GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: יש לנו את שרה שושני וזואי גוטצייט ואנחנו מסכמים את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, שרה.
<שרה שושני: אני הצגתי כבר את צוות בית הספר שלנו, שעובד עם כל הילדים המאושפזים בבית חולים שערי צדק.
<שרה שושני: אני רציתי להתייחס למה שחבר הכנסת האחרון אמר.
יפעת שאשא ביטון: אוסאמה סעדי.
<שרה שושני: אני כבר 11 שנים מנהלת בית ספר בתוך בית חולים.
<שרה שושני: יש לי קשר ישיר עם מנהלות בתי ספר בבתי חולים בארץ.
<שרה שושני: מתוך היכרות שלי של הנושא, אני יודעת בוודאות שכמעט בכל בתי החולים בארץ יש בתי ספר בתוך מחלקות הילדים ובתי הספר מקבלים מימון ממשרד החינוך בהתאם לגודל המחלקות שנמצאות שם.
<שרה שושני: אני לא יודעת לאיזה בית ספר הוא התכוון, אבל אני יודעת שבכל מחלקת ילדים יש בתי ספר.
<רוית להב גולדנר: אני אציין שכל בתי הספר בבתי החולים מבחינה תקציבית זה מאד משמעותית.
<שרה שושני: נכון, כי כל ילד - - -
יפעת שאשא ביטון: הכדור במגרש שלו.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי לו שבכל מקום שהוא מזהה שיש לקונה – שיפנה אלי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחכה ונראה ואם יש אנחנו גם נטפל.
<שרה שושני: אם יש זמן הייתי רוצה שננה, שהיא רכזת מחשבים ובעבר - - -
יפעת שאשא ביטון: אז ממש במשפט כי אנחנו אחרי הדיון.
<ננה חי: סיטואציה קצרה שאני רוצה לספר עליה.
<ננה חי: שמי ננה ואני מורה למחשבים.
<ננה חי: בעברי הייתי גם חברה נאמנה בתבור.
<ננה חי: סיטואציה קצרה.
<ננה חי: אני רוצה לקחת אתכם למחלקת דיאליזה אצלנו.
<ננה חי: יום ראשון בבוקר אנחנו אמורים לעשות שיעור צילום עם מורה לצילום בשם דרור, מורה מדהים שמגיע באדיבות קדימה מדע.
<ננה חי: הילדים כבר מחכים.
<ננה חי: המחלקה צפופה.
<ננה חי: יושב בכורסה אחת ילד ערבי ישראלי, לידו יושב נער בדואי, לידו יושבת נערה חרדית ולצדם בסוף יושב ילד חילוני.
<ננה חי: אם כולם בציפייה לראות כשדרור מגיע.
<ננה חי: דרור מקים לכל ילד, בגלל שאתם בטח כולם יודעים מה זה דיאליזה – ילדים מחוברים למכונה שלוש-ארבע שעות ביום, שלוש פעמים בשבוע לפחות והם לא יכולים לזוז מהכורסה.
<ננה חי: אז כל מה שאנחנו עושים, אנחנו מביאים את כל מה שיש בחוץ אל הילדים פנימה.
<ננה חי: דרור מקים להם סטודיו ליד המיטות והילדים מצלמים.
<ננה חי: זה היה ראש השנה.
<ננה חי: דרור הביא תפוחים בצבעים שונים, דבש ורימונים והילדים התחילו כל אחד בעצמו לעצב את הסטודיו האישי ולצלם.
<ננה חי: ואז הילד הבדואי שואל את הילד מהרשות – למה הביאו לנו רימונים?
<ננה חי: ואז הילד לא היהודי עונה ומסביר מה משמעות הרימון בראש השנה.
<ננה חי: סיטואציה מדהימה.
<ננה חי: זה הדברים שאנחנו חווים בשיתוף הפעולה ובעבודה המשותפת עם הילדים, בלי קשר לשום דבר אחר.
<ננה חי: ממש.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ננה, בהחלט נחמד לסיים ככה באווירה אופטימית.
יפעת שאשא ביטון: זואי, בבקשה, אבל ממש בקצרה, התייחסות ממוקדת.
<זואי גוטצייט: טוב, ההתייחסות שלי תהיה בעצם אולי להעלות נושא של אוכלוסייה שלא עלתה כאן בדיון.
<זואי גוטצייט: דובר על חרדים ויהודים וחילונים ופלסטינים ועזתים וסורים.
יפעת שאשא ביטון: יש עוד הרבה מכל העולם שאנחנו יודעים שמקבלים.
<זואי גוטצייט: אפריקאיים.
<זואי גוטצייט: ואני רוצה דווקא להתייחס לאותם קטינים – 10,000 קטינים – פחות או יותר לפי ההערכות – ילדיהם של מבקשי המקלט מאפריקה שחיים בינינו, חיים בינינו כאן כדין ומתוכם אנחנו יודעים, לפי ההערכות כי כ-4,000 או 5,000 אינם זוכים לנגישות מלאה לשירותי הבריאות הציבורית בישראל.
<זואי גוטצייט: אני רוצה להזכיר, באמת עם כל זה שמאד התרגשתי לשמוע על התכניות ועל הפעילויות והלב באמת מתרחב, אבל צריך לזכור שגם כאן בישראל ישנה אוכלוסייה נכבדת של ילדים, שעדיין לא זוכים לשירותי בריאות.
<זואי גוטצייט: מדינת ישראל כן מפעילה, מנגישה הסדר ביטוחי וולונטרי להורים של הילדים האלה באמצעות קופת חולים מאוחדת, ואנחנו מברכים על קיומו של ההסדר, אבל אנחנו צריכים לזכור שמדובר באוכלוסייה קשת יום.
<זואי גוטצייט: אנחנו צריכים לזכור שמדובר במשפחות הרבה פעמים חד הורית, בנשים שהרבה פעמים עברו טראומה גדולה בטרם כניסתן לישראל, ושלא יכולים לעמוד בתשלומים שהם נדרשים לשלם על מנת לזכות בשירותים האלה ונותרים ללא טיפול רפואי.
<זואי גוטצייט: הם חיים בינינו.
<זואי גוטצייט: זה ילדים שלא ביקשו להיות מבקשי מקלט, שלא ביקשו להיות פליטים.
<זואי גוטצייט: דובר כאן על זה שילד הוא ילד הוא ילד, דובר כאן על הזכות לבריאות ולחינוך כזכויות בסיסיות, אז אכן חוק חינוך ממלכתי חלק על הילדים האלה, אבל חוק ביטוח בריאות ממלכתי לא חל על הילדים האלה.
<זואי גוטצייט: הם גדלים כאן.
<זואי גוטצייט: הם חיים בינינו ואני חושבת שמן הראוי להתייחס גם אליהם.
יפעת שאשא ביטון: סנדרה, את רוצה לומר רק במשפט?
יפעת שאשא ביטון: ואז אנחנו נסכם.
<סנדרה ושדי: תודה העלית באמת את האוכלוסייה הייחודית הזאת.
<סנדרה ושדי: שמי סנדרה ושדי, אני מנהלת מרחב דן במאוחדת ואנחנו באמת מבטחים את האוכלוסייה הזו במאוחדת והיא מונה כ-6,000 ילדים שמבוטחים אצלנו מצפון ועד דרום.
<סנדרה ושדי: רק במחוז מרכז, שאני בו מנהלת, זה 4,500 מבוטחים שאנחנו מבטחים יום יום.
יפעת שאשא ביטון: ברגע שהם מבוטחים הם גם מכוסים והם יכולים לקבל את כל השירותים שעליהם דיברנו.
<זואי גוטצייט: אלא אם כן הוריהם חדלים לשלם ואז שלא כמו הישראלים זה מפסיק.
יפעת שאשא ביטון: כן, בסדר, אנחנו מדברים על העניין של הביטוח.
<סנדרה ושדי: לגמרי, אני איתך זואי.
<סנדרה ושדי: אני לגמרי עם האוכלוסייה הזו.
<סנדרה ושדי: ובאמת אני אדבר רק על דבר אחד שמבחינתנו הוא מאתגר, גם במסגרת בתי החולים שאנחנו שולחים לשם את הילדים האלה תוך כדי הסכמים שלנו איתם ולא משנה איזה בית חולים, אם הוא ממשלתי או תחת כללית.
<סנדרה ושדי: באמת העניין של הגישור השפתי, שם אנחנו נתקלים בבעיות מאד לא פשוטות מול האוכלוסייה הזו, שבעצם לא מבינה את מהות ההסבר, גם של המטפלים, של הרופאים או של כל איש צוות שהם נתקלים בו, עד למצב שהם מגיעים באמת לבצע את מה שנדרש מהם.
<סנדרה ושדי: הם יוצאים מבית החולים בלי תובנות בריאות ממה שהם עשו במהלך הטיפול.
<סנדרה ושדי: לרוב זה מטפלים בילד, סידרו את מה שסידרו, סידרו מה שנקרא את הבעיה, תיקנו את הבעיה, לא ברור בדיוק איך אני ממשיך מכאן.
<סנדרה ושדי: אז באמת הם מגיעים אלינו לקופת החולים - אני מדברת כמובן על הילדים המבוטחים - ואנחנו מנסים לסייע.
יפעת שאשא ביטון: לכם יש נגישות של השפה?
<סנדרה ושדי: לנו יש מגשר שפתי שנמצא כרגע במרפאה העיקרית שלנו, במרפאת לוינסקי בדרום תל אביב, שזו המרפאה העיקרית שלנו.
<סנדרה ושדי: אנחנו שם מתרחבים מבחינת ההיבט.
<סנדרה ושדי: כמות הילדים שמבוטחת אצלנו הולכת וגדלה ברמה של 20% לשנה.
<זואי גוטצייט: השאלה כמה יתמידו.
<סנדרה ושדי: ברובם, בוא נאמר ככה, זה הולך וגדל.
<סנדרה ושדי: אנחנו שמחים ומברכים על כך.
<זואי גוטצייט: גם אנחנו.
<סנדרה ושדי: מאוחדת היא הקופה הייחודית שיש לה את ההסכם הזה, אבל כן היינו רוצים למשל, אחד הדברים שבאמת באמת חשובים לנו זה שני דברים.
<סנדרה ושדי: אחד זה גם העניין של מגשר שפתי בעיקר בנושא של התפתחות הילד.
<סנדרה ושדי: כשאתה מגיע לטיפול במסגרת בית החולים ואתה בא לקבל אבחון שפתי, ללא מתרגם או מגשר שפתי, אז אני באמת לא רואה איך הדברים יקרו.
<סנדרה ושדי: זה מאד קשה וזה לא משנה איזה בית חולים זה, המחסור שם קיים בעניין הזה של הגישור השפתי.
<סנדרה ושדי: הדבר שני זה גם העניין של התרגום השפתי.
<סנדרה ושדי: משרד הבריאות, מאוחדת ומכבי מפעילים תרגום שפתי - מוקד תרגום טלפוני.
<סנדרה ושדי: בעצם הקו מחובר בין הלקוח לבין התרגום ולא קיים בטיגרנית.
<סנדרה ושדי: זאת אומרת טיגרנית לא נכללת בתוך השפה הזו והיינו רוצים מאד לקדם את זה גם במשרד הבריאות ושזה ייכנס לשם.
<סנדרה ושדי: תודה רבה ומאד התרגשתי מהסיפורים סביב השולחן.
יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה להתייחס לסוגיה נוספת, לפני שאני מסכמת.
יפעת שאשא ביטון: אני ציינתי אותה בראשית דברי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שמענו כאן באמת הרבה מאד אנשים וגופים ויש גופים נוספים שגם הוזמנו – חלקם לא הגיעו – שעוסקים בשליחות הזו, אבל גם בסוף סיכמתם עם הנושא התקציבי, ביטוח בריאות.
יפעת שאשא ביטון: מישהו צריך לשאת בהוצאות האלה ויש התחייבות ממדינת ישראל, לפחות לגבי המטופלים הסורים שמגיעים ומקבלים שירותים כאן אצלנו והמדינה לא עמדה בהתחייבות שלה כלפי בתי החולים.
יפעת שאשא ביטון: מה שאומר שדווקא בתי החולים בפריפריה, שצריך עוד לחזק אותם, הם נותנים את השירות, עושים את המצווה אבל לא מקבלים בעצם את הכיסוי התקציבי.
יפעת שאשא ביטון: אז גאווה על כל מה שאנחנו עושים ברמת המעשה זה חשוב, אבל גם צריך שיהיה לזה איזה שהוא כיסוי.
יפעת שאשא ביטון: קיבלנו התייחסות גם משרד האוצר וגם ממשרד ראש הממשלה.
יפעת שאשא ביטון: משרד האוצר כותב: כיום הפצועים הסורים מטופלים בבית החולים נהרייה, אנחנו יודעים שיש גם בבתי חולים נוספים בצפון.
יפעת שאשא ביטון: נושא הפצועים הסורים נמצא בדיונים בכל הנוגע לתעריף החיוב אשר לפיו משרד הביטחון אמור לשפות את משרד הבריאות בגין הטיפולים בחולים.
יפעת שאשא ביטון: על אותו בסיס עונה משרד ראש הממשלה, כי הם עמלים בימים אלה על מציאת פתרון לנושא התקצוב של הפצועים הסורים.
יפעת שאשא ביטון: מנכ"ל משרד ראש הממשלה יקיים בהמשך השבוע פגישה עם משרדי הביטחון, הבריאות והאוצר, על מנת להגיע למתווה תקצוב מוסכם לטיפול בפצועים הסורים.
יפעת שאשא ביטון: אני רק יכולה לקוות ואנחנו כמובן נעקוב מקרוב שאכן הדברים האלה קורים והכספים מועברים להיכן שצריך.
יפעת שאשא ביטון: לפני שאני מסכמת, אבי, אתה רוצה משפט?
<אבי גנון: כן, רק להגיד תודה רבה לצוות של קו אור, לצוות של משרד החינוך שעמלים יום יום מול אותם ילדים ותודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז ראשית תודה רבה לכולכם, באמת, באופן אישי לכל אחת ואחד מכם על העבודה היום יומית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כאן אומנם באווירה חגיגית על מה שאנחנו כן עושים ואנחנו גם ניתן את הדעת על האתגרים השונים שעלו כאן סביב השולחן, אבל אתם שם עושים את העבודה ביום יום, בשגרה, אז תודה רבה לכם; ותודה רבה לקדימה מדע על התכנית ועל האופן שבו אתם מבצעים את התכנית וכמובן הנשמה הגדולה.
יפעת שאשא ביטון: יצא לנו להיפגש כמה וכמה פעמים ובאמת רואים שיש כאן
יפעת שאשא ביטון: נשמה מאחורי העשייה הזו וזה לא רק שזה לא פחות חשוב, אני חושבת שבהרבה מאד מקרים זה יותר חשוב מיתר הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתייחס ראשית לעניין איסוף הנתונים.
יפעת שאשא ביטון: אני ראיתי שאנחנו קצת מגמגמים לגבי כמה ילדים באמת מקבלים טיפול, באיזה היקפים, כמה ילדים נכנסים פנימה.
יפעת שאשא ביטון: אז שמשרד הבריאות ידאג לאיסוף נתונים וניהול מסד נתונים כדי שנוכל ללמוד ממנו וגם להיערך בהתאם.
יפעת שאשא ביטון: בסוגית התשלומים עבור הטיפול בילדים מסוריה – לפנות גם למשרד האוצר וגם למשרד ראש הממשלה, לטפל ולמצוא פתרון לאלתר.
יפעת שאשא ביטון: ייעול הקשר בין הרשות הפלסטינית לבין מדינת ישראל- דליה, על אותו בסיס של מה שאת עושה צריך לפנות בעצם לגורמים המתאמים גם במשרד הביטחון, כדי לראות שאנחנו מייעלים את הקשרים ושיש כתובת מוגדרת וברורה גם למי שמגיע מעזה.
יפעת שאשא ביטון: בעניין שירותי בריאות למי שמבקש מקלט – לפנות למשרד הבריאות גם שיהיו מגשרים שפתיים וגם למצוא פתרון לכל אותם ילדים שנמצאים ואין להם כיסוי ביטוחי.
יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה, הילדים האלה גדלים בתוכנו, הם חיים איתנו.
יפעת שאשא ביטון: אם יש מחלות שלא מטופלות זה לא רק עניין שלהם וזו לא רק בעיה שלהם, זה כבר הופך להיות בעיה חברתית.
יפעת שאשא ביטון: גם מהמקום הזה של הסתכלות באמת ברמת הכלל, אני חושבת שיש לנו חובה מוסרית אמיתית לדאוג שהילדים האלה יקבלו את המענה הרפואי, אז לפנות למשרד הבריאות למצוא פתרון גם בסוגיה הזו.
יפעת שאשא ביטון: אני שוב רוצה להודות לכולכם.
יפעת שאשא ביטון: יום טוב, רק בשורות טובות.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני פותחת את דיון הוועדה בנושא: שילוב תלמידים ממוצא אתיופי במערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: הדיון מתקיים במסגרת יום השוויון למען קהילת יוצאי אתיופיה.
יפעת שאשא ביטון: האמת היא שכבר לפני מספר שבועות, לפני קרוב כמעט לחודשיים, אני כבר פניתי לממ"מ, למרכז המחקר והמידע של הכנסת, כדי לקבל תמונת מצב עדכנית לגבי שילוב ילדי אתיופיה במערכת החינוך, לראות מה הן המגמות שחלו בשנים האחרונות, לוודא שהתלמידים בעצם לא נמצאים בריכוזים או אני קראתי לזה: בגטאות שאליהם מפנים אותם אלא שבאמת משלבים אותם בתוך הקהילה בצורה שמאפשרת את השילוב, מה הן המשאבים שעומדים לרשותם, איפה ההצלחות ואיפה האתגרים, מה הן המגמות מבחינת הזכאות שלהם לבגרות כולל הפילוחים השונים בתוך הקהילה עצמה, וכמובן להתייחס למי שמסיים את 12 שנות הלימוד ומי שבכלל משולב בתוך המערכת – המון-המון פרמטרים שחשוב היה לי לבחון אותם ולגעת בהם.
יפעת שאשא ביטון: הזדמן לנו היום המיוחד הזה שאני מאוד-מאוד מברכת עליו, וזו הזדמנות מצוינת להציג את הדוח.
יפעת שאשא ביטון: נמצאת אתנו מריה מהממ"מ.
יפעת שאשא ביטון: היא תציג את הנתונים, ואחר כך אנחנו נפתח את הדיון.
<מריה רבינוביץ: צהריים טובים.
<מריה רבינוביץ: כפי שכבר אמרת, אלו היו מטרות העבודה שלנו.
<מריה רבינוביץ: בשנת הלימודים הנוכחית – יש לנו נתונים עדכניים של משרד החינוך – בשנת 2017 - - -
<קריאה: לא שומעים אותך.
<קריאה: תגבירי את הקול.
<מריה רבינוביץ: סליחה, אני אגביר.
<מריה רבינוביץ: בשנת הלימודים הנוכחית, במערכת החינוך יש 43,293 תלמידים ממוצא אתיופי, שמתוכם יותר מ-22% הם תלמידים עולים ושאר התלמידים הם ילידי הארץ.
<מריה רבינוביץ: אלה נתונים עדכניים נכון להיום.
<מריה רבינוביץ: על-פי אותם נתונים, בשנת הלימודים הנוכחית לומדים כמחצית מכלל התלמידים ממוצא אתיופי בזרם החינוך הממלכתי, כ-44% – לומדים בזרם החינוך הממלכתי-דתי, וכ-6% – לומדים בזרם החינוך החרדי.
<מריה רבינוביץ: בעצם, בשנים האחרונות ניתן לראות מגמת ירידה של שיעור התלמידים ממוצא אתיופי במערכת החינוך בזרם הממלכתי-דתי, ויותר ויותר תלמידים לומדים בזרם הממלכתי.
<מריה רבינוביץ: מגמה זו נכונה לא לכלל התלמידים, אלא רק לתלמידים שהם ילידי הארץ.
<מריה רבינוביץ: התלמידים שהם עולים מאתיופיה עדיין רובם לומדים בזרם הממלכתי הדתי.
<מריה רבינוביץ: בעצם, אנחנו התבקשנו לראות האם יש איזה שהן מגמות מבחינת הריכוזיות של התלמידים במסגרות חינוכיות ומגמות של ההסללה בקרב התלמידים ממוצא אתיופי.
<מריה רבינוביץ: מה שמצאנו הוא שהיום ניתן לומר שבשנים האחרונות חל שינוי מסוים, ויש פחות ריכוזיות של התלמידים במוסדות החינוך.
<מריה רבינוביץ: אנחנו רואים את זה בנתונים של היום, שבהשוואה לנתונים משנת 2009-2010 שהם בידינו 42% מכלל התלמידים ממוצא אתיופי לומדים במסגרות חינוך שבהן שיעור התלמידים ממוצא אתיופי נמוך מ-10%.
<מריה רבינוביץ: זה נכון להיום.
<מריה רבינוביץ: כ-16% מכלל התלמידים ממוצא אתיופי לומדים במסגרות חינוך שבהן 30% או יותר מהתלמידים הם ממוצא אתיופי.
<מריה רבינוביץ: להשוואה: בשנת 2009 יותר מ-30% מהתלמידים ממוצא אתיופי למדו במסגרות בהן היו יותר מ-30% מהתלמידים מהמוצא הזה.
<מריה רבינוביץ: יש היום 84 מוסדות לימוד, שבהם 78 גני-ילדים, חמישה בתי-ספר יסודיים ובית-ספר על-יסודי אחד, שבהם שיעור התלמידים ממוצא אתיופי במוסד הוא 50% או יותר.
<מריה רבינוביץ: יש שני גני-ילדים – - -
<קריאה: שהם לגמרי.
<מריה רבינוביץ: - - הנתונים האלה כוללים גם גני-ילדים, כלומר בכלל כל הנתונים שאני מתייחסת אליהם הם מגיל 3 עד גיל 18 וזה כולל גני-ילדים.
יפעת שאשא ביטון: שני גנים שהם לגמרי.
<מריה רבינוביץ: יש שני גנים שבהם יש 100% תלמידים ממוצא אתיופי.
<מריה רבינוביץ: לצורך השוואה, בשנת 2010 היו ב-75 גני-ילדים, ב-17 בתי-ספר יסודיים ובארבע חטיבות ביניים, ובסך-הכל זה 96 מוסדות לימוד, שיעור התלמידים ממוצא אתיופי בהם היה יותר מ-50%.
<מריה רבינוביץ: זאת אומרת, אנחנו רואים שיש היום פחות מוסדות לימוד בהם שיעור התלמידים ממוצא אתיופי גבוה מ-50%.
<מריה רבינוביץ: עם זאת, ישנם שטוענים שבעצם היום עדיין קיימת הפרדה סמויה, ואת זה אנחנו לא יכולים לראות בנתונים ספציפיים, אלא אם כן מתייחסים למוסדות חינוך.
<מריה רבינוביץ: אני מדברת על בתי-ספר.
יפעת שאשא ביטון: אז איפה אפשר לראות את ההפרדה הסמויה?
יפעת שאשא ביטון: חברים, אני מבקשת לא לנהל שיחות צדדיות.
יפעת שאשא ביטון: נורא קשה לשמוע.
<מריה רבינוביץ: הטענה שקיימת היא שהפרדה קיימת בתוך המסגרת הלימודית בתוך בית-הספר בכיתות.