GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת לפתוח את דיון הוועדה בנושא הנשפים, נשפי סוף השנה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים במסגרת כנסת צעירה, אז יש איתנו בני ובנות נוער, בעצם הסיבה האמיתית שלשמה אנחנו מכנסים את הוועדה הזו מדי שבוע, הוועדה לזכויות הילד.
יפעת שאשא ביטון: נמצאת איתי מור פייגין, שמלווה אותי היום, אז אנחנו תיכף גם ניתן לה לומר מספר מילים.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר כפתיחה, לפני שאנחנו ניכנס לתוך הדיון.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של נשף סוף שנה עלה כאן בוועדה גם בשנה שעברה.
יפעת שאשא ביטון: ההיקפים שלו, הסטנדרטים שנוצרו סביב סוגיית הנשפים, שלא לדבר על האפטר פרטי, כל זה בעצם היה כאן על השולחן ואנחנו בהחלט חושבים שצריך לעשות משהו כדי להחזיר את הנשפים האלה לגודל הטבעי שלהם ולמה שבאמת נכון שהם יהיו.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שמה שמיוחד השנה הוא שהקול הזה לא בא מאיתנו.
יפעת שאשא ביטון: הקול הזה בא מבני הנוער.
יפעת שאשא ביטון: בני הנוער פתאום קמו וקראו לנו לעזור להם להחזיר עטרה ליושנה, בואו נאמר ככה.
יפעת שאשא ביטון: להחזיר את הנשפים למה שהם היו, להפוך את הנשפים למשהו שהוא שווה לכולם ושכולם יכולים לקחת בו חלק ושזה לא הופך להיות משהו שמלווה בהרבה מאד מתח לפני התקופה הזאת, כי לא כולם מרגישים שהם יוכלו באמת לתת את המקסימום כפי שמצפים מהם ולא כפי שהם היו רוצים.
יפעת שאשא ביטון: גם יש ילדים שלא מתחברים לכל הדבר הזה, אבל הלחץ החברתי פה הוא מאד מאד גדול.
יפעת שאשא ביטון: אני אקדים ואומר, חברים, את הדבר הגרנדיוזי הזה, המפלצתי הזה כמעט, לא אתם יצרתם.
יפעת שאשא ביטון: הנשפים וכל האובר-דואינג הזה לא נוצר בכיתה י"ב על ידיכם.
יפעת שאשא ביטון: הוא התחיל עוד הרבה הרבה לפני.
יפעת שאשא ביטון: הוא מתחיל עם ההורים שכבר בגיל הגן עושים תחרות מי מפיק יום הולדת יותר גדולה, וימי ההולדת הפכו להיות פסטיבלים שלמים, שאני לא יודעת כמה יום הולדת נשאר בזה, עם כל ההיבטים האינטימיים והחגיגיים של אותו ילד שאמור לחגוג.
יפעת שאשא ביטון: מגיעים אחר כך לבית הספר ואנחנו רואים שמשנה לשנה זה רק הופך וגדל הולך ומקצין, ואז אי אפשר לבוא ולצפות מכם שכשאתם תגיעו לחגיגות הגדולות שלכם, לא תנסו לחכות את מה שאי אז לימדו אתם לאורך כל השנים מבחינת הסטנדרטים שבהם זה צריך להיראות.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו ננסה ככה להציף את הכל ולראות איך אנחנו עוזרים לכם להפוך את נשף י"ב לנשף י"ב.
יפעת שאשא ביטון: אינטימי, טבעי, צנוע, כייפי, חגיגי, ייחודי, שוויוני, בלי להיות ב-אובר שהוא נמצא היום.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן למור לומר כמה דברי פתיחה.
יפעת שאשא ביטון: הצטרפה אלינו חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין שלא שכחה את הפרח.
יפעת שאשא ביטון: אני שכחתי את שלי.
איילת נחמיאס ורבין: אוי.
<מור פייגין: שלום לכולם.
<מור פייגין: שמי מור פייגין, אני תלמידת כיתה י"ב בבית ספר בגין באילת, ובעצם במסגרת יום כנסת צעירה אני באתי להתלוות לוועדה הזאת.
<מור פייגין: בתור תלמידת כיתה י"ב ופעילה חברתית מאד בעיר, אני רואה ושומעת את כל מה שנעשה בעניין הנשפים.
<מור פייגין: אתם רואים שזו בעיה שהיא בכל הארץ, גם העניין של העלויות הגבוהות וגם העניין של בני נוער שמשתכרים.
<מור פייגין: בעצם אנחנו פה כדי להראות את הצד שלנו בעניין, כי כן יש פה בני נוער פעילים וטובים וכמה שאומרים עלינו שאנחנו דור שלא איכפת לו, זה ממש לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: אתם דור מקסים.
איילת נחמיאס ורבין: מדהים.
איילת נחמיאס ורבין: זה מקנאה, מור, זה מקנאה.
איילת נחמיאס ורבין: תאמיני לי, זה רק מקנאה.
<מור פייגין: שכל מי שנמצא פה זה רק מראה כמה איכפת לנו וכמה זה חשוב לנו וזהו.
<מור פייגין: אני אתן לטוענות שלי לדבר.
יפעת שאשא ביטון: לפני שאנחנו נעבור לטענות, אני רוצה לומר לכם את זה בצורה מאד מפורשת ולפרוטוקול ובגדול.
יפעת שאשא ביטון: אתם דור מקסים ואני מוכרחה לומר שלא רק בכנסת הצעירה אנחנו פוגשים אתכם כאן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פוגשים אתכם כאן כל השנה.
יפעת שאשא ביטון: תמיד מגיעים נציגים של מועצת תלמידים ותלמידים אחרים גם שלא שייכים למועצה שנמצאים כאן בוועדות ומביעים את עצמם ומנסים לקדם את העניינים שקשורים אליכם.
יפעת שאשא ביטון: אז יש לכם הרבה במה להתגאות, וזה שבכלל הקמתם את קול הצעקה הזו באומץ ואתם מובילים מאבק כדי להחזיר את הדברים לפרופורציות, אני חושבת שרק על זה מגיע לכם שאפו ענק.
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין, את רוצה לפתוח?
איילת נחמיאס ורבין: אני אגיד כמה מילות פתיחה ואז אני רוצה לשמוע אתכם, כמובן.
איילת נחמיאס ורבין: יפעת ואני מאד מאד עסוקות בשאלה איך אנחנו משרתים את הדור שלכם מגיל לידה ועד גיל בגרות.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שבאמת זאת אחת המשימות, ואגב זה מעניין.
איילת נחמיאס ורבין: כל הכנסת הזאת לקחה את המשימה הזאת על הכתפיים שלה הרבה יותר מכנסות קודמות, כי פה יש הרבה יותר חברי כנסת עם ילדים צעירים יחסית ונערים.
איילת נחמיאס ורבין: הבן הגדול שלי, יהונתן, הוא בן 11 ויש לי תאומים בני 5.5 ואנחנו מאד מאד עסוקים בשאלה באמת איך אנחנו עובדים עם הדור הזה.
איילת נחמיאס ורבין: כלומר, בגלל שבכל זאת יש איזה שהוא פער, בגלל שאתם יושבים עם לפטופטים כאלה באופן לגמרי לגמרי טבעי והתנועה הראשונה של הילדים שלי אפילו לא הייתה לפתוח את הספר אלא ככה, זאת הייתה התנועה הראשונה, אז בסוף אנחנו צריכים לראות איך אנחנו מתמודדים עם השינויים שהזמן מביא איתו.
איילת נחמיאס ורבין: הרבה פעמים אני מסתכלת.
איילת נחמיאס ורבין: אני גדלתי בתל אביב, אני גדלתי במין מציאות כזאת שכאילו מזמינה את כל סוגי המסיבות האלה ואני אומרת לכם באמת, זה משהו שאני לא הצלחתי להבין.
איילת נחמיאס ורבין: כשאני הולכת לבת מצווה ואני אומרת לעצמי מה יעשו בחתונה?
איילת נחמיאס ורבין: אני לא שואלת את זה בצחוק ואני לא שואלת את זה חס וחלילה כדי ללעוג למי שהזמין אותי, אלא באמת כי אני לא רוצה שילדים יגיעו לרוויה בגיל 12 או בגיל 13.
יפעת שאשא ביטון: הם מגיעים.
איילת נחמיאס ורבין: ואני גם מסתכלת על הילדים שלי, אני גם לפעמים אומרת לעצמי וואו, עוד מעט לא יהיה להם מה לבקש.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו לא גדלנו במציאות כזאת.
איילת נחמיאס ורבין: ואז אנחנו כן אומרים לעצמנו אבל אנחנו רוצים להתכתב כן עם מה שהשתנה ועם מה שקרה ולהיות שם לצידכם וגם להגיד לכם כן חברים, כמו שמור אמרה.
איילת נחמיאס ורבין: הערכים החבריים הם כל כך כל כך חשובים ופערים זה דבר כל כך כל כך גרוע, לא במובן שזה לא יפה ושלזה יש ולזה אין ומותגים ועניינים.
איילת נחמיאס ורבין: אלא זה באמת באמת בסוף מכרסם בחברה בצורה אפילו לא מורגשת, וכשזה כבר מתפוצץ - כמו שזה התפוצץ במחאה החברתית, שאתם הייתם ממש צעירים כשזה קרה - אבל כשזה מתפוצץ אז זה מתפוצץ בגדול.
איילת נחמיאס ורבין: וזה עדיין לא הלך.
איילת נחמיאס ורבין: זה עדיין פה.
איילת נחמיאס ורבין: ולכן אני גאה בכם כל כך על זה שבאתם לפה היום ומודה לכם על זה שבאתם לפה לחגוג איתנו את יום ההולדת של הכנסת ולחגוג יחד אתכם את הכנסת הצעירה; ואני באמת באמת מקווה שאנחנו נוכל להיות לכם לעזר, כי בשביל זה אנחנו פה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין.
יפעת שאשא ביטון: זאב גולדבלט, יש לך כמה דקות להישאר כאן כדי שנשמע את החברה הצעירים ואז נוכל להתייחס?
<זאב גולדבלט: 10 דקות, כי אני צריך להיות גם בוועדת חינוך, שהתחילה גם כן את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נעשה פינג פונג.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, תציגו.
<מור פייגין: אז משפט לפני שאני אציג את הנואמות.
<מור פייגין: תשימו לב, אני מאילת, דניאל היא מקריית שמונה, אנחנו באמת מכל הארץ כי זאת תופעה שלא פוסחת על כל מקום ועל שום יישוב, עיר, קיבוץ, כפר.
איילת נחמיאס ורבין: מור, את רוצה שאנחנו נעשה לך קיצור דרך ואת כבר תגיעי לפה לכנסת?
איילת נחמיאס ורבין: נראה לי שאת כבר מתאימה לגמרי.
<מור פייגין: טוב, אז דניאל.
<דניאל בן שבת: שלום לכולם, אני דניאל בן שבת, אני תלמידה בכיתה י', בבית ספר דנציגר דרכא בקריית שמונה.
<דניאל בן שבת: אמנם סיום התיכון עוד רחוק עבורי, אבל כנציגה במועצת התלמידים, אני באמת שומעת על הנושא המון.
<דניאל בן שבת: אי אפשר להתעלם מהעובדה שבשנים האחרונות סיום התיכון מסתיים בנשף מאד מאד חגיגי, שהבנות משקיעות המון באיזו שמלה הן תלבשנה, אצל איזה ספר הן תתאפרנה והבנים ככה במרץ למצוא חליפה, עניבה, מי תהיה בת הזוג שלהם בנשף; ובעצם כל הדבר היפה הזה מסתיים בשעה וחצי ולאחר מכן מחליפים בגדים והולכים למסיבת האפטר פארטי.
<דניאל בן שבת: נשמע קצת נחמד.
<דניאל בן שבת: האומנם?
<דניאל בן שבת: כל החבילה הזאת של הנשף עולה המון המון כסף להורים ולבני הנוער.
<דניאל בן שבת: התלמידים מגיעים אל אולם מאד מאד מפואר שהם שכרו, צועדים על השטיח האדום, דואגים לצילומים רבים ושהכל יהיה מתועד, מחליפים במהרה בגדים, הולכים לאפטר פארטי, מסיבה שבעיקר כוללת המון ריקודים ואלכוהול.
<דניאל בן שבת: במרבית המקרים בית הספר לא מעורב בנושא.
<דניאל בן שבת: התלמידים ונציגי השכבה הם אלה שמארגנים את האירוע, הם אלה שבוחרים את המקום, בוחרים את העלויות, באמת הכל באופן עצמאי, ולפי דעתי מזה נובעת תרבות הצריכה המוגזמת.
<דניאל בן שבת: הכי קל לראות מה שקורה בסדרות טלוויזיה ואנחנו כבני נוער מאד מושפעים מהתרבות המערבית.
יפעת שאשא ביטון: הצריכה המוגזמת.
<דניאל בן שבת: כן, באמת, אנחנו מאד מאד מושפעים מהתרבות המערבית ומאמריקה ופשוט מאד רוצים גם, ואז מאד מאד קשה לנו לשים לעצמנו גם גבולות.
<דניאל בן שבת: אני באמת חושבת שחשוב לציין בנושא הזה שהתערבות הנהגת ההורים לפי דעתי והנהלת בית הספר לא צריכה להיות מוגזמת מדי.
<דניאל בן שבת: היא צריכה להיות בטעם טוב ולהיות במקום מסוים.
<דניאל בן שבת: רק לדעת לשים לבני הנוער גבולות, שהם לא יעברו את הגבול.
<דניאל בן שבת: את תוכן הנשף ואת מה שקורה בו, מבחינת תכנים, מקומות, מוסיקה, להשאיר לנציגי השכבה, לבית הספר.
<דניאל בן שבת: בסופו של דבר בני הנוער יודעים מה הם רוצים שיהיה כדי שהערב יהיה מהנה.
<דניאל בן שבת: אבל לא להתעלם מהעובדה שאנחנו אלה שעושים את הנשף ולא הנשף אותנו ובאמת ככה סיום י"ב יכול להיות אירוע שהוא מאד מאד שמח וסיבה מאד מיוחדת למסיבה, כשיודעים לעשות אותו במינון הנכון, בטעם טוב וכשמתאימים אותו לכלל בני הנוער בשכבה.
<דניאל בן שבת: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לדניאל.
יפעת שאשא ביטון: אני גם רציתי לומר ששתינו מובילות בעצם את הדיון ושתינו מחברות את כל קצוות הארץ, כי גם אני מקריית שמונה ואת מאילת והכל פה מתחבר ואני גאה בך, דניאל.
יפעת שאשא ביטון: דניאל, את מציגה את זה מאד יפה.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל דיברת על תרבות הצריכה המוגזמת, שאני חושבת שזה מטבע לשון שאנחנו חייבים לזכור אותו טוב טוב.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו כולנו נמצאים שם.
יפעת שאשא ביטון: הדבר השני זה שאת אומרת אנחנו יודעים מה לעשות, אבל אנחנו צריכים אתכם בשביל הגבולות.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת את מחפש את האיזונים והייתי רוצה לשמוע באיזה אופן כן הייתם רוצים את הנהגת ההורים.
יפעת שאשא ביטון: מה זה הגבולות שאת - - -
<דניאל בן שבת: במעורבות.
יפעת שאשא ביטון: על איזה גבולות את מדברת?
איילת נחמיאס ורבין: כן, כי אמרת שאת רוצה מעורבות מוגבלת.
<דניאל בן שבת: מסוימת, כן.
איילת נחמיאס ורבין: מסוימת.
<דניאל בן שבת: אני מאד פעילה בשכבה שלי ואני יודעת כשמגיע איזה שהוא חג או משהו ואנחנו מקיימים מסיבה, אנחנו מארגנים הכל כמועצת שכבה, אנחנו בוחרים איזה די.
<דניאל בן שבת: ג'י יבוא, אבל בית הספר בא ונותן לנו גבול.
<דניאל בן שבת: הוא אומר, הפ, הפ, הפ, 5,000 שקלים ל-די.
<דניאל בן שבת: ג'י זה הרבה מדי, בואו ננסה להוריד אותו במחיר או למצוא די.
<דניאל בן שבת: ג'י שמתאים, כדי שבאמת נוכל לממן אותם.
<דניאל בן שבת: אולם הספורט לפי דעתי, או חצר בית הספר יכול להיות מקום מאד מאד נפלא עבור נשף.
<דניאל בן שבת: לא צריך להשכיר איזה שהוא אולם - - -
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שאתם רוצים את ההורים בגבולות של הפרופורציות של ההיקפים ושל - - -
<דניאל בן שבת: פרופורציה, כן, של להיות פה ב-הפ, הפ, הפ, אולי פה קצת הגזמתם, בואו נראה איפה אפשר להתאים את זה יותר, כדי שזה יהיה באמת מותאם לכל בני הנוער בשכבה ולא רק לאלה שיכולים להרשות לעצמם לעבוד ולשלם סכומים מאד מאד גבוהים.
<דניאל בן שבת: אני חושבת שככה זה גם יכניס לפרופורציה, כי להגיע בלימוזינה לאולם או לבית ספר, נשמע יותר הגיוני לבוא באוטו רגיל ואז זה נכנס למדדים שהם קצת שונים.
איילת נחמיאס ורבין: תסלחי לי שאני אומרת, זה פתאום נראה נורמאלי.
יפעת שאשא ביטון: כן, חגיגי, מרגש, אבל לא מוגזם, נכון.
איילת נחמיאס ורבין: היא מסבירה את זה כל כך מקסים.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו נעשה איתך סיבוב הופעות בכל הארץ לדעתי, צריך אותך בתור מסבירה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה דניאל.
יפעת שאשא ביטון: זאב גולדבלט, בבקשה.
<זאב גולדבלט: זאב גולדבלט מפורום ועדי ההורים היישוביים.
<זאב גולדבלט: כמו כל דבר בישראל, אנחנו מאמצים תמיד את הדפוסים האמריקאים באיחור אלגנטי של 50-60 שנה.
<זאב גולדבלט: גם את הנושא של האפטר פארטי ואת הפומפוזיות והבומבסטיות של המסיבה וההתנהלות אל המסיבה ובתוכה.
<זאב גולדבלט: אנחנו קצת שכחנו מושגי יסוד שאפיינו את החברה הישראלית, כשהיא הייתה בשיא תפארתה, שוב, בראייתי.
<זאב גולדבלט: אם זה העדר צניעות אל מול בזבזנות שיש היום, בזבזנות מופגנת.
<זאב גולדבלט: אם זה ניקור עיניים מול ערבות קהילתית וחברתית.
<זאב גולדבלט: דברים שאנחנו פשוט שכחנו את קיומם.
<זאב גולדבלט: אני מאד מאד מתחבר למה שאמרת לפני שתי דקות.
<זאב גולדבלט: המסר החשוב ביותר שאני חושב שצריך לצאת מכאן, ושוב, מטעמנו כהורים, זה שאנחנו מבקשים תעזרו בנו.
<זאב גולדבלט: תעזרו בנו, אנחנו רוצים לעזור.
<זאב גולדבלט: אני יודע שאתם בטוחים, או רוב בני הנוער, בעיקר השמיניסטים בטוחים שהעולם הוא עכשיו מגרש המשחקים האולטימטיבי שלכם.
<זאב גולדבלט: אתם יכולים לעשות הכל ואתם יודעים הכל, אבל קחו בחשבון שאנחנו ההורים קנינו הרבה מאד ניסיון בדם, יזע והמון המון המון דמעות.
<זאב גולדבלט: חטפנו לא מעט מכות לאורך הדרך, ולמדנו מהן.
<זאב גולדבלט: והדבר הכי חשוב, אנחנו אוהבים אתכם.
<זאב גולדבלט: אנחנו לא נעשה שום דבר כדי לפגוע בכם, בטח לא במכוון.
<זאב גולדבלט: אנחנו רוצים את טובתכם ורוצים שאתם תהנו ולא תסבלו באותה מסיבת אפטר פארטי.
<זאב גולדבלט: ולכן פורום ועדי ההורים, יחד עם משרד החינוך, שנציגתו יושבת לצידי, התחלנו לעבוד כבר לפני שנה וחצי כדי לבנות איזו שהיא תכנית שיכולה לעזור לבני הנוער.
<זאב גולדבלט: אני אתן לכם סתם כמה נקודות קטנות שאנחנו יכולים לעזור.
<זאב גולדבלט: את דיברת – אולי לא מתוך חוסר ידע – אנחנו חותמים על ההסכמים ואנחנו עושים את המסיבה ואנחנו מארגנים את הדי.
<זאב גולדבלט: ג'י.
<זאב גולדבלט: תראו, כל מסמך משפטי שאתם חותמים עליו, צריכים לוודא שאולי כדאי שגם מבוגר, שקצת יותר מנוסה, איך אומרים, עיניו תשזפנה את אותו מסמך, שיראו את המסמכים האלה ויוכלו לתת לכם תובנות שאולי אתם לא ערים להן.
איילת נחמיאס ורבין: כן, כן, מנהלים את המשא ומתן.
<זאב גולדבלט: סליחה?
איילת נחמיאס ורבין: לא, לא.
איילת נחמיאס ורבין: שום דבר, הכל טוב.
איילת נחמיאס ורבין: תמשיך.
<זאב גולדבלט: כן, התשובה היא כן.
<זאב גולדבלט: דבר נוסף, ביטוח.
<זאב גולדבלט: את אולי לא ערים לזה, אבל לא כל מקום יש לו רישוי עסקים.
<זאב גולדבלט: לא לכל מקום יש ביטוח.
<זאב גולדבלט: לפעמים מנסים לגלגל את האחריות הביטוחית על איזה שהוא מתווך בדמות מפיק.
<זאב גולדבלט: לפעמים הופכים את הנער שחותם איתם על ההסכם למפיק בפועל ואז האחריות היא אישית עליו, וכל מיני דברים שאתם פשוט לא מודעים אליהם.
<זאב גולדבלט: לא מתוך חוסר חכמה, פשוט חוסר ניסיון ולחלק מההורים יש קצת יותר ניסיון, תעזרו בנו.
<זאב גולדבלט: אנחנו נשמח.
<זאב גולדבלט: אני לא מכיר ועד הורים מוסדי אחד בארץ, שמועצת תלמידים של אותו בית ספר תפנה אליו ויגיד לא רוצה לעזור.
<זאב גולדבלט: אין חיה כזאת, ואם יש, אנא, עדכנו אותי.
<זאב גולדבלט: אנחנו נקרא אותם לסדר.
<זאב גולדבלט: רישוי עסקים, דיברתי.
<זאב גולדבלט: מועדי תשלום – שוב, דבר טריוויאלי.
<זאב גולדבלט: אומר לכם המפיק שיוצר אתכם קשר, שלמו מראש, אחרת אנחנו לא עושים את זה.
<זאב גולדבלט: ברגע שאתם משלמים מראש, למשל, אתם לכודים.
<זאב גולדבלט: אתם לא יכולים לבקר את האיכות של השירות שאתם מקבלים, את איכות המקום.
<זאב גולדבלט: כל מיני דברים מהסוג הזה, ששוב, אין לכם בזה עדיין ניסיון.
<זאב גולדבלט: בדיקה פיזית של המקום לפני ביצוע האירוע.
<זאב גולדבלט: לפעמים אנחנו חותמים על בסיס זה שאמרו לנו.
<זאב גולדבלט: אמרו זה יופי, אולי המקום השתנה?
<זאב גולדבלט: הסעות – חלק מבתי הספר, ממועצות התלמידים עושים את המסיבות אפילו ביישובים שכנים.
<זאב גולדבלט: לצורך זה צריכים הסעות.
<זאב גולדבלט: אין לכם אולי את הניסיון למשל לבדוק האם חברת ההסעות היא מורשת, האם לנהג יש רישיון הסעה לתלמידים, ציוד בטיחות וכן הלאה.
<זאב גולדבלט: אבטחה, מזון, אלכוהול.
<זאב גולדבלט: זאת אומרת יש כאן רשימה של מכאן ועד הודעה חדשה, שהשיח המשותף שלנו עם משרד החינוך נותן לזה, או מנסה לאתגר את זה ולהתמודד עם זה.
יפעת שאשא ביטון: אבל השיח המשותף הזה צריך להיות לא רק עם משרד החינוך.
<זאב גולדבלט: בוודאי, גם עם מועצות התלמידים.
יפעת שאשא ביטון: הוא צריך להיות עם הילדים.
<זאב גולדבלט: בוודאי, בוודאי.
יפעת שאשא ביטון: זאב, השאלה גם איך אנחנו בכל העניין של הבטיחות, לצורך העניין אני אומרת אפשר להביא אותו לידיעת הילדים אם זה בשיח לקראת המסיבה, אתה יודע, בתוך הכיתות, לתת להם להבין בעצם במה מדובר, אבל איך אנחנו מחזירים לפרופורציות את כל הפומפוזיות שאנחנו דיברנו עליהן?
<זאב גולדבלט: נהדר, וכאן אני נוגע בנקודה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הורים שלוקחים או אימא שלוקחת את הילדה שלה לסלון כלות כדי לתפור את שמלת הנשף.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת איך אנחנו עוצרים את זה פה?
איילת נחמיאס ורבין: סליחה רגע, כשלוקחים ילדות לחגוג להן יום הולדת בגיל 5, יום הולדת ברבי בסלון יופי, אז את רוצה כאילו שבגיל 18 - - -
<זאב גולדבלט: יש לי חדשות בשבילך, זה מתחיל כבר באמא ואבא של שבת.
<זאב גולדבלט: שכל אחד מביא עוגות ענק ודברים כאלה כבר בגן הילדים.
יפעת שאשא ביטון: שזה הופך להיות נורא ואיום, נכון.
איילת נחמיאס ורבין: אצלנו מביאים קמח וביצים בתור אמא של שבת, וזה בלב תל אביב.
איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע, זה נורא עניין של תפיסה חינוכית.
<זאב גולדבלט: אז אני רוצה להציע כאן הצעה חלופית.
יפעת שאשא ביטון: צריך לשנות את התרבות הזאת ואני מסכימה.
<זאב גולדבלט: אנחנו מנסים להנחיל - ואני מקווה שמועצות התלמידים ברחבי ישראל יאמצו את היוזמה הזאת - ליצור אפטר פארטי חלופי.
איילת נחמיאס ורבין: אפטר פארטי אלטרנטיבי כאילו.
איילת נחמיאס ורבין: וואי.
איילת נחמיאס ורבין: נשמע טוב.
<זאב גולדבלט: אלטרנטיבי.
<זאב גולדבלט: אם זה, אתם יודעים מה, סתם לצאת – גמרתם את המסיבה, יוצאים עכשיו לטיול של לילה ויום באיזה שהוא אתר מעניין במדינת ישראל.
<זאב גולדבלט: תאמינו לי, רק תרוויחו מזה.
איילת נחמיאס ורבין: הלוואי.
<זאב גולדבלט: אתם לא ניסיתם את זה, אבל אם תנסו את זה, תאמינו לי, זו יוזמה מדהימה.
<זאב גולדבלט: ואפשר להיחשף כאן לדברים שבדרך כלל לא נחשפים אליהם.
<זאב גולדבלט: אני לא אומר אל תחגגו.
<זאב גולדבלט: תחגגו.
<זאב גולדבלט: כי אוטוטו מתגייסים לצבא וכאיש צבא זקן וקשיש, אני אומר לכם, זה אתגר נחמד ותאמינו לי, באמת - - -
יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם הנשף, זאב, הם מגיעים בלימוזינות, הם שוכרים כלי רכב - - -
<זאב גולדבלט: אני נגד זה, שלא יארגנו.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל זה שאנחנו נגד זה יופי, אבל אנחנו משתפים - - -
איילת נחמיאס ורבין: לא, אבל זאב, צריך לנסות להתמודד עם זה, לא ללכת נגדם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו משתפים פעולה בתוך הבתים.
יפעת שאשא ביטון: בסוף אני חושבת שצריכה לצאת מפה קריאה מאד מאד ברורה להורים לא לשתף פעולה ואומרים לכם פה הילדים – אנחנו קוראים לכם לעזור לנו לשים את הגבולות.
<זאב גולדבלט: אנחנו יוצאים בקריאה הזאת כל שנה ותעיד כאן גם חברתי, בטי.
יפעת שאשא ביטון: בואו נקבע סטנדרטים.
איילת נחמיאס ורבין: אבל זאב, צריך לעשות משהו יותר אקטיבי כנראה.
<זאב גולדבלט: כל שנה אנחנו יוצאים בקריאה לכל ההורים.
<זאב גולדבלט: לצערנו – לא, לא לצערנו.
<זאב גולדבלט: זאת הגזמה להגיד לצערנו.
<זאב גולדבלט: לשמחתנו אנחנו חיים בחברה דמוקרטית ואי אפשר לכפות לא על התלמידים, גם לא על ההורים.
איילת נחמיאס ורבין: רגע, רגע.
<זאב גולדבלט: אנחנו יכולים ליצור אווירה ציבורית שמוקיעה את זה.
איילת נחמיאס ורבין: זאב, לחששתי פה למור כשדיברת על הטיול, אמרתי לה מסע בעקבות החממה.
<זאב גולדבלט: נהדר.
איילת נחמיאס ורבין: אז פה כולם יבינו אותי, כי העניין זה - - -
<זאב גולדבלט: זה נהדר.
<זאב גולדבלט: יזמה מצוינת.
איילת נחמיאס ורבין: לא, אז מה אני מנסה להגיד המסע בעקבות החממה – זה איך אתה מתכתב עם מה שהם חשופים אליו, לבין זה שאתה חושב שזה כבר חרג – כמו שיפעת אמרה מאד בצדק – זה כבר חרג מכל פרופורציה.
איילת נחמיאס ורבין: ואתה יודע משהו, אני גם לא רוצה בתור הורה, אני לא רוצה להישמע טהרנית וכזאת מפונפנת, נכון?
איילת נחמיאס ורבין: כזאת נודניקית מזדקנת כזאת, שלא רוצה שהילדים יבלו.
איילת נחמיאס ורבין: תקשיב רגע, זה בעיה.
איילת נחמיאס ורבין: באמת צריך לעזור להורים להגיע, באמת להתכנס ולראות איך עושים את זה ברמה הפרקטית.
<דניאל בן שבת: הבעיה לפי דעתי שבדרך כלל זה ילדים עם אופי פחות חזק, או גם הורים שמאד מאד קשה להורה לבוא ולהגיד לילד תשמע, כל השכבה שלך ילכו, אני לא מוכן לשלם.
<דניאל בן שבת: זה מאד מאד בעיה, כי זה עניין של בדיוק אופי גם של ילד, להגיד פה זה מוגזם.
<דניאל בן שבת: יש ילדים שלא יודעים לעשות את זה ולהגיד אני לא מוכן לשלם 300 שקלים בשביל מסיבה.
<דניאל בן שבת: ואז הם גם מפעילים לחץ על ההורים.
<דניאל בן שבת: את יכולה להגיד לי שבתור הורה היית באה לילד שלך ואומרת מה, כל השכבה תהיה ואתה תהיה בבית?
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אני רוצה רגע לעשות סדר.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא לא שאנחנו אומרים לילדים אל תלכו.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהסיפור הגדול הוא שאנחנו צריכים לקבוע סטנדרטים מחדש ואתה יודע מה, להתחיל אותם באימא ואבא של שבת.
<זאב גולדבלט: עם הילדים, נכון.
איילת נחמיאס ורבין: נכון, נכון, בגיל מוקדם.
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו רואים ואנחנו דיברנו מקודם על מסיבות ימי הולדת בגיל הצעיר שיצאו מכלל פרופורציות ועכשיו זה באמת נכנס לכל הנושא של אימא ואבא של שבת ואנחנו חייבים לגעת שם.
יפעת שאשא ביטון: זה רק הולך ומתפשט ובמקום שאנחנו נעצור את זה, נעצור את התופעה הזו, אנחנו רואים שהיא משתלטת עלינו.
יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, זה לא עניין שאנחנו מזדקנים, אילת - - -
איילת נחמיאס ורבין: לא, אני צוחקת.
איילת נחמיאס ורבין: את יודעת, רציתי לעשות את זה בדרך הציורית.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי, אבל זה העניין שאנחנו יכולים לקבוע סטנדרטים - - -
<זאב גולדבלט: אילת, אני יותר זקן, אז זה בסדר.
יפעת שאשא ביטון: בתוך המערכת.
איילת נחמיאס ורבין: אני גם חושבת ככה, נכון.
יפעת שאשא ביטון: הנשף קורה בין כותלי בית הספר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא חייבים להביא את הזיקוקים ואת כל השמלות ולהגדיר דיוק איך אנחנו חושבים שזה צריך להיראות.
יפעת שאשא ביטון: תאמינו לי, הילדים ישתפו פעולה.
יפעת שאשא ביטון: הם זקוקים למי שיעזור להם לרדת מהעץ הזה ולחזור חזרה למימדים שאנחנו רוצים.
איילת נחמיאס ורבין: כן, הם זקוקים לגבולות.
איילת נחמיאס ורבין: אגב, הבן שלי שהוא בן 11, לפעמים כשהוא שומע דברים שאני אומרת כאן, לא כל דבר שאנחנו מדברות עליו, בינינו, זה מוצא חן בעיניו, אבל באמת בסוף אנחנו יודעים שברמה העקרונית הילדים זקוקים שניתן להם יד וניצור עבורם את הגבולות.
יפעת שאשא ביטון: הם זקוקים לנו.
<זאב גולדבלט: אני מתנצל דרך אגב שאני צריך לקפוץ עכשיו לחדר הסמוך.
<זאב גולדבלט: יש כאן גם נציגה מירושלמים מטעמנו וגם נציג מראשון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור לטוענות.
<זאב גולדבלט: כך שאנחנו משאירים אתכם בידיים מצוינות.
<זאב גולדבלט: טובות יותר אפילו.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה זאב.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור לטוענות הנוספות.
יפעת שאשא ביטון: נשמע טוענת ואז נעביר שוב אליכם.
<אוהב חן: טוב, נעים מאד, קוראים לי אוהב חן, אני בת 17, גרה בגבעת זאב, לומדת בבית ספר תהילה כאן בירושלים.
<אוהב חן: אני לומדת בבית ספר דתי, ככה שבית הספר שלנו לא מקיים נשפי סיום בסוף שנה, אבל אני חשופה לזה מחברים, בני משפחה, פניות, ככה שלא חסר מאיפה.
<אוהב חן: אז כמו שדניאל אמרה, מבנה של מסיבת סיום מתחיל בהכנות האלה של לקנות שמלה, התארגנות, ספר, עובר לערב עצמו, שלפעמים יש ריקודים, מגיעים, הכל בסדר.
<אוהב חן: לפעמים בוחרים מלך ומלכה של הנשף ואז האפטר פארטי.
<אוהב חן: כאן הנקודה שאני רוצה להתמקד בה.
<אוהב חן: אנחנו הצעירים לפעמים עושים דברים שאנחנו חושבים שהמבוגרים לא רואים אותם ולא יודעים עליהם, אבל בעצם אנחנו תחת העיניים שלכם ואתם רואים את הכל.
<אוהב חן: כלומר עכשיו, בימים האלה, המסיבות של האפטר פארטי, שום מסיבה לא יכולה לעבור בשלום, נקרא לזה ככה, או לעבור בכייף וחלק, בלי כמויות אדירות של שתייה חריפה.
<אוהב חן: לפעמים גם סמים בהמון מסיבות.
<אוהב חן: ככה שאחת מההכנות העיקריות מאד של המסיבה, חוץ מלמצוא שמלה, למצוא מקום, למצוא די.
<אוהב חן: ג'י, זה למצוא מאיפה אנחנו מביאים כמות כל כך גדולה של שתייה וסמים.
<אוהב חן: זה הפך להיות חלק שהוא נורא נורא גדול, שבאמת, אם תשאלו אותנו לפחות, אז לא לצורך.
<אוהב חן: אז יוצא לנו לשמוע הרבה לקראת סוף השנה, בשנים האחרונות, ככה באזור הזמן של נשפי הסיום, על הרבה מקרים של בני נוער שהסתבכו בקטטות ככה לפנות בוקר, שהסתיימו בבתי חולים.
<אוהב חן: לראות בני נוער מסתובבים ברחובות, מקיאים אחרי לילה ארוך של בילוי, של שתייה, לפעמים הטרדות בתוך המועדונים, בתוך המסגרת של החברים לשכבה.
<אוהב חן: למה בעצם שותים?
<אוהב חן: התשובה הרבה יותר פשוטה ממה שנראה לנו – לחץ חברתי.
<אוהב חן: כל ילד שלא שותה עכשיו, יכולים להגיד לו אתה לא מגניב, אתה לא זה.
<אוהב חן: זה הפך להיות חלק, התניה של בני הנוער להגיד – אני לא אהנה אם אני לא אשתה.
<אוהב חן: אם לא יביאו שתייה – המסיבה לא תהיה טובה, כמו שחשבנו שהיא יכולה להיות.
<אוהב חן: אם נשאל בני נוער אם הם מוכנים שיהיה מבוגר מטעם ההורים או מטעם המורים או כל מבוגר אחר - - -
יפעת שאשא ביטון: ברור שלא.
<אוהב חן: שיגיע לנשף עצמו או לאפטר פארטי אחר כך, כמובן שנשמע מכולם את התשובה לא, כי למה שהוא כן יבוא?
<אוהב חן: זה הלילה שאנחנו עוברים, סוג של חותמים את המעבר שלנו מצעירים לבוגרים, מסיימים 12 שנות לימוד.
<אוהב חן: למה שיבוא מישהו בכובע של שוטר או הורס מסיבות ככה ויגיד לנו מה לעשות.
<אוהב חן: אבל אנחנו מפספסים את הנקודה שבעצם אנחנו לא מביאים מבוגר שיבוא ויסתכל לנו בתוך הכוסות ויסתכל מה אנחנו שמים, אלא באמת יבוא וידאג לשלומנו.
<אוהב חן: באמת יבוא וישגיח.
<אוהב חן: גם לעמוד מהצד ולהסתכל שהכל בסדר ושאין איזו ילדה שסובלת כי בדיוק מתחככים בה, או לא יודעת מה.
<אוהב חן: בסך הכל באמת לדאוג לנו שהכל יעבור חלק, בלי שום תקלות, שהערב הזה יעבור בכיף, כמו שכולם מצפים שהוא יעבור.
<אוהב חן: עוד נקודה.
<אוהב חן: אם אנחנו עכשיו מתמקדים בנשף סיום של י"ב, אסור לנו לשכוח שבהמון המון בתי ספר עושים נשף סיום גם בכיתות י' ובכיתות י"א.
<אוהב חן: ונחשו מה יש גם שם, גם שם יש כמויות נורא נורא גדולות של אלכוהול.
יפעת שאשא ביטון: שם יש לגיטימציה למבוגר שיהיה, כי הם עדיין קטינים.
<אוהב חן: בדיוק.
איילת נחמיאס ורבין: סליחה, גם בי"ב יש הרבה קטינים.
יפעת שאשא ביטון: כן, גם בי"ב, אבל אנחנו יכולים להתווכח איתם.
יפעת שאשא ביטון: לצורך העניין ב-י' אפילו אין מקום להתווכח.
איילת נחמיאס ורבין: כן, ברור, נכון.
<אוהב חן: נכון.
<אוהב חן: אם ב-י"ב אין לנו תלמידים שאפילו אין להם 18, אז כמובן כמובן שב-י' וב-י"א.
<אוהב חן: מאיפה הם משיגים כמויות כל כך גדולות, אם זה מחברים שיש להם תעודות זהות, שלא נדבר פה על העניין החוקי.
<אוהב חן: זה לא הנקודה כאן.
איילת נחמיאס ורבין: זה מסחר לא חוקי, כן.
<אוהב חן: כן.
<אוהב חן: זהו, אז בסך הכל לדעתי אני חושבת שצריכה להיות הכנה הרבה יותר טובה - נקרא לזה ככה - בבית הספר.
<אוהב חן: ממש לא ממקום של כפייה או ענישה, פשוט מישהו שיגיע לדבר עם הצעירים לפני המסיבה, הכי בגובה העיניים שאפשר.