GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: ישראל דיגיטאלית יחד עם משרד החינוך ויחד עם משרד הבריאות, אנחנו בנוסף לכל המהלך הזה במערכת החינוך, כי אנחנו רואים בעניין גם הרבה מעבר לסיפור של שכחת ילדים, במעקב אחר נוכחות של ילדים בתוך המערכת, רוצים לצאת לאיזה שהוא מהלך של התקנת עזרים טכנולוגיים בתוך הגנים והמעונות, כשהרעיון שזה בעצם יסייע.
יפעת שאשא ביטון: זה גם ישחרר קצת מהצוות, למרות שאני אומרת לכם בגילוי לב, גם במקרה הזה יש את הגננות הנשמות, שיראו שהילדים לא הגיעו וגם כשהם יודעים שהמערכת התקשרה להורים הם יתקשרו וירימו טלפון.
<רות ברק: כן, הגננות של גילה קליין.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, לא הגננות של גילה קליין.
יפעת שאשא ביטון: הגננות שיש להן נשמה ונמצאות עם נשמה בתוך המערכת - - -
<לילי פוקמונסקי: כן, כן, כן.
יפעת שאשא ביטון: ירימו טלפון ויבדקו בדיוק איפה הילד נמצא ואם הילד חולה ואם צריך משהו וכו'.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני שמה את זה בצד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכניסים טכנולוגיה כי אנחנו חושבים שחשוב לעקוב גם אחר ההיעדרויות של הילדים בכלל וזה בהחלט יכול לסייע גם בלוגיסטיקה של הבוקר וכו'.
יפעת שאשא ביטון: יש מספר מערכות, אגב, שחלקן אפילו חינמיות ואני יודעת שיש גנים בחלק מהיישובים שכבר הכניסו את זה לתוך הגנים והמערכות מסייעות, אז אם אתן באמת רוצות, רותי – אני פונה אלייך – אם אתן באמת רוצות להיות חלק מהסיפור הזה ואתן מבינות את הקושי של הגננות ויש לכן את התפיסה שלכן, אני לא מתווכחת, כי זה לא ישנה הוויכוח הזה עוד – ניהלנו אותו חצי שעה.
יפעת שאשא ביטון: אפשר גם לפנות לפתרונות כאלה ולנסות להכניס לתוך הגנים עזרים טכנולוגיים שיסייעו בידי הצוותים את המלאכה הזו.
יפעת שאשא ביטון: יש פתרונות שאנחנו ננסה, שהם יותר ממוסדים ועליהם אנחנו נלך, כי גם יש פה עניין של תקצוב ואנחנו מוכנים כמדינה לסבסד את זה.
יפעת שאשא ביטון: ויש פתרונות חינמיים שיכולים לסייע, לפחות בשלב הביניים.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לקרן לדבר.
יפעת שאשא ביטון: קרן היא מהגנים הפרטיים.
יפעת שאשא ביטון: הם כן הרימו את הכפפה כבר בשנה שעברה, אפילו פיתחו משהו בעצמם, משתמשים בזה בתוך הגנים ולא לוקחים אחריות משפטית, אבל הם נרתמו מכל הנשמה להיות רשת ביטחון.
יפעת שאשא ביטון: קרן, בבקשה, תספרי מה אתם עושים.
<קרן איוס: אפילו לטובת הקולגות שלי ממשרד החינוך, אז אני רוצה להגיד לגננת, כגננת אל גננת.
<קרן איוס: אני גננת ביום יום, יש לי גן ילדים ואני חובשת גם את כובע האחריות המקצועית כעורכת דין.
<קרן איוס: אני רוצה להגיד לכם שאנחנו באים בגישה קצת אחרת, על אף שרף הסיכון אצלנו גבוה יותר מאצלכם.
<קרן איוס: אנחנו מטפלים בילדים מגיל לידה עד שלוש, שסטטיסטית המקרים קורים שם.
<קרן איוס: ועדיין, אנחנו החלטנו שאנחנו מסתגלים למצב חדש.
<קרן איוס: עם כל הגלובליזציה ועם כל השינוי המערכתי באנרגיה של הורות, ילדים, קריירה, בית, גן וכו', אנחנו החלטנו שאנחנו מסתגלים למצב חדש, שההורים הם מוסחי דעת ושאנחנו מוכנים לבוא ולהושיט יד ולסגל בתוך הגנים האלה הרגלים חדשים.
<קרן איוס: לא מהמקום של חלילה אחריות פלילית, משפטית, מחויבות, לא יודעת מה, אלא ממקום שאנחנו מוכנים לעשות את השינוי הזה, אפילו שינוי בתפיסה ולו בשביל להציל ילד אחד.
<קרן איוס: והיה וגם אצלי בגן אני הרמתי טלפון, נניח לילד בשעה תשע וחצי בבוקר וכבר היה חותם על המוגמר, את יודעת משהו?
<קרן איוס: באותו לילה אני לא אלך לישון טוב, אבל אולי תהיה לי את הנחמה פורתא, שאם היה בידי אפילו שהילד יצא בשמונה וחצי מהבית ולא בשבע וחצי מהבית, אולי עשיתי את שלי.
<קרן איוס: אז אני לא הולכת למקום שיתלו את הראש שלי בחוצות העיר ומוכנה להיתלות בחוצות העיר ובלבד שאני אציל נפש אחת קטנה כזאת.
<לילי פוקמונסקי: ולא יהיו לך ייסורי מצפון אם עשית את זה באיזה דיליי?
<קרן איוס: יהיו לי גם ככה.
<קרן איוס: לילי, אם ילד בגן - - -
יפעת שאשא ביטון: ואם לא התקשרת ואת יודעת שהילד מת בדרך לגן, אז לא יהיו ייסורי מצפון.
<לילי פוקמונסקי: לא, לא, לא על זה אנחנו מדברות.
יפעת שאשא ביטון: אה, לא יהיו?
יפעת שאשא ביטון: על זה אנחנו מדברות, על ילד שנשכח.
<לילי פוקמונסקי: כל הזמן יש ייסורי מצפון.
<קרן איוס: אני רוצה להגיד שהכלים לעבודה הם באמת בתוך ארגז הכלים שלנו.
<קרן איוס: אנחנו כבר באמת בדיון מתקדם.
<קרן איוס: אני באתי לפה כבר פרקטית, לאחר מעשה, כאילו שיצאנו בקיץ עם שיעורי בית.
<קרן איוס: אני לא חושבת שהדברים נאמרים בעלמא.
<קרן איוס: אני חושבת שכל מי שיושב פה מסביב לשולחן חזר עם תובנו, עם מסקנות ועם יכולת להמשך עבודה.
<קרן איוס: אנחנו הגשנו את האפליקציה שלנו למשרד החינוך.
<קרן איוס: ישבנו עם סימה.
<קרן איוס: היא קיבלה אישור והכרה ויש לנו את זה כתוב.
<קרן איוס: הגננות שלנו מקבלות הדרכה ובכנס ל"ג בעומר שלנו יעמדו אנשים מתוך המערכת על הבמה ויסבירו לגננות למה זה כדאי להן, ולא למה זה בחובה שלהן.
<קרן איוס: אז אני חושבת שאם נצא למערך הסברה כולל ונאסוף את כל מי שיושב פה בשולחן וגם מחוץ לשולחן, אנחנו נצליח לצמצם באחוזים את המקום הזה שילדים נמצאים במתחם סיכון גדול.
<קרן איוס: היום לשני ההורים יש רכבים.
<קרן איוס: היום תיכוניסטים מסיעים.
<קרן איוס: היום להורים קשה, עושים קאר-פול, אמא אחת אוספת שניים-שלושה ילדים.
<קרן איוס: תעשו טובה, אל תיכנסו לפינות האלה של לא אנחנו, לא אלינו.
<קרן איוס: אנחנו מערך חינוכי, אנחנו לא ישבנו פה עכשיו לספור מניות של מישהו.
<קרן איוס: זה ממש חורה לי.
<קרן איוס: אני אומרת לך את האמת.
<קרן איוס: הגעתי בסוף הדיון, אבל אני מרגישה באוויר את מה שקרה פה לפני ואני באמת מקווה, את יודעת מה, שנתחיל שניים, נתחיל שלושה, נתחיל ארבעה, אנחנו נהיה שם לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: קרן, תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: את אומרת שהדברים נמצאים בידיים של סימה ובעצם הם ישימים, זאת אומרת אפשר להפעיל את זה אד-הוק.
<קרן איוס: האפליקציה שלנו קיבלה הכרה.
<קרן איוס: אנחנו הכנסנו אותה לגנים.
<קרן איוס: אני מאמינה שאם משרד החינוך נתן לזה הכרה, השלב הבא זה שזה ייכנס גם לגנים שלהם, בעל כורחם.
יפעת שאשא ביטון: לילי, אתם מוכנים להירתם למהלך של הכנסת האפליקציה, לעודד את הגננות?
<לילי פוקמונסקי: זה לא תלוי בגננת.
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך – אם סימה נתנה, אז - - -
<לילי פוקמונסקי: זה מהלך עירוני, בוודאי.
<קריאה: השאלה אם נתנגד?
<קריאה: אז לא נתנגד למהלך כזה.
<לילי פוקמונסקי: ברור.
<לילי פוקמונסקי: למה את חושבת שעל כל דבר אנחנו - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת כלום.
יפעת שאשא ביטון: אני לא חשבתי שום דבר.
יפעת שאשא ביטון: אני אפילו שאלתי בנימה שואלת ולא מתריסה.
יפעת שאשא ביטון: אני גם יודעת להתריס ולהיות צינית, אבל זה היה ככה.
<לילי פוקמונסקי: הרי סגרנו, סיכמנו שאם יהיה עזר טכנולוגי, הגננת - - -
יפעת שאשא ביטון: רגע, חכי לשאלה הבאה שלי.
<לילי פוקמונסקי: ההורים הם אלה שצריך, שצריכים - - -
יפעת שאשא ביטון: עדיין הגננת מחוץ לתחום?
יפעת שאשא ביטון: רגע, יש לי שאלה ברורה עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: את אמרת את המשפט, לא אני.
יפעת שאשא ביטון: הגננת לא חלק ממערך הסיוע?
יפעת שאשא ביטון: עכשיו אני שואלת אותך באמת, חוץ מההסברה כלפי ההורים.
<לילי פוקמונסקי: אם יהיה איזה שהוא עזר טכנולוגי, אמרתי קודם, נתתי, אפשרתי לעשות פיילוט בגנים.
<לילי פוקמונסקי: אני מניחה שזה צריך להיות בערך אותו דבר.
יפעת שאשא ביטון: לילי, אתם תצאו ל - - -
<לילי פוקמונסקי: זה היה מוצלח מאד.
<לילי פוקמונסקי: מאד מאד מוצלח.
<לילי פוקמונסקי: אין לי בעיה שיהיו עזרים טכנולוגיים בגנים.
יפעת שאשא ביטון: לילי, אני רוצה לשאול אותך עכשיו משהו.
<רות ברק: כוח אדם שיש בגנים פרטיים, הלוואי עלינו.
<רות ברק: לפעמים גם - - -
<רות ברק: אל תגידי לי אוי.
<רות ברק: את יודעת, תשמעי כשאת את הסייעת ההיא מניידים בכל מקום.
<רות ברק: אצלם בגנים הפרטיים על כל חמישה ילדים יש בן אדם.
<רות ברק: לנו יש 35, לפעמים אחת לבד.
<רות ברק: אל תשווי אותנו.
יפעת שאשא ביטון: יש אחת לבד?
יפעת שאשא ביטון: יש גנים שיש רק אחת?
<רות ברק: כן.
<רות ברק: רק השבוע קרה שלא הייתה אף אחת והכניסו לגננת אחרת עוד 30 - - -
יפעת שאשא ביטון: מה זה אף אחת?
<רות ברק: כן, מה שאני אומרת לך.
יפעת שאשא ביטון: היו ילדים לבד בגן?
<ות ברק: לא, השכנה לקחה וקיבלה על זה שימוע, כי ילד ברח לה, הוא לא מכיר אותה והיא לא מכירה אותו.
<מאיר אסרף: בסדר, אבל זה מקרה קיצון.
<מאיר אסרף: אנחנו מנסים לפתור את זה.
<רות ברק: לא, אז אני אומרת אל תשימו עלינו מה שגן פרטי יכול לעשות.
<מאיר אסרף: אנחנו מנסים להגן על עובדי ההוראה וגם להיות רשת ביטחון.
יפעת שאשא ביטון: יש פה נציג של הסתדרות המורים שמוכן להציג?
<קריאה: כן גברתי.
<מאיר אסרף: אנחנו כולנו נציגים של הסתדרות המורים.
<מאיר אסרף: אני פשוט שייך ללשכת הקשר של המחלקה המשפטית.
יפעת שאשא ביטון: כי יש לי פה אמירה שהסתדרות המורים כן מוכנה להתגייס ולסייע.
<לילי פוקמונסקי: אבל אני הסתדרות המורים ואני אמרתי שאני מוכנה להתגייס לכל דבר.
<מאיר אסרף: נכון.
<מאיר אסרף: גם נכון.
יפעת שאשא ביטון: את מוכנה לצאת בקריאה לגננות, גם כשיש עזרים טכנולוגיים?
יפעת שאשא ביטון: תהיי איתי שנייה, אל תתפרצי, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ננהל את זה רגוע.
יפעת שאשא ביטון: שלא תגידי שאמרתי משהו שאת לא רוצה, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: ואני יודעת שיש שאלה שאת תתעצבני בסוף, אבל תנסי רגע ברגוע.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שעזרים טכנולוגיים, אין בעיה, אנחנו כולנו מסכימים.
יפעת שאשא ביטון: אבל למרות שיהיו עזרים טכנולוגיים, שאנחנו ניתן את כל הקביים והכלים שצריך.
יפעת שאשא ביטון: את עדיין מוכנה לצאת בקריאה לגננות, לצוות, לא לגננות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן אומרים גננות, גננות, כי זו התפיסה של הגן, אבל זה הצוות החינוכי.
יפעת שאשא ביטון: זה לא משנה לי אם הסייעת עושה את זה, בת השירות או הגננת.
<רות ברק: היא לא תיתן להם.
יפעת שאשא ביטון: והאחריות היא לא על הגננת.
יפעת שאשא ביטון: בואו, אני אצעק את זה שכל הכנסת תשמע: אין אחריות על הגננת.
יפעת שאשא ביטון: היא רק חלק מהתהליך שעוזר לנו.
יפעת שאשא ביטון: עוזר לנו, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: האם אתם מוכנים לצאת בקריאה לצוותים החינוכיים בתוך הגנים, שבמידה ורואים שילד לא הגיע, שיפקחו עיניים ויראו שבמידה וילד לא הגיע, והעזר כן פעל, לא עזר, שיבדקו את העזר וזה, יידעו את ההורים?
<לילי פוקמונסקי: את יכולה להבין שהגננות עושות זאת - - -
יפעת שאשא ביטון: תעני לי – כן או לא?
<לילי פוקמונסקי: בלי ש- - -
יפעת שאשא ביטון: אז למה התווכחת איתי שעה?
יפעת שאשא ביטון: למה את לא יכולה להגיד לי כן?
<רות ברק: למה כולם יושבים פה נקיים ורק עלינו מפילים את הכל.
<רות ברק: יש פה מיליון משרדים.
<מאיר אסרף: גברתי, הבעיה הייתה בלפרוט את רשת הביטחון לפעולות.
יפעת שאשא ביטון: הפעולה היא שפקחתי עיניים, ראיתי שילד לא הגיע ויש לי עזר טכנולוגי ואני מסתכלת על העזר ואני רואה – לא משנה אם הוא תקין, או לא תקין, מה שיש שם – האם ליידע את הצוות שיעשו טלפון לגבי ילד שלא מגיע.
<מאיר אסרף: האמירה החד משמעית והברורה שנאמר כאן גם, היא שהגננות והצוות החינוכי בכלל יעשו כל - - -
יפעת שאשא ביטון: אל תמרח אותי.
יפעת שאשא ביטון: תגיד לי כן או לא.
<מאיר אסרף: שלאל ידם כדי לסייע למנוע מצבים כאלה.
<מאיר אסרף: בכל דרך.
יפעת שאשא ביטון: יידעו את ההורים בשיחת טלפון.
יפעת שאשא ביטון: כן או לא?
<מאיר אסרף: זה יוצר חובה.
<רות ברק: צריך לקבוע סטנדרט.
יפעת שאשא ביטון: זה לא יוצר חובה.
<מאיר אסרף: זה כן.
יפעת שאשא ביטון: אתה משפטן?
<מאיר אסרף: אז כן, אז כן.
יפעת שאשא ביטון: איזה חובה זה יוצר אם אני אומרת, כשאני יוצאת מהבית ואני אומרת לילדים שלי או לא משנה, למי ששומר עליהם, או שתיקחו את זה למקום יותר מחויב, מה שתרצו, איזו דוגמא, ואני אומרת להם תקשיבו, חברים, שימו עין שהגז לא דולק ואם הוא דולק תכבו אותו.
יפעת שאשא ביטון: הפלתי עליהם חובה משפטית?
<מאיר אסרף: אבל אמרתי כן, גברתי.
<מאיר אסרף: אמרתי כן.
<מאיר אסרף: השאלה לא רלבנטית כי אמרתי כן.
<מירי כהן: אז תעבירו את המסר בצורה ברורה.
יפעת שאשא ביטון: לילי, אתם מוכנים להעביר את המסר?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נסייע לכם בעזרים טכנולוגיים.
יפעת שאשא ביטון: אתם מוכנים להעביר את המסר לגננות שיידעו את ההורים במידה וילד באופן חריג לא מגיע?
<לילי פוקמונסקי: מה שהמשרד יעביר, אני אקבל מה שהמשרד יעביר.
יפעת שאשא ביטון: אורה, אתם תעבירו את המסר?
<אורה גולדהירש: אנחנו לא רק נעביר, אנחנו העברנו.
יפעת שאשא ביטון: לא, אתם תעבירו את המסר שהצוותים החינוכיים יפקחו בעיקר בחודשי הקיץ, יפקחו עיניים ויידעו הורים שהילד שלהם לא הגיע?
<אורה גולדהירש: האופן שאת מתארת אותו הוא הנחיה, הוא לא איזו שהיא קבלת שותפות ורצון טוב של גננות.
<אורה גולדהירש: אנחנו לא פה ממקום של הנחיה אלא באמת במקום, כמו שאת אמרת, של דיאלוג עם הגננות - - -
<שרה דורות: אתה לא יכול להסכים לזה.
<שרה דורות: יתלו אותנו.
<מאיר אסרף: שנייה, לא יתלו אתכם.
<אורה גולדהירש: והרצון הטוב שלהן והיכולת שלהן.
יפעת שאשא ביטון: זה לא הנחיה, זאת קריאה, זאת המלצה.
<אורה גולדהירש: הנחיה לא יכולה לתת.
<אורה גולדהירש: המלצה יצאה.
<מירי כהן: זה לא חוזר מנכ"ל.
יפעת שאשא ביטון: בחייכם.
יפעת שאשא ביטון: להוציא הנחיות של משמונה עד שמונה ורבע הם ישחקו בפאזל ומשמונה ורבע עד שמונה ועשרים הם ישחקו בזה, זה כן, אבל להגיד לצוותים תפקחו עיניים - - -
<לילי פוקמונסקי: לא, אלה לא הנחיות של המשרד.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת, אני מכירה את ההנחיות של מה עושים בגן.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להביא לך את החוזר.
יפעת שאשא ביטון: תאמיני לי, אני מכירה ויודעת.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להביא לך את סדר היום בעל פה.
<לילי פוקמונסקי: סדר היום הוא גמיש.
<אורה גולדהירש: אנחנו בהכשרת לבבות עשינו את זה.
יפעת שאשא ביטון: מה זה הכשרת לבבות?
<אורה גולדהירש: הכשרת לבבות זה שאנחנו קיימנו - - -
יפעת שאשא ביטון: אורה, למה אנחנו נזהרים כל הזמן?
יפעת שאשא ביטון: אני גם, מוצאת את עצמי מתפתלת, אז שזה לא יהיה חוזר, שזה לא יהיה הנחיה.
<אורה גולדהירש: נזהרים כדי לא להנחות.
יפעת שאשא ביטון: שזה לא יהיה קריאה.
יפעת שאשא ביטון: שזה יהיה המלצה.
<מאיר אסרף: נכון, נכון, צריך לחוקק.
<מאיר אסרף: נחוקק הגנה לעובדי ההוראה ואז נפתור את זה.
יפעת שאשא ביטון: כאילו, מה אני צריכה לבקש בשביל שהגננות, שהן גם ככה איתנו, שיהיו איתנו ברמה הממוסדת, שתצא קריאה מאלה שהם מסתכלים עליהם והם סומכים עליהם ויגידו להם תקשיבו, בואו נירתם למהלך.
יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות גם נרתם, אין לו אחריות פלילית.
יפעת שאשא ביטון: ומשרד התחבורה, הם היחידים שאמרנו שזה על הראש שלהם, אבל אנחנו אומרים את זה רק כדי להאיץ, לא כי באמת אני חושבת.
יפעת שאשא ביטון: כולנו נרתמים.
יפעת שאשא ביטון: בואו תירתמו, תפקחו עיניים.
יפעת שאשא ביטון: אתם רואים שילד לא מגיע באופן חריג, שמישהו ירים טלפון.
<רות ברק: אנחנו נרתמנו.
<לילי פוקמונסקי: נרתמנו כבר.
<רות ברק: אני רותמת את אבואב גם אלינו.
<קריאה: אגב, משפטית הפרוטוקול מחייב.
<רות ברק: בסדר, אבל למה צריך להיות - - -
<מאיר אסרף: לא, הוא לא מחייב.
<מאיר אסרף: כשתהיה תביעת נזיקין הוא לא יחייב אף אחד.
<מאיר אסרף: צריך לחוקק חוק.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, המועצה לשלום הילד, כרמית, את רוצה גם לדבר?
יפעת שאשא ביטון: אז אני אתן.
יפעת שאשא ביטון: ממש בשתי דקות אתם, ואני הבטחתי לך גם את רשות הדיבור.
<קריאה: עוד מעט מסתיים הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אל תדאג.
יפעת שאשא ביטון: אני מחליטה מתי הוא מסתיים.
<עדי חן: ראשית אני חייבת לפתוח את הדברים.
<עדי חן: אף אחד לא מטיל אחריות.
<עדי חן: מבוקש פה לשנות סטנדרט, לעלות בסטנדרט וזה רק לטובת כולנו, גם לטובתכם.
<עדי חן: לא ברור לי מאיפה ההתנגדות וזה ממש ממש חורה.
<מאיר אסרף: אתם תצטרפו להצעת חוק שתגן על עובדי ההוראה?
<מאיר אסרף: כי אם כן זה יקל על כל המערכת פה.
יפעת שאשא ביטון: אל תערבב לי עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: אתה יושב פה - - -
<מאיר אסרף: למה לא?
יפעת שאשא ביטון: כי מה עכשיו אתה מקשקש לי על להגן על עובדי ההוראה?
יפעת שאשא ביטון: ברור שאנחנו נגן על עובדי ההוראה.
יפעת שאשא ביטון: אני בגופי אגן על עובדי הוראה, שמגיע להם שיגנו עליהם, אגב.
יפעת שאשא ביטון: ואת כל אלה - זו הזדמנות להגיד בדיון הזה, אפרופו כל השיח בזמן האחרון – את כל אלה שלא מגיע להם להגן עליהם, שכן סוררים בתוך המערכת, בבעיטה הייתי מעיפה החוצה.
יפעת שאשא ביטון: כי הם פוגעים לא רק בילדים, הם פוגעים גם באותם אנשי חינוך שעושים עבודת קודש.
יפעת שאשא ביטון: כי אחר כך אומרים כל המערכת נראית ככה.
יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה לשאול אותך האם אתה תעזור לי לבעוט בעובד הוראה שלא ראוי להיות עובד הוראה?
יפעת שאשא ביטון: תגיד כן.
<מאיר אסרף: הסתדרות המורים אמרה כן.
<מאיר אסרף: לא אני, הנציג השכיר.
<לילי פוקמונסקי: את זה אני עושה.
<רות ברק: אנחנו מוציאים אותם בעצמנו.
<מאיר אסרף: הסתדרות המורים ענתה לך.
<רות ברק: מי שלא בסדר אנחנו מוציאים אותו, אבל להבדיל - - -
<מאיר אסרף: יש פה הסכמה סביב השולחן, זה פשוט נושא שהוא בוער גם בנו.
יפעת שאשא ביטון: על כל היתר, בגופי אני אגן, תאמין לי.
<רות ברק: אבל את יודעת מה, אם העלית את זה אני רוצה להזכיר לך את הדיון שהיה עם הגננת הזאת, שישבנו פה עם האמא.
<רות ברק: היא זוכתה.
<רות ברק: אף אחד לא מדבר על זה.
יפעת שאשא ביטון: יש הרבה שזוכו והם לא צריכים - - -
<רות ברק: אבל אף אחד לא מעלה את זה.
יפעת שאשא ביטון: ויש גם הרבה תיקים שנסגרו ומי שפגע שם צריך לשלם.
<רות ברק: ואף אחד לא אמר שהגננת לא עשתה את זה.
<רות ברק: היא נשארה עם התיק הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת מה היה שם.
יפעת שאשא ביטון: אני לא שופטת.
<רות ברק: היא מחוץ לעבודה.
<רות ברק: היא בטיפול.
<שרה דורות: מי שמך?
<שרה דורות: אם היא זוכתה ואת אומרת - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא דיברתי - - -
<שרה דורות: את יודעת מה?
יפעת שאשא ביטון: את מוכנה להירגע?
<שרה דורות: אני לא רוצה שתגני עלי לא בגופך ולא בלא יודעת מה.
יפעת שאשא ביטון: כי אני לא דיברתי על הגננת הזו, וכן, אני אגיד את זה פה ואומרים את זה בכל מקום.
יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאד אנשים שפוגעים, ואני לא מדברת על הגננת הספציפית הזו, ובואו נפסיק לטמון את הראש שלנו בחול.
<שרה דורות: אז יגיעו אליהם.
יפעת שאשא ביטון: יש מספיק אנשים שפוגעים בילדים שלנו ונמצאים חופשיים שם בחוץ, כי הפרקליטות סוגרת תיקים, כי העדות לא מספיק בשלה, כי 1,001 סיבות.
יפעת שאשא ביטון: כי אפשר לאנוס את הילדים שלנו, וזה ולא הגננות עושות, אז את יכולה להיות רגועה שאני לא מדברת על הגננת הזו.
יפעת שאשא ביטון: אז לבוא במקרה הזה, הרגיש הזה, שאני שנתיים צוללת בתוך החומר הזה מול הפרקליטות ובתי המשפט ולהגיד לי בן אדם זוכה, אז אני אומרת לך, באמת בניקיון כפיים וניקיון לב, לא מרשים אותי כל פעם כשמזכים אותם.
יפעת שאשא ביטון: אז במקרה שלה יכול להיות שנעשה לה עוול, ואני אומרת לך עדיין, אני מוכנה להיכנס לעובי הקורה בכל מקרה שיש, ואם יש מישהו שטפלו בו האשמת שווא, אני מוכנה להגן בגופי.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני אומרת לך שיש הרבה אחרים ואני מכירה אותם מקרוב, עם ראיות ועם הקלטות, שנמצאות שם בחוץ וזה המלחמה שלי מול מערכת המשפט, לא מולכם.
יפעת שאשא ביטון: ובכל איפה שיהיה צריך להגן עליכם אני אגן עליכם, בדיוק כמו שאני מגנה על הילדים, כי אני חלק מכם.
יפעת שאשא ביטון: אז את יכולה להיות רגועה ואין לי שום דבר.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת מי זו הגננת הזו.
יפעת שאשא ביטון: אני אפילו לא זוכרת בדיוק על איזה סיפור אתם מדברים, אז זה לא כלפיה, זה באופן כללי.
יפעת שאשא ביטון: ואני שמחה שהייתה לי הזדמנות לזעוק את הזעקה הזו בשם הילדים, ילדים שאני נמצאת איתם בקשר כל יום ואני מכירה את המצוקות שלהם והלוואי שהמערכת שלנו הייתה יכולה להתגייס כדי להציל אותם.
יפעת שאשא ביטון: ואני מצטערת גם שהתפרצתי ככה.
<עדי חן: דבר נוסף, שעה זה יותר מדי.
<עדי חן: יותר מדי.
<עדי חן: כל מטפל במגן דוד אדום, כל חובש מהדרגה הכי פשוטה יגיד ששעה בשמש, בחום של הרכב זה יותר מדי.
<עדי חן: צריך לצמצם את זה ל-30 או 40 דקות מקסימום.
<עדי חן: זאת העמדה שלי.
יפעת שאשא ביטון: טוב, אבל זו כבר לא שליטה שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים, כשאנחנו מדברים על רשת ביטחון, אנחנו לא יכולים לאמוד את זה מתמטית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מנסים.
<עדי חן: מתי שהילד יצא מהבית.
יפעת שאשא ביטון: כן, אנחנו לא יודעים מתי הם יוצאים מהבית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מכירים את סדר היום של כל אחד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לקבוע שעה סבירה, וכן, אנחנו יודעים שבחלק מהמקרים אולי אנחנו לא נציל אותם כי הם כבר שעתיים שם, אבל לפחות אנחנו דאגנו שהילד הזה יימצא אחרי שעתיים ולא אחרי שמונה שעות, כשהוא כבר מאבד את כל הצלם.
<עדי חן: זה נכון.
<עדי חן: אני חשבתי על אמצעים טכנולוגיים שמשדרים לאפוטרופוסים, כי לפעמים רק הורה אחד הוא אפוטרופוס.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק מה שעושה האפליקציה.
<עדי חן: לגבי משרד התחבורה, אנחנו בעמדה שכן צריך להתקין תקנות שמחייבות כל רכב שיש לו בוסטר, שיש לו - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו כבר אחרי זה.
יפעת שאשא ביטון: תעשו טובה, אנחנו בסוף הדיון, אז רק אם יש משהו להוסיף.
<עדי חן: רק אתמול למשל שוחחתי עם מישהו שמתעסק בטכנולוגיה מהטכניון והוא דיבר איתי על משהו שלא ידעתי.
<עדי חן: בבתי מלון יש גלאי נפח, שאמור בכל חדר - - -
יפעת שאשא ביטון: זה חלק מכל הפיתוחים.
<מירי כהן: זו אחת הטכנולוגיות.
<מירי כהן: זו אחת מהצעות.
יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאד פיתוחים.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא, כמו שאמר פה משרד התחבורה, ואנחנו נעזור למשרד התחבורה ולפצח גם את זה.
יפעת שאשא ביטון: העניין של התקן, שהוא מאד מאד מחמיר.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נדרוש ממשרד הכלכלה וממכון התקנים שיעשו רביזיה בתקן, שיהפכו אותו למשהו שהוא ריאלי, כדי שאנחנו גם נוכל בסופו של דבר להשתמש בו.
<עדי חן: עדי, אולי רק לתקופת הרצה, כדי שאנחנו לא נוריד את הסטנדרט שלנו ולא נוריד את מדד האיכות שלנו.
<עדי חן: לתקופת הרצה מסוימת, לשנה, כדי לאפשר לאחרים לפתח טכנולוגיות ברמה יותר גבוהה.
<מירי כהן: תמיד אפשר לשנות תקן.
<מירי כהן: זה בסדר.
<עדי חן: את התקן.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: שוקי, ממש בשני משפטים, כי אתם כבר מסודרים מבחינתנו.
יפעת שאשא ביטון: יש לכם מערכת.
<שוקי שדה: בשני משפטים.
<שוקי שדה: זו בדיוק הבעיה, שאתם חושבים שאנחנו מסודרים וזה חמור מאד.
יפעת שאשא ביטון: אז מה קרה?
<שוקי שדה: גילוי נאות, אני איש משרד התחבורה לשעבר הרבה שנים ובעניין הזה אגף הרכב עושה עבודה מצוינת.
<שוקי שדה: רק ישנם מספר דברים.
<שוקי שדה: לגבי הנושא של הבעיות הטכנולוגיות שישנן, מכון התקנים נתן איזה שהוא פרק מאד גבוה לגבי ההבהרה של החומר הזה באגף התקנים, והתוצאה היא שיש היום מונופול לחברה אחת, לאיתוראן בלבד, שהיא מבצעת את העבודה והמצב הזה הוא חמור מאד.
<שוקי שדה: יש הרבה פעולות בשטח.
<שוקי שדה: יש הרבה מכשור שנמצא בשטח, שאנחנו יכולים להכניס באוטובוסים ואין אפשרות להכניס אותם בגלל שאי אפשר לעבור איתם טסט.
<שוקי שדה: אתה בא למכון רישוי, אתה לא עובר איתם טסט והתוצאה היא שאתה צריך ללכת רק לאיתוראן.
יפעת שאשא ביטון: אבל אם יש מערכות שמשרד התחבורה קבע אותן בתקן - - -
<עינת סגל: זה לא של משרד התחבורה.
<עינת סגל: זה של איתוראן.
<עינת סגל: על המפתחים.
<שוקי שדה: כן, אני מדבר כרגע על איתוראן.
<עינת סגל: גם אנחנו לא רוצים לראות רק אחד.
<עינת סגל: זה מונופול מבחינתי.
<שוקי שדה: איתוראן עושה מה שהוא רוצה, באיזה פעולות.
<שוקי שדה: לפעמים אין זמן ויש זמן והאוטו צריך לעבור טסט.
<שוקי שדה: בקיצור, בעיה רצינית מאד שאנחנו - - -
יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה לחדד את זה.
<שוקי שדה: אני מדבר על 15,000 כלי רכב.
<שוקי שדה: זה לא צחוק.
<עינת סגל: זה עוד פעם באותו סיפור של התקן.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של התקנה שאתם דיברתם עליה.
יפעת שאשא ביטון: יש תקנה, יש עזר מסוים, נכון?
<שוקי שדה: עזר אחד, זהו.
<עינת סגל: חברה אחת.
יפעת שאשא ביטון: כאשר העזר הזה - - -
<עינת סגל: שאושרה.
<עינת סגל: חברה אחת שאושרה כעומדת בתקינה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, כאשר העזר הזה הותקן ברכב, הוא לא מפריע לו לעבור טסט, להיפך.
יפעת שאשא ביטון: הוא יעבור טסט בזכות זה שהוא מתוקן.
<עינת סגל: לא, אבל אם אין לו את זה אז הוא לא יעבור טסט.
<שוקי שדה: אם אין לו את זה הוא לא יעבור טסט.
יפעת שאשא ביטון: נכון, אבל זה הסיפור, נו.
<שוקי שדה: אבל אני אומר שיש מונופול על העניין הזה, כי יש רק חברה אחת.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אז אנחנו צריכים לשבור אותו.
<שוקי שדה: אנחנו בעד הכל, אבל אנחנו לא יכולים לתת - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשבור את המונופול וזה לא מוריד מהאחריות שלנו להתקין את זה ברכבי ההסעות, כדי להציל את הילדים.
<שוקי שדה: קודם כל לא אמרתי על אחריות.
<שוקי שדה: אחריות – אנחנו לוקחים את האחריות, אין לנו בעיה עם זה.
<שוקי שדה: יש לנו בעיה אחרת.
<שוקי שדה: יש לנו בעיה עם הנושא שזה מונופול במדינה הזאת, ואנחנו נלחמים נגד מונופול.
יפעת שאשא ביטון: גם אני נגד מונופול וגם הקבוצה שאיתה אני נמצאת.
<שוקי שדה: נו, אז מה התוצאה?
<שוקי שדה: נתנו פתרון לגורם אחד ופתחו בעיה לגורם שני.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר עם משרד התחבורה.
יפעת שאשא ביטון: עדיין אנחנו נתקין את זה.
יפעת שאשא ביטון: כל עוד זה העזר היחידי שקיים בשוק אנחנו נעשה את זה כדי להגן על הילדים.
<שוקי שדה: אוקיי, אז אם ככה אז אולי שהמדינה תשתתף ברמת הביצוע.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו דורשים את זה להגן על הילדים.
<שוקי שדה: אין לנו בעיה להגן.
<שוקי שדה: למה מערכת הרגולציה לא תשתתף ברמת הביצוע?
יפעת שאשא ביטון: הנושא ייבדק.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מתחייבת לשום דבר.
יפעת שאשא ביטון: הנושא ייבדק לעומק.
<עינת סגל: קודם כל זו הוצאה חד פעמית, זה לא כזה נורא - - -
<שוקי שדה: לא משנה.
<עינת סגל: לארגון ההסעות, לצי הרכב.
<עינת סגל: ואני רק יכולה לעדכן שאנחנו כן פועלים באמת כדי להרחיב את מעגל היצרנים שעונים לתקן.
<עינת סגל: יש לי כבר אחד בקנה.
<עינת סגל: יצליח, לא יצליח, זה משהו אחר, אבל אני מעודדת אותו בכל מקום.
<שוקי שדה: אולי צריך להוריד את התקן.
<שוקי שדה: התקן הוא גבוה.
<עינת סגל: זה מה שאמרתי, נכון.
<עינת סגל: גם לרכבי הסעות, לא רק לרכב פרטי.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לקבל סטאטוס, לפחות אחת לשלושה חודשים, כדי לראות שזה אמת קורה ואם לא, נצטרך להפעיל לחץ כדי שבאמת לא יהיה מדובר כאן במונופול.
<עינת סגל: הבעיה היא שאחד באפריל זה מחר ויש לנו רק אחד.
<עדי חן: לעודד גם את הנוער, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל כרגע הם מחויבים.
<עדי חן: את הנוער.
<עדי חן: יש לנו גם מוחות - - -
יפעת שאשא ביטון: כרגע הם מחויבים.
<עינת סגל: רגע, עוד משהו לעדכן, אם כבר היא הזכירה לעודד את הנוער.
<עינת סגל: יש עכשיו צוות היגוי במסגרת התכנית הלאומית לתחבורה חכמה ובטיחותית יותר במניעת תאונות ומניעת שימוש ב - - -
יפעת שאשא ביטון: זה קשור לשכחת ילדים?
<עינת סגל: יש צוות שמעודד וגם מתגמל על כל מיני פתרונות שבעצם מונעים אסונות, נקרא לזה לצורך העניין, אסונות טרגיים.
<עינת סגל: ייצא קול קורא ואם יעלה גם משהו כזה, אנחנו בשמחה, וזה לא משנה לנו אם זה נוער מפתח או מישהו מחו"ל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעקוב כדי לוודא שאין פה מונופול.
<עדי חן: אנחנו מעצמת מוחות.
<עדי חן: מעצמת סטרטאפ.
<עינת סגל: ואנחנו משתמשים בזה.
יפעת שאשא ביטון: כרמית ואני נועלת את הדיון.
<כרמית פולק כהן: טוב, באמת נאמרו פה כבר כל הדברים, אבל אני חושבת שאחד הדברים החשובים ביותר הוא אולי שהאחריות היא גם של ושל ושל.
<כרמית פולק כהן: כאילו השיח, הטרמינולוגיה צריכה להשתנות.
יפעת שאשא ביטון: אני כבר רואה איך אני אומרת לבת שלי – קחי אחריות על המעשים שלך, לא אחריות פלילית.
יפעת שאשא ביטון: זה באמת לא מהמקום הזה, אבל זה בשביל להוריד קצת את המתח.
<כרמית פולק כהן: באמת, זה נכון.
<כרמית פולק כהן: אני מרגישה שהטרמינולוגיה של כולנו צריכה להשתנות, כי בסוף כולנו ביחד.
יפעת שאשא ביטון: אתם צריכים להפסיק לפחד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מחפשים אף אחד.
יפעת שאשא ביטון: צריך להפסיק לפחד.
<כרמית פולק כהן: זה בסוף כולנו ביחד בידיים שלובות.
<כרמית פולק כהן: אני כן מרגישה שהסיפא של הדברים של משרד התחבורה הוא כל כך הרבה יותר מעודד מהרישא של הדברים שלו, שאני קצת אמרתי אוקיי, הם בעצם אומרים לי אני לא בעניין.
<כרמית פולק כהן: תעלו מודעות, האחריות של ההורים וכו'.