GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שרה דורות: אני רוצה לומר לך שהגן, באופן שוטף, אני יכולה לקחת את האחריות הזאת, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: לא ביקשתי שתיקחי אחריות.
יפעת שאשא ביטון: ביקשתי שתסייעי.
<שרה דורות: לא משנה מה ההגדרה.
יפעת שאשא ביטון: זה משנה.
יפעת שאשא ביטון: כי אתם אחר כך נתפסים לזה.
<מאיר אסרף: אפשר?
יפעת שאשא ביטון: אתה לא מפריע לה.
<שרה דורות: הגן, או כל מוסד חינוכי, זה לא משרד.
<שרה דורות: זה משהו מאד דינאמי.
<שרה דורות: כל אירוע, וזה יכול לקרות, בקרים כאלה, בקרים אחרים.
<שרה דורות: ילדים שזקוקים לך יותר.
<שרה דורות: האמא פתאום חולה, לא יודעת מה, שלא נדע, והילדה נמרחת כל היום ואני רצה אחריה וזה לא עובד לפי שעון שוויצרי.
<שרה דורות: אני רוצה להיות פנויה לדבר הזה.
<שרה דורות: ברגע ש - - -
יפעת שאשא ביטון: והילד שנשכח ברכב?
יפעת שאשא ביטון: שימות.
יפעת שאשא ביטון: נתפנה אליו אחר כך.
<רות ברק: לא, לילדים שבתוך הגן.
<לילי פוקמונסקי: לא, אלה שבאו לגן.
<לילי פוקמונסקי: אלה שהגיעו.
יפעת שאשא ביטון: אז אלה שלא יגיעו לגן – שימותו?
<לילי פוקמונסקי: אוי.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שאני מרגיזה אותך, כי אני מנסה להבין, לילי, מאיפה הנסיגה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: תלכו לראות ה - - -
<רות ברק: כי מה שקורה לפני חמישה לשמונה לא באחריות הגננת.
<רות ברק: נקודה.
יפעת שאשא ביטון: לא מעניין את הגננת?
<רות ברק: זה לא באחריותה.
<רות ברק: היא צריכה להתעסק עם הילדים בגן, לא ברחוב.
יפעת שאשא ביטון: לא מעניין.
יפעת שאשא ביטון: מה זה קשור עכשיו לאחריות?
יפעת שאשא ביטון: שאלתי אם את - - -
<לילי פוקמונסקי: על איזו נסיגה את מדברת?
יפעת שאשא ביטון: רותי, יש לי שאלה.
יפעת שאשא ביטון: אני תיכף אענה לך, לילי.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול אותך משהו, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: אבל תעני לי ברגוע, אני אדבר איתך ברגוע.
<רות ברק: אוקיי, אני מורידה לחץ.
יפעת שאשא ביטון: מה עד חמישה לשמונה זה לא באחריות הגננת, בסדר?
<רות ברק: לא בבוקר.
יפעת שאשא ביטון: לא באחריות הגננת, נכון?
יפעת שאשא ביטון: הילד שנפל שם מחוץ לגן והוא שייך לגן אחר - - -
<רות ברק: אני ארוץ ואני אקח אותו אלי לגן.
<רות ברק: גם לקחתי הביתה.
יפעת שאשא ביטון: שאלתי אותך.
יפעת שאשא ביטון: אבל הוא גם לא באחריות הגננת ומה?
<רות ברק: אבל אני אענה את זה מרצוני, אף אחד לא יכריח אותי.
יפעת שאשא ביטון: אז למה אתם לא תעשו מרצונכם?
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא ביקש להכריח אתכם.
<רות ברק: אף אחד לא אמר שמרצונן הן לא רוצות.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה מה שאתם אמרתם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתווכחות פה כבר שעה על זה.
<רות ברק: ברגע שההורים יידעו שזו אחריות שלי, הם יסירו עוד יותר אחריות.
יפעת שאשא ביטון: אבל זו לא אחריות שלך.
יפעת שאשא ביטון: מה, צריך לנגן ולשיר את זה אלף פעם?
יפעת שאשא ביטון: שאלתי אתכן אם מרצונכן הטוב אתן מוכנות להוות רשת ביטחון במשימה ובהירתמות של כל מי שיושב כאן סביב השולחן.
יפעת שאשא ביטון: זה מה ששאלנו.
יפעת שאשא ביטון: זה לא אחריות שלכן וזה לא כלום.
<רות ברק: בהסברה אמרנו שכן.
<רות ברק: בהרצאות כן.
יפעת שאשא ביטון: אתן מוכנות להירתם?
<רות ברק: בציורים כן.
<רות ברק: כל הדברים האלה – ברצון, אבל לא מעבר.
<לילי פוקמונסקי: למה את חוזרת - - -
<לילי פוקמונסקי: למה את מביאה אותנו - - -
<לילי פוקמונסקי: רגע, את מביאה אותנו חזרה לקיץ שנה שעברה.
יפעת שאשא ביטון: לילי, אנחנו סיימנו את הקיץ כשאתן אמרתן אנחנו נרתם - - -
<לילי פוקמונסקי: למה, לא נרתמנו?
<לילי פוקמונסקי: נרתמנו.
<לילי פוקמונסקי: גם עכשיו אנחנו נרתמות בדרך שלנו.
יפעת שאשא ביטון: לילי, אני רוצה להגיד משהו והכל מתועד.
יפעת שאשא ביטון: תודה לאל, בכנסת הכל מתועד.
<לילי פוקמונסקי: תודה לאל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו סיימנו את הדיונים בקיץ האחרון כשאתן אמרתן – אנחנו נירתם, כל עוד-.
יפעת שאשא ביטון: רגע, בסדר?
<לילי פוקמונסקי: כן.
יפעת שאשא ביטון: חקיקה כבר סיכמנו מתחילת הדרך שאנחנו לא הולכים.
יפעת שאשא ביטון: חוזר מנכ"ל אמרתן מבהיל את הגננות, אמרנו לא הולכים.
יפעת שאשא ביטון: להוציא מנשר, כל מה שאולי יכול להיות לו היבט פלילי, אמרנו אנחנו לא הולכים על זה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אתן ישבתן ואמרתן – אנחנו נהיה כאן פעם אחת כדי להסביר להורים רגע לפני פתיחת שנת הלימודים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר עם ההורים.
יפעת שאשא ביטון: כל גן ידבר עם ההורים על הנוהל של הבוקר של הגן, עד איזו שעה - - -
<לילי פוקמונסקי: עשו את זה.
יפעת שאשא ביטון: רגע, לילי.
יפעת שאשא ביטון: עד איזו שעה ההורים מתקשרים ורק אם אחרי השעה הזו יש הורה שלא התקשר, אז אנחנו נרים טלפון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה את זה באופן פרטני, כך שאם יש ילד שקבוע מגיע בעשר בבוקר, אז לא נרים אליו טלפון בשמונה וחצי.
יפעת שאשא ביטון: אבל אם יש ילדים שאנחנו רגילים בשגרה שהם מגיעים בזמן מסוים ואנחנו רואים שהם לא הגיעו, אנחנו נרים טלפון.
יפעת שאשא ביטון: כל זה, כל הדברים האלה מתועדים.
<לילי פוקמונסקי: אבל כל זה נעשה.
<לילי פוקמונסקי: נעשה.
<לילי פוקמונסקי: אז מה את רוצה עכשיו?
יפעת שאשא ביטון: אז יש לי שאלה פשוטה.
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך מה, למה לא אמרת מתחילת הדיון שאתם מוכנים לעשות את זה?
<שרה דורות: אבל זה מה שאנחנו עושות.
<לילי פוקמונסקי: אבל כל הדברים האלה נעשו, למה את - - -
יפעת שאשא ביטון: את אמרת שהם לא ירימו טלפון.
<שרה דורות: לא, אז את לא הבנת אותי.
<רות ברק: זה לא מחייב אותן.
<רות ברק: אם יהיה להן את הזמן ואת הרגע הן תעשנה.
יפעת שאשא ביטון: אני פספסתי משהו?
יפעת שאשא ביטון: את אמרת שהם לא מוכנים לעשות את זה.
<רות ברק: את יודעת מה זה בין שמונה לתשע?
<לילי פוקמונסקי: אבל כל הדברים, רגע - - -
יפעת שאשא ביטון: יש לי שאלה, אתן מוכנות למה שסגרתן בקיץ האחרון?
יפעת שאשא ביטון: מה שאמרתי עכשיו?
<לילי פוקמונסקי: אבל כל הדברים האלה נעשים.
<שרה דורות: אנחנו עושות את זה.
<לילי פוקמונסקי: מה הבעיה?
יפעת שאשא ביטון: אז על מה היה הוויכוח פה בחצי השעה האחרונה?
<מאיר אסרף: על הטלת חובה משפטית, גברתי.
יפעת שאשא ביטון: אין חובה משפטית.
יפעת שאשא ביטון: כבר דיברנו על זה.
יפעת שאשא ביטון: זה בכלל לא על השולחן, אז אני לא מבינה בכלל מה השיח.
יפעת שאשא ביטון: והם יודעים שאין חובה משפטית.
יפעת שאשא ביטון: לילי, אני רוצה לדעת עכשיו באמת - - -
<שרה דורות: אבל מרצונן הן עושות את זה.
<שרה דורות: אני עושה את זה.
<קריאה: הרי זה היה הסיכום, שלא תהיה אחריות פלילית.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, נציגת משרד החינוך, אורה, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: בינתיים נרגע קצת.
יפעת שאשא ביטון: תחשבו על הדברים, אנחנו נעבור.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אורה.
<אורה גולדהירש: אני רוצה להגיד משהו.
<אורה גולדהירש: אני תוהה למה אני לא יכולה לתאר את מהלך העניינים שקרו עד עכשיו.
<אורה גולדהירש: אולי זה היה מונע את כל הסערה הזאת, שאין לה שום מקום כאן לדעתי.
<אורה גולדהירש: קודם כל, בדיון הראשון של הוועדה הוחלט שכן נפנה לכלל הגננות בארץ לפני תחילת שנת הלימודים.
<אורה גולדהירש: ואכן, הייתה פעולה, אפילו מעבר למה שהתחייבנו ותארנו כאן, כי יועצות של הגנים שוחחו עם גננות, קצת שמעו מה שאת שמעת מהן, הדים על התחושות שלהן, על החרדות שלהן כלפי מה עלול לקרות לילדים שלא הגיעו לגן.
<אורה גולדהירש: נעשו דיונים עם ההורים.
<אורה גולדהירש: גננות ערכו דיונים בתחילת שנה עם הורים.
<אורה גולדהירש: העלו למודעות.
<אורה גולדהירש: דיברו על המוכנות שלהן להיות לעזר בהרבה מובנים ולאו דווקא בהרמת טלפונים.
יפעת שאשא ביטון: אז באיזה אופן עוד?
יפעת שאשא ביטון: תסבירי לנו איך אנחנו יכולים למנוע את המקרה בבוקר של הילד שנשכח, אם לא בהרמת טלפון?
יפעת שאשא ביטון: אם יש לך פתרון יצירתי, אני הכי אשמח.
<אורה גולדהירש: לא, אנחנו לקחנו את זה קצת רחב יותר.
<אורה גולדהירש: בקשר עם ההורים יש הרבה מאד ממדים, שאנחנו כאנשי חינוך צריכים לקחת בחשבון.
<אורה גולדהירש: למשל, לצאת מהבית באיזו שהיא אנדרלמוסיה של כעס וריצה וחרדה מאיחור של אבא לעבודה או של אמא לעבודה, זה אחד הדברים שאנחנו יודעים שאפשר לעזור להורים גם למתן, להרגיע.
<אורה גולדהירש: יש שם דברים שהם מעגלים יותר רחבים, שכן צריך לקחת אחריות גם עליהם.
<אורה גולדהירש: כשזה בקשר שלנו - של הגננות ושל אנשי החינוך עם ההורים - הוא מאד משמעותי.
<אורה גולדהירש: מעבר לזה, כל מה שדובר פה על המעורבות של גננות, מעבר לאחריות, לא הייתה גננת שאמרה שכשיש לה איזו שהיא דאגה מהסוג הזה, היא תימנע ותגיד שזאת בעיה של ההורים ולא שלנו.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שנאמר פה לפני כן.
<לילי פוקמונסקי: לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: לילי, את מכירה אותי כבר וגם את הגמישות שלי.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה לעשות ריסט על כל הפרוטוקול.
יפעת שאשא ביטון: אני אדרוש שיהיה ואני מרשה לכן לתקן את האמירה שהייתה פה.
<לילי פוקמונסקי: אני לא צריכה לתקן מה שאמרתי לך.
יפעת שאשא ביטון: לא, רגע, אבל אחר כך.
<לילי פוקמונסקי: סליחה אורה.
<אורה גולדהירש: אני מרכזת באגף לחינוך קדם יסודי יחידה לטיפול בפרט באוכלוסיות בעלות צרכים ייחודיים ובעקבות הישיבות שהיו כאן, גם ניהלתי דיאלוגים עם הרבה מאד אנשי חינוך, ויש לי כן להגיד באמת ממקום של אנשים שמאד מעורבים ומעוניינים להוביל מהלכים חינוכיים ואנושיים כמובן, שלא שמעתי עמדה של גננות, של כעס מזה שמצפים מהם.
יפעת שאשא ביטון: גם אני לא שמעתי.
יפעת שאשא ביטון: אני מודה.
<אורה גולדהירש: הכעס הוא באיזו שהיא עמדה של חוסר אמון בהן, שהן רוצות את טובת הילד, שהן רוצות את טובת המשפחה.
יפעת שאשא ביטון: את יודעת למה אני גועשת פה?
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת למה אני גועשת בפנים?
יפעת שאשא ביטון: בגלל שאני כל כך מאמינה בהן.
יפעת שאשא ביטון: בגלל שאני יודעת שככל שזה תלוי בהן, לא ברצונן הטוב, בנשמה הענקית שיש להן, הן תעשנה את זה.
יפעת שאשא ביטון: הן עושות את זה בלי טובות ובלי בקשה לא שלי ולא של אף אחד.
<לילי פוקמונסקי: אז למה את - - -
יפעת שאשא ביטון: לבוא ולהגיד גננות עסוקות - - -
<רות ברק: מה יהיה אם הגננת תשכח?
<רות ברק: ברח לה.
<רות ברק: מה יהיה?
<רות ברק: מי יתלונן?
יפעת שאשא ביטון: הגן הוא סיפור מלחמה.
<רות ברק: אנחנו הרי בעם הזה, אנחנו יודעים איפה ההורים.
<רות ברק: על כל דבר מתלוננים.
יפעת שאשא ביטון: אוי, באמת.
<רות ברק: הרימה יד.
<רות ברק: היא צעקה עליו.
<רות ברק: הוא הרביץ.
<רות ברק: ישר לבית המשפט, אני רוצה לגמור את זה.
יפעת שאשא ביטון: אין פה בית משפט.
יפעת שאשא ביטון: אורה מדברת.
יפעת שאשא ביטון: רותי, אני אתן לך לסיים.
<רות ברק: אני רוצה לסיים אחרי זה.
<אורה גולדהירש: אני רוצה לסיים ולהגיד שכשאנחנו מדברים על אוכלוסיית הגננות ואנחנו כמשרד, כאגף, נותנים בהן אמון וכן מובילים אותן לידיעה שגם אנחנו לא מצפים מהן למה שהן לא יכולות, ויש מצבי חיים שהן באמת לא תוכלנה להרים טלפון באותו רגע.
יפעת שאשא ביטון: הסייעת לא יכולה להרים?
יפעת שאשא ביטון: מישהו מצוות הגן לא יכול להרים טלפון?
<אורה גולדהירש: יכול להיות שכן ויכול להיות שלא.
<קריאה: יש 35 ילדים.
<רות ברק: היא פותחת את השער, היא סוגרת את השער.
<לילי פוקמונסקי: לא, לא, אבל היא הייתה בגן.
<לילי פוקמונסקי: היא הייתה.
יפעת שאשא ביטון: אני הייתי לילי, כן.
יפעת שאשא ביטון: אני גם מכירה את הגנים מקרוב.
<לילי פוקמונסקי: אני עבדתי.
<לילי פוקמונסקי: יש הבדל.
<אורה גולדהירש: שוב, אנחנו אמרנו שאין לה אחריות לא פלילית ולא אחריות לעשות זאת.
<אורה גולדהירש: יש לה כן מעורבות ורצון למנוע אסונות.
יפעת שאשא ביטון: יש המלצה לגננות להרים טלפון שעה מפתיחת יום הלימודים, במקרים שהן מזהות שילדים שרגילים להיות שם לא נמצאים שם?
<אורה גולדהירש: יש העלאה למודעות של הגננת.
<אורה גולדהירש: קודם כל לשים לב מי לא הגיע לכאן.
<אורה גולדהירש: להבין מה - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם הרמתן לי אתגר גדול, באמת.
יפעת שאשא ביטון: אני אעשה אותו.
<קריאה: כשהוא לא בא, מה הבעיה להתקשר?
<רות ברק: תבוא יום אחד לגן ותמצא את הזמן.
<רות ברק: אני אתן לך את כל ההזדמנויות.
<רות ברק: תבוא לגן.
<קריאה: אני גם הייתי בגן.
יפעת שאשא ביטון: שנייה, אני אחזור אליכן.
יפעת שאשא ביטון: אל תדאגו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשכנע אתכן בסוף.
<אורה גולדהירש: רוב הגננות בעצמן מודעות ועושות את זה ויעשו את זה.
<אורה גולדהירש: מה שאנחנו רצינו להוביל הלאה, זה באמת לאיזה שהוא דיאלוג עם ההורים ולשותפות כזאת באחריות, שחלק מהגנים גם ביקשו מהורים שכשילד לא מגיע לגן בגלל מחלה, שההורים יודיעו.
<קריאה: ומודיעים?
יפעת שאשא ביטון: חלק כן וחלק לא.
יפעת שאשא ביטון: גם ההורים לא אחראים.
יפעת שאשא ביטון: בואו, אנחנו לא מסירים אחריות מההורים.
יפעת שאשא ביטון: לא מסירים אחריות.
יפעת שאשא ביטון: אמרנו את זה בריש גלי אז, אני אומרת את זה גם עכשיו ואם צריך אני גם אכתוב את זה פה בענק.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מסירים אחריות מההורים, אבל זה לא אומר שאם ההורה לא אחראי, אז הילד שלו צריך למות בגלל שאנחנו אומרים זה אחריות שלהם.
<אורה גולדהירש: אז האחריות כמו שאנחנו רואים אותה, היא אחריות משותפת ועל כך אנחנו עובדים.
<אורה גולדהירש: ומעבר למה שעשינו לפני תחילת שנה, למרות שכבר היינו בעיצומו של החורף, יחד עם ארגון בטרם יש מספיק הוראות והנחיות לבטיחות בכל מיני מובנים, נשלח ב-14 בדצמבר – ואני אתן לכם גם את המסמך הזה – לכל הגנים בארץ מסמך שמדבר על הימנעות מתאונות חורף של חימום בבית, של תאונות ברחוב.
יפעת שאשא ביטון: אורה, אני מכירה את זה.
<אורה גולדהירש: ובכלל זה - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את כל הפעילות הבאמת מרשימה שעושה המשרד בנושא של בטיחות ילדים, אבל זה לא הסיפור.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור פה היום – אנחנו פה על שכחת ילדים בקיץ ואני רוצה למקד את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: הגננות קיבלו מנשר שבו ממליצים להן לפעול בצורה כזו או אחרת, חוץ מהסברה ושיח עם ההורים?
<אורה גולדהירש: כן.
<אורה גולדהירש: בתוך המסמך הזה מבקשים לחזור ולרענן את נהלי הבטיחות ונקיטת אמצעים לשמירה על הילדים בהבאתם לגן ובהחזרתם, כשאנחנו מפנים את זה גם לגננות וגם להורים במקביל.
<אורה גולדהירש: זאת אומרת מה שאנחנו רוצים לנצל בתוך המערכת החינוכית זה את הדיאלוג, השותפות והאחריות.
<אורה גולדהירש: אחרי חופשת הפסח אנחנו נכנסים למהלך נוסף של יועצות שייפגשו שוב עם גננות לצורך ריענון ואיזו שהיא חבירה לנושא הזה, שיכלול שוב את העיסוק בשאלה האם הן מרגישות שהן רוצות להיות שותפות למהלך שאת מתארת.
<אורה גולדהירש: האם הן מרגישות שהן יכולות ואיפה יש להן איזה שהוא חשש שלא.
<אורה גולדהירש: ויש חשש שלא.
<אורה גולדהירש: עדיין, כמו שאת אומרת, אנחנו לא מדברים על מחויבות - - -
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לדבר בשום כולן ואני מרשה לכל אנשי החינוך, לכל אותם עשרות או מאות אלפי אנשי חינוך שאם מישהו מהם חושב שאני טועה, אז שיגיד לי, אבל אני בטוחה שכל אחד מהם רוצה להיות שותף לרשת הביטחון הזאת.
יפעת שאשא ביטון: כל אחד מהן.
<מאיר אסרף: אבל תגני עליהם.
<מאיר אסרף: תגני עליהם גברתי.
יפעת שאשא ביטון: אני מגנה עליהם.
<מאיר אסרף: לא.
<מאיר אסרף: צריך לחוקק חוק שישמור עליהם, כי את מבקשת פה להטיל עליהם אחריות לילדים שלא נמצאים בגן.
יפעת שאשא ביטון: תגיד לי, אתה היית איתנו כל הדיון.
יפעת שאשא ביטון: כמה פעמים אמרתי?
יפעת שאשא ביטון: אתה עורך דין, נכון?
יפעת שאשא ביטון: כמה פעמים אמרתי לאורך הדיון אנחנו לא מטילים עליהם שום אחריות?
<מאיר אסרף: אבל זה לא מספיק.
יפעת שאשא ביטון: לא, זה מספיק.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע להגיד לך משהו ואני רוצה להגיד את זה גם ללילי.
יפעת שאשא ביטון: מה שאני לא אמרתי לגננות, כי זה בכלל לא הסיפור, אני העזתי להגיד למשרד ממשלתי ואני העזתי להגיד לנו, כמערכת ממשלתית – החיים של הילדים הם על הראש שלנו.
<מאיר אסרף: אני מסכים.
<מאיר אסרף: אני מסכים לזה.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי את זה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אתה לא חייב להסכים.
יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה שאתה תסכים.
יפעת שאשא ביטון: ואני אמרתי את זה גם על משרד התחבורה, שאם שר התחבורה אומר אני לא שותף בסיפור הזה, החיים של הילדים על הראש שלו, מה שאני חס וחלילה לא אמרתי לרגע לגבי הגננות.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני באה מעולם החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מי נמצא שם במקום הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מי הולך לשם.
יפעת שאשא ביטון: שכר גדול אין שם ותנאים מי יודע מה אין שם, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: באים לשם כי יש שם נשמה, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: לכן אני אומרת שהמקום הכי טבעי שיסייע כרשת ביטחון, בלי אחריות פלילית, בלי אחריות משפטית, בלי שום אחריות שהיא, אלא רק כשותף, הן אלה שנמצאות שם ואני רואה בהן שותפות.
יפעת שאשא ביטון: וכל מי שאומר אחרת חוטא להן.
יפעת שאשא ביטון: וכל מי שאומר זה לא שלהן, זה לא אחריות שלהן, זה לא מעניין אותן, חוטא להן ובגלל זה נורא נורא קשה לי עם השיח שהיה פה ואני כן רוצה לרכך אותו.
<רות ברק: לא הקשבת לי.
יפעת שאשא ביטון: אני הקשבתי לך לכל מילה, תאמיני לי.
<מאיר אסרף: אני מהנהן בהסכמה.
<מאיר אסרף: אני רק רוצה להגיד שאני מהנהן בהסכמה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להגיד לך שהשיח שהסתיים בסוף הקיץ האחרון היה שיח אחר.
יפעת שאשא ביטון: היה שיח הרבה יותר רך.
יפעת שאשא ביטון: היה שיח הרבה יותר גמיש.
יפעת שאשא ביטון: יותר מגויס.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו אמרנו שאנחנו נבוא לגננות, אנחנו נבקש מהן במקרים חריגים, ואני אפילו מניתי את שלושת הדברים האלה.
יפעת שאשא ביטון: סימן שלא רק הקשבתי היום, גם הקשבתי אז ואני זוכרת טוב מה נאמר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו סידרנו את זה בצורה מודולארית כדי שאנחנו נאפשר גם להורים לקחת אחריות באופן אמיתי, אבל גם במקרים שההורים לא לקחו אחריות, אז אנחנו לא נגיד דפוקים, שהילדים שלהם ישלמו, אלא מה לעשות, אנחנו נעשה הכל כדי להציל את הילדים האלה וזה סוכם ככה ומה שאני התפלאתי זה שאנחנו לא חזרנו לסיכום הזה.
יפעת שאשא ביטון: שאנחנו נבוא לגננות ואנחנו נגיד - - -
<רות ברק: השגנו בהסברה.
<רות ברק: השגנו דברים על הסברה כמו שנאמר פה ואני רוצה להוסיף משהו.
<רות ברק: יש לנו את אבואב עכשיו במשרד החינוך, בואו נפעיל אותו ובואו-.
<רות ברק: את לא מקשיבה לי.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני מקשיבה.
<רות ברק: אני אומרת, יש לנו היום את אבואב, מלך הנושא של בטיחות בדרכים.
<רות ברק: אפשר לעשות את זה יחד ולתת את כל התוכן הזה להורים, להעביר את זה ישירות אליהם דרך הגננות.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך להעביר את האחריות על ההורים.
יפעת שאשא ביטון: האחריות היא קודם כל של ההורים.
יפעת שאשא ביטון: אני לא צריכה להעביר אליהם את האחריות.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לעזור במקרים שההורים כושלים, בדיוק כמו שהורים שפוגעים בילדים שלהם, אז הרווחה מתערבת וכשיש מקרים קיצוניים אז גם מוציאים אותם משם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא אומרים זו בעיה של ההורים, כי ההורים צריכים לקחת אחריות.
יפעת שאשא ביטון: באותה מידה אנחנו כמערכת החינוך, שעוזרת במעגלים רחבים, שהורים לא יודעים לנהל את הבוקר וזה.
יפעת שאשא ביטון: לא יודעים לנהל את הבוקר – אנחנו נעזור להם, אבל שכחו את הילד ברכב, אנחנו לא - - -
<לילי פוקמונסקי: מי לא יודע לנהל את הבוקר, סליחה?
יפעת שאשא ביטון: ההורים, ההורים.
יפעת שאשא ביטון: לא הגננות.
<לילי פוקמונסקי: תראי, כל מה שאורה הציגה, שאלה היו ההנחיות - - -
יפעת שאשא ביטון: בסדר לילי.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לעבור לנושא הטכנולוגי.
<לילי פוקמונסקי: לא, לא, שנייה.
<לילי פוקמונסקי: אנחנו בשיתוף פעולה מלא עם משרד החינוך.
<לילי פוקמונסקי: הגננות התבקשנו גם על ידי וגם על ידי מנהלת האגף ונתנו, הסכמנו ושתפנו פעולה ולא הייתה - - -
יפעת שאשא ביטון: שבמקרה שיש ילד שלא הגיע באופן חריג לגן, יורם טלפון ולא כי זו אחריות.
יפעת שאשא ביטון: בזה הסכמתן?
יפעת שאשא ביטון: בזה הסכמתן אז, היום אתן מסכימות?
<לילי פוקמונסקי: זה לא מה שאורה הציגה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בסדר, אז אני לא צריכה שתתרגמו לי את מה שאורה הציגה.
יפעת שאשא ביטון: אני שמעתי ואני הבנתי.
<לילי פוקמונסקי: לא, אורה לא דיברה על טלפון.
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת יעל פארן, בבקשה.
יעל כהן-פארן: אני הגעתי באיחור לדיון בגלל שכמובן יש הרבה דיונים במקביל וחקיקה חשובה.
יעל כהן-פארן: תראו, אני באמת מרגישה כאן ואני מזדהה איתך יושבת הראש, יפעת, שאתם יודעים, היו כמה כינוסים סמוך למקרים מאד מאד כואבים ועצובים של ילדים שנשכחו ברכב והלכו לעולמם והרוח הייתה שונה.
יעל כהן-פארן: ואני חושבת ויש לי ילדה בגן, שזאת לא בקשה מוגזמת לראות במקרה של 30 ילדים, אם שניים לא הגיעו, להרים טלפון.
יעל כהן-פארן: זאת לא בקשה מוגזמת, עד שעה מסוימת.
יעל כהן-פארן: זאת לא בקשה מוגזמת.
יעל כהן-פארן: זה לא מטיל אחריות משפטית, זה הגדלת ראש, אבל כן ציפייה שיגדילו את הראש הזה ואולי אפילו זה צריך לבוא בחוזר מנכ"ל.
<שרה דורות: אפשר גם להשכיב אותו.
<לילי פוקמונסקי: כן, גם סיפור בלילה.
יעל כהן-פארן: אני רוצה להעלות הנושא.
יעל כהן-פארן: אנחנו לקראת פסח ותראו איך מזג האוויר מתחמם.
יעל כהן-פארן: אנחנו במשבר אקלים והתחממות גלובאלית.
יעל כהן-פארן: זה רק יהיה יותר גרוע, אל דאגה והסיפור שמתחיל כבר ממאי, כבר מאפריל להיום חם.
יעל כהן-פארן: ילדים, חס וחלילה, שיישכחו ברכב גם באפריל, גם קייטנות, אפילו קייטנות פסח, שמופעלות על ידי גורמים פרטיים.
יעל כהן-פארן: אנחנו צריכים להגיע לכולם ולעורר אותם.
יעל כהן-פארן: זה לא רק משרד החינוך, זה גם הגורמים הפרטיים.
יעל כהן-פארן: אני לא יודעת איך.
יעל כהן-פארן: זה אתגר הרבה יותר גדול.
יעל כהן-פארן: ושלא לדבר על הגנים הפרטיים.
יעל כהן-פארן: אני זוכרת שהיו כאן גם בדיונים קודמים נציגים.
יפעת שאשא ביטון: יש פה נציגים שלהם.
יפעת שאשא ביטון: אגב, דווקא הם הכי בתוך הסיפור הזה, הכי נרתמו, הם פיתחו גם איזו שהיא אפליקציה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הם הכי מיינדד לכל העניין הזה.
יעל כהן-פארן: גם מעונות ויצ"ו, נעמ"ת ואמונה.
יפעת שאשא ביטון: שלום, לא ראיתי אותך.
יפעת שאשא ביטון: הם הכי מיינדד לסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף ניתן לקרן לדבר.
יפעת שאשא ביטון: אני לפני כן - - -
יעל כהן-פארן: הם גם הכי קטנים וגם הכי פגיעים, ברור.
יפעת שאשא ביטון: אותך אני אשאיר לסוף.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לצאת מפה עם קצת אוויר ועם תחושה חיובית, אז אנחנו ננסה לפצח רגע את כל הדברים האחרים.
יעל כהן-פארן: אז אני גם אשמח.
יעל כהן-פארן: אנחנו מתחילים עכשיו את הדיון הטכנולוגי.
יעל כהן-פארן: הייתה הרי החלטה של משרד התחבורה לחייב ברכבים.
יעל כהן-פארן: כמובן שזה לוקח זמן, אבל איך עושים את זה עכשיו?
יפעת שאשא ביטון: כן, אנחנו קיימנו את כל תחילת הדיון סביב הנושא הזה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה חברת הכנסת יעל פארן.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים ואחר כך ישראל דיגיטאלית.
יפעת שאשא ביטון: הם כבר נמצאים פה?
מסעוד גנאים: זה כבר הדיון השלישי או הרביעי או החמישי?
יפעת שאשא ביטון: החמישי או השישי, כן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר הרבה דיונים בנושא.
מסעוד גנאים: אני חושב שהכלל שצריך להנחות את כולנו זה לא לחשוב על ועדת החקירה הבאה.
מסעוד גנאים: אני אמרתי את זה לפני כמה דיונים, שלצערי הרב יש לנו תרבות פוליטית קולקלת, הרסנית, שכל אחד בעל אחריות מסוימת רק חושב על ועדת החקירה הבאה, על האשמה, על בית המשפט ולא חושב על הדבר החשוב מאד.
יפעת שאשא ביטון: שהיא לא רלבנטית פה.
מסעוד גנאים: ברור שכל הגורמים צריכים לקחת את האחריות בעניין הכל כך חשוב.
מסעוד גנאים: אין יותר חשוב מהילדים שלנו.
מסעוד גנאים: אין כל כך טרגי מאשר לשכוח את הבן שלך וחלילה הוא ימות.
מסעוד גנאים: אין יותר טרגי מזה.
מסעוד גנאים: אז על כולם לקחת אחריות, לשאת באחריות.
מסעוד גנאים: קצת.
מסעוד גנאים: קצת אחריות.
מסעוד גנאים: נכון בקשר לגננות, אני גם לא אומר שזה צריך להיות בחוק, אנחנו מבינים את זה, אנחנו יודעים את זה, אבל להרים טלפון אם ילד לא בא לגן, מה הבעיה?
מסעוד גנאים: לא מתוך חוק.
מסעוד גנאים: מתוך האחריות שנובעת ממך.
<שרה דורות: לא מתוך חוק.
מסעוד גנאים: אחריות על חיי הבן שאני מלמד אותו בשביל שבסוף - - -
<שרה דורות: לא, אם זה לא מתוך חוק, רק סצנה קטנה.
<שרה דורות: אני גננת ופועל ותאמין לי שאני אחראית ויש עלי 30 שנות עבודה.
<שרה דורות: נניח שמחר בבוקר אני מגיעה - - -
מסעוד גנאים: אין לך דחף פנימי, לא כי מישהו הכריח אותך.
<שרה דורות: יש לי, הכל בסדר.
<שרה דורות: תיכף אני אסביר מה אני עושה בפועל.
מסעוד גנאים: דחף פנימי – אני רוצה להיות רגועה למה הילד הזה, שאני מלמדת, אני כל יום רואה אותו, לא בא.
<שרה דורות: תן לי לסיים, שנייה.
מסעוד גנאים: ואני אומר את גם מתוך היותי איש חינוך.
מסעוד גנאים: אני הייתי מורה גם.
<שרה דורות: שנייה.
<שרה דורות: הגעתי לגן, היו אירועים כאלה ואחרים, נכנסה מפקחת בבוקר, עשינו המון המון דברים, אספתי את הילדים, השעה תשע וחצי.
<שרה דורות: אבא שלו שם אותו בשבע בבוקר, בשבע וחצי בשמש.
<שרה דורות: בתשע וחצי אני מסתכלת והוא לא נמצא.
<שרה דורות: עד שהתארגנתי עם הילדים הרמתי את הטלפון רבע לעשר, הוא כבר לא בחיים.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל את התרעת ומצאו אותו.
יפעת שאשא ביטון: אז רגע, אז אם הוא כבר מת, אז שיישאר גם עד אחת בצהריים?
<שרה דורות: רגע, שנייה.
<שרה דורות: את לא הבנת אותי.
<שרה דורות: דקה, תתני לי רגע אחד.
<שרה דורות: אתם הוצאתם הנחיה, אינני יודעת, משרד החינוך, משרד הזה, אני הגננת הקטנה, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: לא הוצאנו כלום עוד.
<שרה דורות: דקה.
<לילי פוקמונסקי: את לא קטנה כגננת.
<שרה דורות: נניח.
<שרה דורות: וזה קרה חלילה.
<שרה דורות: אין משפט.
<שרה דורות: מישהו יהיה - - -
<רות ברק: איזה מצפון היא הולכת כל החיים שלה אחר כך?
<שרה דורות: למי אני אפנה?
<רות ברק: באחריותה כל החיים יהיה לה פה.
<רות ברק: למה?
<שרה דורות: הייתה המלצה, רק המלצה, שאני ארים טלפון ולא הרמתי אותו חצי שעה קודם.
<קריאה: המצוי יהיה בכל מקרה.
<קרן איוס: שעה זה יותר מדי זמן, שעה.
<קריאה: הילד ייגמר בשעה.
<רות ברק: את צודק, אבל גם 30 ילדים אצלי בגן יכולים להרוג אחד את השני בבוקר.
<שרה דורות: 30 שנה, גננת מצטיינת, אני אפרוש.
<שרה דורות: אחרי אירוע כזה אני - - -
<רות ברק: למה אף משרד לא לוקח אחריות?
<רות ברק: רק אנחנו כל הזמן.
<שרה דורות: שנייה, אני אפרוש.
<שרה דורות: איך אני אפרוש?
<שרה דורות: עם הראש באדמה.
<שרה דורות: למה?
מסעוד גנאים: סליחה, את מביאה את הדוגמא - - -
יפעת שאשא ביטון: את בכלל לא צריכה להיות במקום הזה.
מסעוד גנאים: אני מביא לך דוגמא אחרת.
יפעת שאשא ביטון: את צריכה להיות בדיוק במקום שבזכות הטלפון שלך - - -
מסעוד גנאים: את הצלת את החיים שלו.
יפעת שאשא ביטון: אנשים ניגשו לשם בעשר ולא כשהוא כבר איבד צורה ונמס עד אחת בצהריים.
יפעת שאשא ביטון: זו המחשבה שצריכה להיות.
<שרה דורות: אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, כי זו לא אחריות שלך.
<שרה דורות: הבנתי, אם הייתי - - -
יפעת שאשא ביטון: את לא הבנת.
יפעת שאשא ביטון: כי אם היית מבינה, אז את לא היית מבינה ככה.
יפעת שאשא ביטון: זו לא אחריות שלך וכנראה שאם צריך לכתוב לכם את זה הפוך, למעלה, למטה, אתן לא מבינות את זה.
<שרה דורות: רגע.
<שרה דורות: 100 פעם - - -
יפעת שאשא ביטון: זו לא אחריות שלכם, זה סיוע שלכם.
<שרה דורות: 100 פעם הצלתי את הילד והרמתי את הטלפון, בפעם האחת הזו שלא הרמתי את הטלפון - - -
<רות ברק: או שלא היית בגן.
<שרה דורות: הראש שלי פנוי באמצע - - -
<שרה דורות: טוב, בסדר.
יפעת שאשא ביטון: אוי, נו, באמת, באמת, באמת.
יפעת שאשא ביטון: לאן לקחתן את זה?
יפעת שאשא ביטון: עכשיו אתן יוצרות דמגוגיה כדי להסביר למה אתן לא בתמונה.
<לילי פוקמונסקי: בסדר, בסדר.
יפעת שאשא ביטון: עזבי, קיבלתי.
יפעת שאשא ביטון: אני לא ממשיכה לנהל את הוויכוח.
<לילי פוקמונסקי: הבנו את הדרך.
<לילי פוקמונסקי: הבנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו קיימנו שיח עם ישראל דיגיטאלית שזה ממש לא בסדר שהם לא פה ואני רוצה שבסיכום של הדברים ייכתב למשרד ברמה של, באמת, אני לא יודעת - - -
<קריאה: יכול להיות שהם לא הוזמנו.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ואם הם הוזמנו ולא הגיעו, אז אני מבקשת שזה ייכתב.
<רות ברק: שביום שבת היא גם תרים את הטלפון, כשנסעו לטלפון.
יפעת שאשא ביטון: אוי, נו באמת, בואו עכשיו נהיה ציניים.
<רות ברק: כי דברים קורים.
יפעת שאשא ביטון: בואי נהיה ציניים.
<רות ברק: גם ביום שישי זה קרה אחר הצהריים.
יפעת שאשא ביטון: באמת, זה מוסיף גם הרבה רצינות לשיח.