בירן: אני פשוט חושבת שהשם בינתיים גדול על התכנית.
יפעת שאשא ביטון: בואי ואנחנו נעשה את זה גדול, כי אם אנחנו נשאף מאוד-מאוד למעלה, גם אם נגיע לחצי דרך נעשה המון.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה שיש תכנית חדשה, זו הזדמנות מצוינת לבחון את עצמנו בדרך מבחינת המשמעויות של מה שאנחנו עושים, ואולי גם, כמו שהיא אומרת, אנחנו נותנים את הכסף – אז להנחות גם את הרשויות המקומיות.
יפעת שאשא ביטון: נדמה לנו תמיד שהם יודעים.
יפעת שאשא ביטון: הם לא באמת יודעים תמיד מה לעשות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שגם שם זה צריך להיות, ואולי אנחנו נשיג תוצאות יותר טובות ממה שעשינו עד היום.
יפעת שאשא ביטון: זה ככה ברמה הכללית, ברמת התפיסה.
יפעת שאשא ביטון: ברמה הקונקרטית, אני ממש מבקשת ממשרד החינוך: תפקחו, תוודאו, שאין לנו גטאות, שאין לנו גידולים לא בחינוך הפורמלי ולא בחינוך הבלתי-פורמלי.
יפעת שאשא ביטון: למשרד החינוך יש את הכוח גם מול המתנ"סים ומול החינוך הבלתי-פורמלי לעשות את העבודה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על שילוב – בואו ונעשה את זה עד הסוף, ואת הכסף שיש שלנו ליוצאי אתיופיה בואו ונשקיע כד לחזק את אותן מסגרות שבהן באמת עושים את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להודות לכולכם על הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להודות לממ"מ על המסמך המעמיק והמקיף.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שיש עוד הרבה היבטים.
יפעת שאשא ביטון: דיברתם על חינוך מיוחד, ודיברנו על חינוך בלתי-פורמלי, ויש עוד הרבה-הרבה נדבכים שאנחנו צריכים לבחון אותם, אבל אנחנו נעשה את זה צעד-צעד.
יפעת שאשא ביטון: בהצלחה לכולם.
יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת לפתוח את דיון הוועדה בנושא מרכזי הורות ומשפה, דיון מיוחד לכבוד יום המשפחה.
יפעת שאשא ביטון: דיון שלמעשה יזמנו, חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין ואנכי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מזהות שהנושא הזה, במיוחד במציאות הנוכחית הוא נושא מאד מאד חשוב.
יפעת שאשא ביטון: עבור חלק מהאנשים כאן אני יכולה לומר בלי שאני אגזים שזה אפילו יום חג, נכון רינה?
<רינה כהן: חג החגים.
יפעת שאשא ביטון: כן, שאנחנו שמים את הנושא הזה על סדר היום ומדגישים את החשיבות שלו.
יפעת שאשא ביטון: התחושה הבסיסית היא שאנחנו נולדים עם אינסטינקט של הורות וזה נכון.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו גם את האינסטינקטים הטבעיים שלנו, ובכל זאת במציאות חברתית, חינוכית, כלכלית, משתנה, דינאמית, עם כל האתגרים שמלווים גם בקדמה וגם בכלל בהתפתחויות השונות שאנחנו חווים, אנחנו יודעים שהאתגרים שלנו כמבוגרים הם לא פשוטים, של הילדים הם לא פשוטים שבעתיים; ואם אנחנו לוקחים ומחברים את זה ביחד, שלנו, כהורים לילדים, אז אנחנו מזהים שהאתגרים הם אפילו עוד יותר מורכבים.
יפעת שאשא ביטון: לכן חשבנו שנכון להעלות את הנושא ולבחון מה אנחנו כחברה, כמדינה, עושים כדי לתת להורים כלים להתמודד טוב יותר במציאות המשתנה של היום.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נפתח עם חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין, בבקשה.
איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה חברתי, חברת הכנסת שאשא-ביטון.
איילת נחמיאס ורבין: אני מאד מתרגשת להיות כאן היום.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שזאת אחת הכנסות אם לא הכנסת שעסקה ועוסקת מדי יום בשאלת המשפחה וההורות באופן הכי אינטנסיבי שזה היה מעולם.
איילת נחמיאס ורבין: וצריך להגיד משהו.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מדברים כאן על שינוי בסדרי גודל היסטוריים.
איילת נחמיאס ורבין: זה שינוי תרבות, זה שינוי תפיסת עולם.
איילת נחמיאס ורבין: אני תמיד מספרת ויצא לי לא אחת להגיד את זה גם בוועדה, כשאנחנו גדלנו, גם כשאני גדלתי, אמא שלי, למרות שאמא שלי עבדה, עדיין ברוב המשפחות בישראל עבד הורה אחד, משפחות יכלו להתפרנס ממשכורת אחת, יכלו לחסוך כסף, יכלו לקנות דירה.
איילת נחמיאס ורבין: עלות החיים כאן ועלות גידול הילדים כאן לא הייתה כל כך גבוהה, למרות שאני יודעת שהיו גם פערים גדולים אז ועדיין.
איילת נחמיאס ורבין: והיום אנחנו מוצאים את עצמנו ואנחנו מסתכלים למשפחות ולהורים בעיניים, וכמו שיש לי תיאור כזה שאני מתארת איך הילדים שלי לפעמים תופסים אותי במכנסיים או בחצאית הדמיונית שלפעמים אני לובשת.
איילת נחמיאס ורבין: תופסים אותי רגע, אמא, אמא, אמא ועוד רגע.
איילת נחמיאס ורבין: אתמול בלילה הייתה לי שיחה עם יפעת, אני אגלה לכם מהסודות שלנו.
איילת נחמיאס ורבין: כי אתם יודעים, חוץ מזה שאנחנו חברות כנסת אנחנו אימהות וצריך לומר שאנחנו אימהות והורות מאד מאד אינטנסיביות, גם במציאות שבה אנחנו חיות כאן ביום יום שלנו.
איילת נחמיאס ורבין: אני שיתפתי את יפעת ואני משתפת אתכם.
איילת נחמיאס ורבין: יש ביטוי נהדר ביידשאית שאומרים ילדים קטנים צרות קטנות, ילדים גדולים צרות גדולות.
איילת נחמיאס ורבין: וכשהילדים המדהימים שלי גדלים לי כך פתאום, ממש בלי שאנחנו שמים לב, סיפרתי ליפעת איזה התמודדות מורכבת אנחנו עברנו השנה בכיתה ה', בבית הספר של הבן שלי, בכיתה שלו וכמה פתאום אני הבנתי שאני חסרה, ממש חווה ואקום שלם של הדרכה הורית.
איילת נחמיאס ורבין: ואני יודעת איך לטפל בדברים האלה ואני הולכת ואני נעזרת ואני שואלת שאלות ושואלת את עצמי שאלות קשות.
איילת נחמיאס ורבין: אגב, גם שאלות על המחירים שאנחנו משלמות בהחלטה שלנו להיות – אני לא יודעת אף פעם להגיד – אמהות עם קריירה, נשים עם קריירה.
איילת נחמיאס ורבין: אני אף פעם לא יודעת איך נכון להגיד את זה.
איילת נחמיאס ורבין: איך להגיד את זה, כי הרי גם להיות אמא זה קריירה.
איילת נחמיאס ורבין: זה בעיקר אחריות מאד גדולה, אבל זאת קריירה.
איילת נחמיאס ורבין: אז למה בעצם לא אומרים עלינו נשים עם קריירה כפולה?
איילת נחמיאס ורבין: כלומר זה לא נספר, זה עדיין לא נספר.
איילת נחמיאס ורבין: וכשאני פגשתי לפני שנה וחצי את סימונה מורלי וגילית אבטליון מהמרכז להורות משמעותית באשדוד, אני הבנתי שבאשדוד לפחות יש בית להורים ואני יודעת שיש בעוד מקומות בארץ בית להורים.
איילת נחמיאס ורבין: ואני מאד חסרה את הבית הזה להורים, כי אתם יודעים, לפעמים אתם רוצים חבר טלפוני כזה – ככה אני מרגישה.
איילת נחמיאס ורבין: אז יפעת היא חברה טלפונית שלי לפעמים, ויש לי הרבה מאד חברות שאני מתקשרת אליהן ומתייעצת איתן, אבל אנחנו פשוט – הנה, אני אומרת לכם את זה כאן – העובדה שאנחנו חברות וחברי כנסת, לא פותרת אותנו משום בעיה שאף הורה אחר חווה במדינת ישראל.
איילת נחמיאס ורבין: אולי הופכת את הבעיה לפעמים אפילו ליותר מורכבת.
איילת נחמיאס ורבין: כי הבן שלי למשל, בכל מיני מאבקים שאני מנהלת, אומר לי אמא, אל תדברי על זה יותר מדי, שלא ידעו שאת מתעסקת עם זה.
איילת נחמיאס ורבין: אז יש בכלל מחירים אחרים ועדיין אני אומרת בגלוי, אני לא הייתי מחליפה לא את החיים שלי ולא את בחירות הקריירה שלי ולא את המאבק שלי להיות אמא, כי כל ילדי הם מה שמכונה ילדי מבחנה.
איילת נחמיאס ורבין: אני לא בטוחה שהם אף פעם שמעו את הכינוי הזה ביחס לעצמם, אבל בלי נפלאות המידע לא היינו זוכים להיות הורים.
איילת נחמיאס ורבין: ולכן אנחנו כאן היום, שואלות ומבקשות לדעת איך אנחנו מוודאות שבכל עיר ובכל מקום במדינת ישראל אין הורה שאין לו מענה לבעיה ואין הורה שצריך לפנות באיזו שהיא שאלה ואין לו למי לפנות.
איילת נחמיאס ורבין: ואני באמת רוצה להודות לך מקרב לב, כי אני חושבת שהוועדה לזכויות הילד עדיין עוסקת בכל הבעיות והמורכבויות של ילדים נטולי זכויות, ובמדינת ישראל לצערנו יש ילדים נטולי זכויות ולכן הוועדה כל כך חשובה.
איילת נחמיאס ורבין: הרבה מאד בזכותך הוועדה עוסקת בנושאים שפעם לא עסקו בהם ואני מאד מאד שמחה על החברות והרעות הזאת שיש בכנסת, גם ביני ובין יפעת, אבל בין עוד הרבה מאד חברי וחברות כנסת שלא נמצאים כאן עדיין ואולי יצטרפו אלינו בהמשך, כי אנחנו באמת רוצים להיות הכתובת שלכם, אבל גם הכתובת של הורים במדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין על הדברים החשובים.
יפעת שאשא ביטון: מן הסתם אני מזדהה ומתחברת לכל מילה.
יפעת שאשא ביטון: אני אגלה לכם שלא פעם עולה דילמה בקרב הצוות שמלווה אותי – תמי שמנהלת את הוועדה וצמודה אלי – ואנחנו חושבות ביחד.
יפעת שאשא ביטון: עלתה סוגית השם של הוועדה, כי אנחנו כל הזמן מדברים על זה שילד, נכון שיש לו אישיות משלו והכל, אבל הוא חלק מתא משפחתי והרבה פעמים כשאנחנו רוצים לבוא ולתמוך בילד אנחנו גם צריכים לראות איך אנחנו תומכים במשפחה שלו, כדי שהיא תוכל בעצם להיות מספיק חזקה עבורו.
יפעת שאשא ביטון: חשבנו אם נכון שזה יהיה זכויות הילד והמשפחה ופחדנו שזה ילך למקומות נוספים וכו', אבל זה באמת משהו ששווה לחשוב ולגלגל אותו כדי שבאמת נוכל לתת מענים שהם מיטביים ושלמים ולא רק משהו שהוא מאד חלקי וממוקד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נאפשר היום לגברת רינה כהן לפתוח את הדיון ולומר כמה דברים, בבקשה.
<רינה כהן: אז אני מודה על הכבוד ולעולם יבטח אדם בשם האכסניה.
<רינה כהן: אני רוצה לפתוח בברכות לאכסניה של הוועדה לזכויות הילד – בינתיים זה שמה, עד שישתנה שמה ואולי הוא באמת צריך להשתנות.
<רינה כהן: להתרחב.
<רינה כהן: כי הילד – דרוש הכפר כולו לגדל ילד – בוודאי דרושים אמא ואבא ובשלב הזה אני יודעת וגם פרדי איתי יודע שצריכים סבא וסבתא וכו' וכו'.
<רינה כהן: אז ברכות.
<רינה כהן: תודה רבה ואני מודה גם לתמי, שכל הזמן מחזיקה את הקשר ואת היד על הדופק.
<רינה כהן: אני רוצה להודות לכל מי שהגיע לישיבה החשובה הזאת.
<רינה כהן: את החלק הגדול של האנשים אני מכירה.
<רינה כהן: רוב האנשים שיושבים כאן הם שנים שנים שנים בנושא הורים והורות ואנחנו עם הפנים קדימה.
<רינה כהן: בזמנו שאל אותי שר החינוך – גברת כהן, את אחראית פה במשרד החינוך על נושא הורים – הורים אחראים.
<רינה כהן: הורים אחראים.
<רינה כהן: היה דיון על שימוש בסמים ובאלכוהול, היה דיון על הישגים לימודיים.
<רינה כהן: גברת כהן, את אחראית על ההורים.
<רינה כהן: ואז פעם אחת בא לי ככה השכל ושאלתי אותו כבוד השר, נכון, הורים אחראים.
<רינה כהן: לית מאן דפליג על הדבר הזה, אבל מי אחראי לאחראים?
<רינה כהן: וזאת השאלה ואני חושבת שהדיון היום, כמו שפתחתם אותו ומאד אהבתי את הפתיחה שלך ד"ר יפעת שאשא ביטון ושלך גברת נחמיאס, חבר הכנסת נחמיאס.
<רינה כהן: השאלה היא באמת איך אנחנו מקדמים את הנושא של אחריות הורית – מי הכתובת להורים.
<רינה כהן: ברור שהילדים, הכתובת שלהם זה אמא ואבא באופן הטבעי ביותר וגם המחקרים מראים לנו.
<רינה כהן: ישנן מטפלות, גננות, מורות, יועצות, כולם, כולם, כולם חשובים ביותר, אבל הפנייה הראשונה שילד פונה, נער פונה, הוא פונה לאמא.
יפעת שאשא ביטון: הטבעית והמשמעותית זה ההורים.
<רינה כהן: הוא פונה לאבא.
<רינה כהן: המחקרים מראים לנו את זה.
<רינה כהן: ועדיין לא עשינו השקעות בנושא הורים והורות ובאמת השאלה היא מי יעשה את ההשקעות הללו, שהן ההשקעות המצומצמות ביותר, עם התשואות הגבוהות ביותר.
<רינה כהן: ד"ר תמר ארז תפרט אחר כך בהמשך.
<רינה כהן: ארגון הבריאות העולמי מודיע לנו חגיגית שמי שיוצר חוסר אצל ילדים, מי שיוצר בריאות אצל הילדים זה הקשר הורה ילד וההורים שהם זמינים, אכפתיים, מתפקדי ורלבנטיים.
<רינה כהן: עכשיו איך אנחנו עוזרים להם להיות כאלה, כמו השם חלמנו להיות?
<רינה כהן: אני בזמנו עסקתי בנושא הזה במשרד החינוך והבנתי שההורים זקוקים, כמו שאמרה חברת הכנסת נחמיאס, זקוקים לכתובת.
<רינה כהן: עם מי הם ידברו החברה האלה?
<רינה כהן: עם מי?
<רינה כהן: עם מי אפשר לדבר?
<רינה כהן: אז זה שיש חבר טלפוני, חברה טלפונית, זה שיגעון, זה יוצא מן הכלל.
איילת נחמיאס ורבין: ואגב, אם היינו יודעים להפוך את זה למתודה של קבוצות הורים, של קהילות תומכות להורים, אנחנו - - -
<רינה כהן: זה בדיוק חלק מהעניין.
<ליליאן ללום: אנחנו יודעים לעשות את זה.
<רינה כהן: ליליאן אומרת אנחנו יודעים לעשות את זה ואת באמת מייצגת כאן את כולם.
<רינה כהן: אנחנו יודעים לעשות את זה.
<רינה כהן: בישיבה הזאת אני רוצה לשים את הדגש על הרעיון שיושבים פה מנהלים, בעיקר מנהלי מרכזים ביישובים, יש גם מחוזיים וארציים, הכל יש.
<רינה כהן: הורה זקוק לכתובת זמינה, נגישה ורלבנטית ביישוב שלו, שיש לו את הטלפון ויש לו את האדם ויש לו את קבוצת ההורים איתו ביחד שתומכת בו.
<רינה כהן: אנחנו מדברים על מרכז יישובי להורים והשאלה היא כאן.
<רינה כהן: ואני מאד אשמח - - -
יפעת שאשא ביטון: מי מקדם, מי לוקח אחריות.
<רינה כהן: מי לוקח אחריות לנושא של מרכז יישובי להורים.
<רינה כהן: בזמנו היו כ-60 מרכזים להורים.
<רינה כהן: הצטמצמו, כי משרד החינוך צמצם את תמיכתו.
<רינה כהן: יש אילוצים תקציביים, זה ברור.
<רינה כהן: היום יש כ-12 מרכזים יישוביים להורים ביישובים החזקים, שהם יכולים להשקיע שם את המשאבים, אבל אופקים, בית שאן, דימונה, נתיבות, מעלות – שהיו להם מרכזים - - -
איילת נחמיאס ורבין: ככל שהמצוקה עולה, כמות המרכזים יורדת.
איילת נחמיאס ורבין: ך
<רינה כהן: נגמרו.
<רינה כהן: מאד אשמח אם באמת נחשוב בשלב הזה על רמה יישובית - - -
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו מרחיבים את זה.
<רינה כהן: ואחר כך, כשירחיב השם את גבולנו, נחשוב על מדיניות לאומית להורים, אבל זה צעד - - -
איילת נחמיאס ורבין: אני הצעתי שתהיה שרה לענייני משפחה.
<רינה כהן: אנחנו נפגשנו.
איילת נחמיאס ורבין: אני אמרתי אני לא מתנדבת ישר לתפקיד, לא בטוח שאני הדוגמא והמופת, אז אני מיד שולחת מישהי אחרת.
איילת נחמיאס ורבין: הנה, יפעת תהיה.
איילת נחמיאס ורבין: אבל אני באמת אומרת לכם, אין דרך אחרת מלבד לחבר בין החוטים.
יפעת שאשא ביטון: נכון, לעשות את החיבור.
<רינה כהן: הדבר הוא שאת צודקת ביותר, משום שיש שמונה משרדים ממשלתיים שעוסקים בנושא הורים וכל ה-NGO'S מסביב, ארגונים אזרחיים עוסקים בנושא הורים, אין תיאום ביניהם וכל אחד בוכה על השקל וחצי שיש לו.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני בתחושה שאני חושבת שגם אם אחד מהמשרדים ייקח ויתכלל את זה, כמו משרד החינוך בעיני שהוא בית טבעי לדבר הזה, בהחלט - - -
איילת נחמיאס ורבין: תקשיבי רגע, הקימו משרד לשוויון חברתי.
איילת נחמיאס ורבין: שוויון חברתי אין דרך לעשות מלבד לעשות את זה דרך ההורים.
איילת נחמיאס ורבין: באמת, זאת הדרך, מגיל ינקות ועד לגילאים מבוגרים.
איילת נחמיאס ורבין: ולכן אני אומרת באמת, זה המקום לתכלל, לפחות לקשור את הקצוות.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אנחנו נעבור ונשמע מודל שיצא לי לבקר בוא וגם חברתי איילת ביקרה שם, בלי שידענו אחת על השנייה ויצרנו קשר עם המקום.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מודל שבהחלט אפשר ללמוד ממנו.
יפעת שאשא ביטון: לשמחתי יש לנו כאן עוד מספר דוגמאות, כך שבאמת יש לנו מספיק כלים להביא כדי להרחיב את היריעה ולגרום לזה להיות משהו ברמה הארצית ולא רק משהו וולונטרי ברמה יישובית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח עם אשדוד ואחר כך אנחנו נאפשר גם למקומות הנוספים.
יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, רק תאמרו שם מלא ותפקיד לפרוטוקול, כדי שהדברים יירשמו.
<סימונה מורלי: סימונה מורלי, מנכ"לית תאגיד עירוני, הרשות למאבק בהתמכרויות ובאלימות באשדוד.
<סימונה מורלי: תחילה אני רוצה לברך את שתיכן, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון וחברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין.
<סימונה מורלי: אני מרגישה רק מורלי, אז בפעם הבאה.
<סימונה מורלי: באמת על לקיחת אחריות ולשים את נושא המשפחה בקדמת הבמה.
<סימונה מורלי: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין ביקרה לפני שנה וחצי ולא הנידה עפעף ויש לנו באמת את הכבוד להיות שותפים לשדולה; וגם לך חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, שהצגנו את זה בוועדה בבאר שבע, כי אמרנו איך אפשר לעשות בטרם, איך אפשר לדבר על זכויות הילד, בלי לפני כן לדבר על המשפחה שהם אלה התומכים.
<סימונה מורלי: אנחנו יודעים שהתא המשפחתי ותא החברות הראשון זה עדיין המשפחה לתצורותיה השונות.
<סימונה מורלי: אז אשדוד, שהיא העיר החמישית בגודלה, השכילה לבוא, להסתכל ולקחת אחריות על ההורים ולמסד להם כתובת.
<סימונה מורלי: זה התחיל מהתאגיד, שזה נתפס כתפיסה שזה חלק מרצף המענים הניתנים מבחינה מניעתית.
<סימונה מורלי: זאת אומרת אם אנחנו מדברים על המשפחה, מדברים על ההורים, אז אנחנו מדברים איפה מתחילה המניעה, איפה אנחנו מתחילים לבנות את החוסן הנפשי, מיקוד השליטה הפנימי, תפיסת המסוכנות.
<סימונה מורלי: כל הנושאים האלה – משם זה התחיל.
<סימונה מורלי: גילית, מנהלת המרכז תספר קצת על המודל.
<סימונה מורלי: אז אני רוצה שהרשות השכילה ולפני שלוש שנים נבנה גם מבנה שמהווה כתובת, לא רק משהו וירטואלי, אלא כתובת שאפשר לבוא אליה.
<סימונה מורלי: מחד המרכז באמת עושה פעילויות מאד יזומות של סדנאות והרצאות לכל מי שמגיע לפתחו לפי צרכים.
<סימונה מורלי: יש שיתוף ציבור ואנחנו שואלים את הציבור מה מעניין אותו ומה על סדר היום.
<סימונה מורלי: לדוגמא הסדנאות למשפחות עם שלישיות.
<סימונה מורלי: משפחות שעוברות תהליכי גירושין, וממש לפי הצורך אנחנו נותנים את המענה.
<סימונה מורלי: קצת על העיר ועל היישום של המודל.
<סימונה מורלי: אז רבע מהתושבים בעיר הם חרדים ואנחנו מנגישים את המענה למגזר החרדי בהתאמה לשפה, בהתאמה לקהל.
יפעת שאשא ביטון: באותו מבנה, סימונה?
<סימונה מורלי: באותו מבנה.
<סימונה מורלי: אנחנו מייחדים ימים מסוימים ויש גם מודל של הרצאות עם פרגוד – זוגות - גברים מחד, נשים והמרצה, שהוא ממין זכר.
<סימונה מורלי: הוא מרצה ונותן הנחיית הורים וזה עובד מאד יפה.
איילת נחמיאס ורבין: אבל יש לכם מודל לעולים.
איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת אתם בעצם גזרתם את העיר לפי אוכלוסיות והתאמתם אותן.
<סימונה מורלי: כן, נכון, נכון.
<סימונה מורלי: זה המודל למגזר החרדי ויש לנו גם מודל לעולים.
<סימונה מורלי: יש לנו עולים מ-99 מדינות, אז אנחנו גם מנגישים את השירות לאמהרית, טיגרית, צרפתית, ספרדית עכשיו גם לאחרונה ובוודאי גם ברוסית.
<סימונה מורלי: אנחנו מנגישים את השירות ונותנים את המענה.
<סימונה מורלי: אז מחד אני רוצה כי גילית תספר על המודל – לומר שהעיר אשדוד באמת פותחת את שעריה לכל דכפין שיבוא וילמד את המודל.
<סימונה מורלי: אני חושבת שזה מודל מנצח.
<סימונה מורלי: ודווקא אני אספר אנקדוטה.
<סימונה מורלי: בצוק איתן ובעופרת יצוקה מצאנו את עצמנו נמצאים במוקד 106 העירוני ולאחר מכן הפנינו את הכל למרכז.
<סימונה מורלי: יש לנו שני ממ"דים ובמשך כל היממה קיבלנו מנחות בתורנות, בהתנדבות, שישבו במוקד ונתנו מענה להורים מבחינת חוסן גם בחירום ולאחר מכן מצאנו את עצמנו גם עושים את זה בחירום לרגיעה.
<סימונה מורלי: זאת אומרת גם פה היינו צריכים לתת את המענה במעבר מחירום לרגיעה.
<סימונה מורלי: זה גם נתן את המענה.
<סימונה מורלי: הנה דוגמא של צורך שעלה, שלא חשבנו עליו ופתאום מצאנו את עצמנו בוועדת מל"ח, נותנים גם את המענה, כי זה היה הצו העתי.
יפעת שאשא ביטון: סימונה, מי בעצם מחזיק את המרכז?
יפעת שאשא ביטון: אנשי מקצוע מאיזה תחום?
<סימונה מורלי: מחזיקים אנשי מקצוע מתחום החינוך, בעיקר מתחום החינוך.
<סימונה מורלי: גם מתחום הייעוץ, מתחום העבודה הסוציאלית.
<סימונה מורלי: תיכף נפרט גם.
<סימונה מורלי: יש לנו גם את המודל של מכשיר, זאת אומרת מחד אנחנו מנגישים את השירות.
<סימונה מורלי: השנה גמרנו את שנת העבודה 2016.
<סימונה מורלי: נתנו מענה ל-8,780 הורים באשר הם.
איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת עליתם מ-8,000.
<סימונה מורלי: עלינו, עלינו, כן, עלינו, ואנחנו עכשיו במעגלים להרחיב את זה, כן.
<סימונה מורלי: עלינו.
<סימונה מורלי: אנחנו מנגישים את השירות לא רק במרכז עצמו אלא בכל העיר.
<סימונה מורלי: זאת אומרת בבתי הספר, בגנים - - -
איילת נחמיאס ורבין: ובמקומות העבודה.
<סימונה מורלי: במקומות העבודה, בכל המקומות.
יפעת שאשא ביטון: את אומרת אתם לא מחכים שההורים יגיעו אליכם, כי הרבה פעמים אנחנו אומרים.
יפעת שאשא ביטון: הרי פעם בתפיסה בתי הספר היו פלטפורמה מצוינת.
יפעת שאשא ביטון: זה היה נחשב קהל שבוי, היו מקיימים סדנאות בבתי הספר וההורים היו מגיעים.
יפעת שאשא ביטון: היום אנחנו יודעים שההורים לא מגיעים.
יפעת שאשא ביטון: צריך לשים את זה על השולחן.
<סימונה מורלי: אז אנחנו מגיעים אליהם.
יפעת שאשא ביטון: ואם מגיעים, מגיעים בודדים.
איילת נחמיאס ורבין: קשה להם.
איילת נחמיאס ורבין: קשה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אין תלונה.
יפעת שאשא ביטון: להיפך, אני אומרת אם הם לא באים אלינו, אנחנו נגיע אליהם.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שזה חלק מאד ייחודי בתפיסה של אשדוד.
<סימונה מורלי: אנחנו מנגישים את השירות הזה ואנחנו מתאימים ולאחרונה גם הכנסנו מנחת הורים למשטרה ופה לחשה לי גילית, וזו זכות יוצרים שלה, איילת, שאולי נשים מנחת הורים גם בכנסת ואז חברות הכנסת הצעירות יכולות לקבל מענה.
<סימונה מורלי: אל תפסלו.
<סימונה מורלי: נחשוב על זה.
<סימונה מורלי: זה בעצם - - -
איילת נחמיאס ורבין: זה לא רעיון רע בכלל.
איילת נחמיאס ורבין: כי בתשע בערב, כשגלעד האן, שהוא איש - - - שנותן הרצאות על בטיחות הילדים באינטרנט, סליחה, אני אומרת, אני מתנצלת, או שאני בכנסת או שפשוט אין לי כוח.
איילת נחמיאס ורבין: מודה.
יפעת שאשא ביטון: או שאת בדרך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נביא את זה לכאן.
<סימונה מורלי: אז מחד אנחנו מהווים באמת מודל ייחודי ושאלת על דיסציפלינות, אבל בואו נדבר גם על - - -
יפעת שאשא ביטון: אז בואי נאפשר לגילית אולי להציג את המודל, כדי שאנחנו נוכל לאפשר גם לאנשים נוספים.
<סימונה מורלי: אוקיי, אבל רק נקודה נוספת ברשותך, לומר שמצד אחד זה מודל ובאמת אני מאד שמחה שעכשיו נושא המשפחה הוא באמת בקדמת הבמה.
<סימונה מורלי: הופתעתי לשמוע ששמונה משרדים ממשלתיים עוסקים בנושא.
<סימונה מורלי: לצערי יש הרבה נושאים שהם חוצים משרדים וצריכים לעשות להם את האיגום: שוויון חברתי, חינוך, איזה משרד שיבחרו, אבל שישימו את זה.
<סימונה מורלי: אז בצרפת יש סגן לענייני משפחה ואמרה איילת ובגרמניה יש גם שרה לענייני משפחה, אז זה המודל.
<סימונה מורלי: אני חושבת שצריך לקדם מדיניות ממוקדת משפחה, ואם אנחנו יחד ואתם תובילו את זה – ופה אני מרימה לכם את זה כך, את הכפפה – לקידום מדיניות ממוקדת משפחה על כל גווניה השונים ואנחנו שומעים את זה במגוון תחומים.
<סימונה מורלי: סמן להורים, נקודת מפת הורית.
<סימונה מורלי: אני חושבת שאנחנו נצעד קדימה בכל ההיבטים, גם המניעתיים, גם החוסן וגם החינוך למצוינות ונורמטיביות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה סימונה.
יפעת שאשא ביטון: גילית, ממש בכמה משפטים על המודל בצורה פרקטית.
<גילית אבטליון: אני אשתדל לעשות את זה ממש בקצרה.
<גילית אבטליון: אני רק רוצה לחזק משהו.
<גילית אבטליון: כמו שסימונה אמרה, אנחנו תחום מניעה בתוך הרשות העירונית למאבק בהתמכרויות, אבל אנחנו תחום מניעה ראשוני.
<גילית אבטליון: כלומר אנחנו פונים לכלל ההורים באשר הם הורים, כי הורה זקוק לתמיכה, זקוק להכלה, זקוק להקשבה.
<גילית אבטליון: הוא זקוק לאיזה שהוא גוף שיבוא לקראתו ושגם הוא יכול לפנות אלינו בכל עת.
<גילית אבטליון: למרכז להורות יש בעצם שלושה ענפים עיקריים.
<גילית אבטליון: ענף אחד זה ענף ההכשרה, כי שאלת מאיפה מגיעים האנשים, אז אצלנו במרכז יש את המסלול להכשרת מנחי קבוצות הורים, מאושר על ידי משרד החינוך, שפ"י.
<גילית אבטליון: בטי עומדת בראשותו.
<גילית אבטליון: הרבה אנשים מאשדוד עצמה באים ללמוד והם אחר כך הופכים להיות מנחי ההורים בתוך העיר אשדוד.
<סימונה מורלי: סליחה, אבל המייסדים גם, רינה.
<סימונה מורלי: יש לה את הזכות.
<גילית אבטליון: הענף השני זה ענף ההנחיה וכאן רינה בעבר ייסדה ארבעה אדנים – זה גם המילים שלך – אדנים.
<גילית אבטליון: ארבעה אדנים להנחיית הורים.
<גילית אבטליון: הנחיית הורים בחינוך, אז יש לנו מנחה הורים בחינוך.
<גילית אבטליון: הנחיית הורים במקומות עבודה, אז יש לנו מנחה הורים במקומות העבודה.
<גילית אבטליון: מנחה הורים רב תרבותי, אז כמו שסימונה אמרה בשפות השונות, בהתאמה תרבותית לחרדים, בתוך החרדים, ספרדים, אשכנזים, שם אנחנו גם נותנים להם.
<גילית אבטליון: בהנחיית הורים קהילתית, כך גם בתוך הקהילה.
<גילית אבטליון: אנחנו תלמידים טובים, נכון?
<רינה כהן: מאה במבחן.