GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: מורים מפחדים להיות חלק או לקחת איזו שהיא אחריות שם.
<יהודית פרור: אז אני אגיע לזה.
<יהודית פרור: שלוש פעמים בשנה יש לנו הרצאות להורים.
<יהודית פרור: ההרצאות האלה תמיד מתחילות בזה שהם אומרים למרצה – אתה מגזים.
<יהודית פרור: אתה מגזים.
<יהודית פרור: אתה אומר שככה וככה, ומסוכן, וזה, אני יודע שזה גם מאד טוב.
<יהודית פרור: הילדים שלי מוצאים חברים דרך זה.
<יהודית פרור: הם שומרים על קשר בתפוצות דרך זה.
<יהודית פרור: אז הוא אומר להם – נכון, נכון.
<יהודית פרור: אבל באחוזים, כאשר אין שם את המבוגר האחראי ואין את הכללים ואין את אכיפת הכללים, הוא יגיע גם עם התפוצות לכל מיני מקומות אחרים.
<יהודית פרור: ההורים חושבים בהרצאה הראשונה שהדברים מוגזמים.
<יהודית פרור: בהרצאה השנייה הם כבר מתחילים לעקוב אחרי הדברים שנאמרים בהרצאה הראשונה ולאט לאט הם מגויסים להיכנס כן לתוך הקבוצות האלה ויש לנו מבוגר אחראי ויש לנו מורים שמסכימים, כיוון שיש גם דיאלוג.
<יהודית פרור: מה, כל היום אני אהיה עם הילדים בווטסאפ?
<יהודית פרור: וזה לא כל היום.
<יהודית פרור: ממילא אנחנו עם המכשיר הזה כל הזמן, אז מסתכלים גם על הקבוצה, על ההתנהלות שבה.
<יהודית פרור: ולאט לאט אנחנו מגייסים גם הורים שמבינים את הצורך, שאם הם רוצים להיות בכיתה.
<יהודית פרור: הילדים מגיעים עם הווטסאפ של אחר הצהריים, עם הבעיות שנוצרות שם לכיתה בבוקר.
<יהודית פרור: הם לא פנויים ללמידה אם אין מישהו שפותר להם את הבעיות אז.
<יהודית פרור: אז יש כבר הורים ויש כבר מורים.
<יהודית פרור: יש לכל קבוצת ווטאספ שקופית כזאת, אני חושבת שהיא קצת מוכרת לכם, כי אתם מוזכרים פןה, זכויות הילד.
יפעת שאשא ביטון: אפרופו גיל 40, אני כבר לא רואה את המרחק הזה.
<יהודית פרור: אז יש פה שקופית שאומרת על התנהגות ראויה ברשת: לשמור על שיח מכבד גם במצבים של אי הסכמה.
<יהודית פרור: לשמור על פרטיות המשתמשים, לא לפרסם תכנים ואז הם יודעים, לפני שנפתחת הקבוצה.
<יהודית פרור: הם מכירים את הכללים, הם יודעים מה הולכים לאכוף שם.
<יהודית פרור: המבוגרים האחראים נמצאים שם בפנים.
<יהודית פרור: אני לא אומרת שפתרנו, אבל אני אומרת בהחלט שהורדנו.
<רוני דיין: חוק או אמנה כזאת.
יפעת שאשא ביטון: אבל שוב, המפתח עם כל הכללים ועם כל המסגרות והכל, זה המבוגר האחראי שיהיה שם ושייתן את המענה ושהילדים יידעו שהוא נמצא ברקע.
יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים זה שהם יודעים שהוא נמצא ברקע זה כבר עושה 50% מהעבודה ומהדרך וכן, ואנחנו שם כל הזמן.
יפעת שאשא ביטון: שהמורים לא יגידו מה נהיה שם כל היום?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שם כל היום, בואו נודה על האמת.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת מי לא מסתובב עם הדבר הזה וכל שנייה מציץ בו.
מסעוד גנאים: הכוונה שכל כיתה יש לה קבוצה של תלמידים והמורה והמחנך איתם שם?
<יהודית פרור: יש מחנכים שלא מסכימים ויש מחנכים שמבינים את הצורך, אז הם לוקחים שתי קבוצות על עצמם.
יפעת שאשא ביטון: מה זה הקטע של מחנך שלא מסכים?
<צביקה כספי: יש עם זה בעיה, יפעת, יש עם זה בעיה גם מבחינה חוקתית.
<יהודית פרור: אני אגיד לך מה זה.
יפעת שאשא ביטון: מה זה מבחינה חוקתית?
<צביקה כספי: אסור.
יפעת שאשא ביטון: מה זה אסור?
יפעת שאשא ביטון: למה, כי זה פרטיות?
יפעת שאשא ביטון: תגידו לי עכשיו שזה פרטיות.
<צביקה כספי: יש פסק דין רק מהזמן האחרון.
<צביקה כספי: דרך אגב, גם כמנהל קבוצה, יש אחריות פלילית.
<צביקה כספי: יש שם בעיה מאד קשה עם הנושא הזה.
<צביקה כספי: בחודש האחרון כל כך הרבה אנשי צוות ומורים יצאו - - -
יפעת שאשא ביטון: בואו נפסיק לחפש איך אנחנו לא יכולים להיות שם - - -
<צביקה כספי: לא מחפשים.
יפעת שאשא ביטון: ובוא נחפש למה אנחנו כן צריכים להיות שם ואנחנו שם כדי לנווט את הדברים ואנחנו שם כדי לפתוח עדין.
<יהודית פרור: אבל על פי חוזר מנכ"ל יש עם זה בעיה, ולכן הילדים מכניסים אותנו.
<יהודית פרור: אנחנו לא מכניסים את עצמנו.
<צביקה כספי: כן, יש.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אין בעיה, אבל קודם כל צריך ליצור את המצב שבו ילדים מכניסים אותנו ומבינים את הצורך.
יפעת שאשא ביטון: פעם שנייה, אני לא רוצה לדבר על חוזר המנכ"ל, כי גם עד לפני כמה שנים, וזה, לא היה מזמן, אמרו שכל מה שקורה אחרי הצהריים ברשתות וכל זה, זה שייך לאחרי צהריים ולא שייך לבוקר.
יפעת שאשא ביטון: אנשים שכחו שיש פה רצף ובשנים האחרונות הכניסו את זה והבינו שבעצם יש פה איזה שהוא רצף של התרחשויות, שזה לא משנה עכשיו אם הוא קורה בחצר בבית או שהוא קורה בשעות הבוקר, בחצר בית הספר.
<צביקה כספי: בקיץ האחרון.
יפעת שאשא ביטון: אז הדברים הולכים ומשתנים ואני חושבת שזאת המטרה של השיח, להמשיך להעלות את הדברים למודעות, להבין שזה לא עניין של פריבילגיה ולא עניין של אם אני מסכים או לא מסכים, אלא זה עניין של צורך.
יפעת שאשא ביטון: כמו שאני נמצא בבוקר בכיתה ונכנס ואני לא אומר אם אני מסכים להיות שם ואני מעורב בכל מה שקורה בכיתה, בין אם אני מסכים ובין אם לא.
יפעת שאשא ביטון: זה אותו דבר.
יפעת שאשא ביטון: חברים, הרי חברים, הכיתה היא גם פה.
יפעת שאשא ביטון: הכיתה היא פה - - -
<יהודית פרור: הכיתה היא פה קודם.
יפעת שאשא ביטון: כן, ואנחנו חייבים שזה יישב לנו כאן.
<מיכל דולב-כהן: יפעת, מילה אחת לגבי זה.
<מיכל דולב-כהן: למה כל כך חשובה לנו ההכשרה דווקא.
<מיכל דולב-כהן: כי כשאנחנו מדברים למשל על העניין הזה של מורים בתוך קבוצות ווטסאפ, כשאנחנו לומדים על הכשרת מורים אנחנו יודעים, אנחנו נכנסים לכיתה, אנחנו יודעים אחרי 10 דקות לזהות כיתה חדשה – מי הבולטים שלנו, מי החלשים, מי צריך לחזק, מי יש לו בעיה חברתית.
<מיכל דולב-כהן: כשאנחנו מגיעים לקבוצות ווטסאפ, כשיש לי ילדים שכותבים 500 הודעות במהלך היום ואני ורוב המורים משתיקים, ואני מגיעה בערב וקוראת, אם אין שם קללות מאד חמורות, משהו שראיתי, מריבה, משהו, אני מתעלמת.
<מיכל דולב-כהן: בשוטף אני מתעלמת.
<מיכל דולב-כהן: מה קורה?
<מיכל דולב-כהן: אם לא עברתי את ההכשרה המתאימה למשל, אני מפספסת אינטראקציות חברתיות שזה לא קללות, אבל שבכיתה לא הייתי מוכנה לתת להן יד.
<מיכל דולב-כהן: התעלמות מכל מיני ילדים.
<מיכל דולב-כהן: אני משמרת מצבים שלא הייתי רוצה.
<מיכל דולב-כהן: איך אני יודעת?
<מיכל דולב-כהן: אני צריכה ללמוד.
<מיכל דולב-כהן: אני צריכה ללמוד את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע מהילדים, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: תצטרפו.
<ענבר אדמון גולדשטיין: חברת הכנסת, אני ענבר גולדשטיין, אני מרכזת גם את הקבוצה, אז אולי רגע לפני שהילדים ידברו אני אתן כמה מילים כדי שתקבלו את הקונטקסט לפעילות שלנו.
<ענבר אדמון גולדשטיין: עמותת תפוח קיימת למעשה קרוב ל-20 שנה ומה שאנחנו עושים זה פועלים לצמצום של הפער הדיגיטאלי בפריפריה – גם החברתית וגם הגיאוגרפית, עד היום עם למעלה ממיליון מוטבים בפריסה ארצית.
<ענבר אדמון גולדשטיין: בהקשר של אינטרנט בטוח אנחנו פועלים בשני צירים מרכזיים.
<ענבר אדמון גולדשטיין: הציר הראשון זה הנושא של הכשרות מורים.
<ענבר אדמון גולדשטיין: דיברנו על הנושא של פדגוגיה חדשנית וכו' וכו', וצריך להבין שבלי הכלים הללו, למורים גם לא יהיו כלים להתמודד גם עם בריונות ברשת.
<ענבר אדמון גולדשטיין: זאת אומרת ברגע שלמורה אין בכלל חשיפה לאותן פלטפורמות דיגיטאליות וכו', הוא לא יוכל להתמודד גם עם הבעיות שנוצרות שם.
יפעת שאשא ביטון: זה ברור, אבל שם אין לנו בעיות, כי את זה הם כבר מקבלים כתורה סדורה.
<ענבר אדמון גולדשטיין: אז אנחנו נמצאים גם שם, גם בנושא של הכשרות מורים לנושא של התמודדות עם בריונות ברשת; והמקום הנוסף שאנחנו נמצאים זה הכשרות לבני נוער.
<ענבר אדמון גולדשטיין: אחת מהתכניות המרכזיות שלנו בנושא הזה, זו תכנית נט"ע, שפועלת היום ב-21 יישובים, עם 1,700 משתתפים בשנה.
<ענבר אדמון גולדשטיין: ובאמת, מי שהגיעו לפה זה הנציגים של התכנית, שאני אשמח מאד שיוכלו לספר גם קצת על חוויות אישיות שלהם וגם על מה הם עושים במסגרת שבוע האינטרנט הבטוח ובכלל לאורך כל השנה.
<ענבר אדמון גולדשטיין: כדי לסבר את האוזן, לאורך יום האינטרנט הבטוח, המשתתפים של התכנית שלנו יוזמים ומפעילים פעילות התנדבותית בנושא הזה של בריונות ברשת, שנוגעת בלמעלה מ-10,000 מכותבים בפרישה ארצית.
<ענבר אדמון גולדשטיין: הפעילות קורית גם בבית הספר וגם מחוצה לו, במתנ"סים, בתנועות נוער, בקהילה עצמה, בשילוב עם הדרכות והפצת חומרי הסברה, קמפיין הסברתי וכו' וכו'.
<ענבר אדמון גולדשטיין: אני אשמח לתת את רשות הדיבור לתלמידים, לחניכים שלנו, של התכנית שלי.
<ענבר אדמון גולדשטיין: אני אשמח אם תרצי.
<שלי קוזלוביץ: שמי שלי קוזלוביץ ואני חניכה וגם מדריכה בתכנית נט"ע.
<שלי קוזלוביץ: אני גרה בירושלים ואני בת 16.
<שלי קוזלוביץ: אני שמעתי פה הרבה והרבה דובר פה על הכשרה של מורים ואז גם היה את השיח הולם, לא יודעת איך ניסחתם את זה, ואז זה באמת שתי בעיות.
<שלי קוזלוביץ: איך התלמידים מדברים בין עצמם ואיך המורים מסתכלים על זה מלמעלה.
<שלי קוזלוביץ: ואז נראה לי שזה קצת מתבלבל פה.
<שלי קוזלוביץ: בקשר לאיך תלמידים מדברים אחד עם השני, אני ראיתי הרבה בעיות בנושא הזה.
<שלי קוזלוביץ: אני יכולה לשתף סתם לגבי מקרה אישי בשנה שעברה.
<שלי קוזלוביץ: בטיול השנתי מתחלקים לפי אוהלים ואז נוצרה קבוצה של אוהל 6, ככה הם קראו לעצמם ואז הם גם פתחו כמובן גם קבוצה בווטסאפ.
<שלי קוזלוביץ: התפתח מצב שהם נותנים לכל בת, נגיד, שם קוד כזה ומדברים עליה.
<שלי קוזלוביץ: ואז גם בבית הספר אפשר לדבר עליהם לפי שם הקוד, כי אף אחד לא יבין במי מדובר.
<שלי קוזלוביץ: אני באמת רואה את זה כבריונות באמת.
<שלי קוזלוביץ: והמורים היו מודעים להם והם מודעים לזה וזה נחלש.
<שלי קוזלוביץ: כמובן החלישו את זה, ביקרו את זה.
<שלי קוזלוביץ: אני מאמינה לפחות שהמורים אצלי בבית הספר, בית ספר בויאר, קיבלו הכשרה ראויה ובאמת מתמודדים עם זה טוב.
<שלי קוזלוביץ: למה אני זוכרת, כי אני כתלמידה קיבלתי הרבה הכשרות בנוגע לזה.
<שלי קוזלוביץ: אני חושבת גם שהרבה מהשיח הזה בא מאיך שהילדים ראו את המבוגרים מדברים.
<שלי קוזלוביץ: אני חושבת שעד כמה שאפשר להגיד למישהו – אל תדבר בצורה הזאת ואל תתייחס כזה, תתייחס טוב לבנות ותתייחסי טוב לבנים ואל תדברי ככה ואל תדבר ככה; ותחצה את הכביש במעבר חצייה.
<שלי קוזלוביץ: אם אני עכשיו רואה את דוד שלי לא עובר במעבר חצייה, אז איך שהוא יעבור לי קצת, אוקיי, אולי זה לא כזה נורא.
<שלי קוזלוביץ: ואז השיח הזה, שאמור להיות כל כך נכון וכן מטפטפים אותו וכן מספרים עליו וכן מדברים עליו, אני חושבת שיכול להיות הרבה יותר משמעותי לתלמידים ולילדים ובני נוער, כשהוא יבוא אולי ממשהו יותר אישי.
<שלי קוזלוביץ: מדוגמאות.
יפעת שאשא ביטון: נכון, הדוגמא האישית היא מאד חשובה.
<שלי קוזלוביץ: אם ילדים שחוו משהו כזה או אפילו מבוגרים, או כל בן אדם שמוכן באמת לספר אולי קצת, זה יהיה הרבה יותר משמעותי.
<שלי קוזלוביץ: גם אני חשבתי על זה, אם אני הייתי מקבלת סוג של אפילו הרצאה, סתם, דיון לגבי זה, עם מישהו שעבר משהו כזה, אז אני חושבת שזה היה הרבה יותר משמעותי.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול אותך שאלה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת שהשיח התבלבל, כי אני חושבת שאת בהחלט קשרת אותו בדוגמא שאת נתת, אבל אני אשמח אם תחדדי.
יפעת שאשא ביטון: את דיברת על סיטואציה שבה בעצם נפתחה קבוצה, זה יצר איזו שהיא תחושה קצת לא נוחה בקרב כלל הכיתה והמבוגרים התערבו ובעצם החלישו את מה שהיה שם.
יפעת שאשא ביטון: זו השפה שאת השתמשת בה.
יפעת שאשא ביטון: איך זה הגיע בכלל לידיעת המבוגרים?
יפעת שאשא ביטון: הם הבחינו בזה לבד?
יפעת שאשא ביטון: אתם ניגשתם אליהם?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת מה היה שם בהתרחשות שאפשר בעצם למבוגרים להתערב ולתקן את הסיטואציה הזו?
<שלי קוזלוביץ: אני באמת לא יודעת איך באמת המורים גילו, אבל לדעתי זה היה מתוך שהם לבד שמו לב לזה.
<שלי קוזלוביץ: אני לא מאמינה ששום תלמיד בא ואמר הנה תסתכלי.
<שלי קוזלוביץ: אני באמת מאמינה שזה מורים ששמעו איך שהוא אומרים אוהל 6, או שמעו - - -
יפעת שאשא ביטון: והיו רגישים בעצם לניואנסים של מה שקורה שם.
<שלי קוזלוביץ: הייתה להם אוזן רגישה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, יפה, זה חשוב.
יפעת שאשא ביטון: קרו או את מכירה סיטואציות נוספות שבהן בעצם נוצרו חרמות או מקרים של פגיעה בילדים ברשת והמבוגרים התערבו?
<שלי קוזלוביץ: אני יכולה לספר גם על מקרה שבו המורים לא הייתה להם התערבות הולמת.
<שלי קוזלוביץ: למשל חברה טובה שלי בסוף כיתה ח', שזה היה לפני כמה שנים, היא התאשפזה בעקבות אנורקסיה, אבל היא לא סיפרה לכולם.
<שלי קוזלוביץ: היא לא רצתה שכולם יהיו מודעים לזה שהיא חולה ואז התחילו שמועות בכל בית הספר – אולי היא בהריון, אולי היא זה, אולי.
<שלי קוזלוביץ: אף אחד באמת לא ידע.
<שלי קוזלוביץ: אולי כמה חברות קרובות שגם לא הפיצו את זה שהיא אנורקטית, בגלל שהיא לא רצתה.
<שלי קוזלוביץ: דברים התגלגלו לכך שהיא לא רצתה אפילו לצאת מהאשפוז שלה, בגלל שהיא לא רצתה לחזור לבית הספר.
יפעת שאשא ביטון: להתמודד.
<שלי קוזלוביץ: והמורים כן היו מודעים לזה.
<שלי קוזלוביץ: זה היה בית ספר אחר, זה לא היה בית ספר שלי.
<שלי קוזלוביץ: בסוף היא עברה לבית ספר בויאר בעקבות זה, בשביל באמת לפתוח דף חדש.
יפעת שאשא ביטון: את היית מצפה שמורים בסיטואציה כזו יתערבו ויתנו איזו שהיא תמיכה, יעשו סדר בכל השמועות האלה?
יפעת שאשא ביטון: יש לך ציפייה מעולם המבוגרים שיתערב בסיטואציה כזו?
<שלי קוזלוביץ: אני הייתי מצפה והייתי מקווה שמורים קודם כל יתחילו לדבר עם הילדה עצמה.
<שלי קוזלוביץ: שבאמת יספרו לה איך הם רואים את המצב, איך הם רואים את זה מלמעלה, כי אי אפשר להתעלם מדבר כזה, שילדה לא נמצאת כמה חודשים טובים בבית ספר לאורך כמה שנים ומין הסתם רצות שמועות.
<שלי קוזלוביץ: זה יכול להיות אפילו סוג של עובדה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל מה שחשוב לי לדעת ומה שחשוב לי שיהיה כאן
יפעת שאשא ביטון: במרכז החדר, זה שאת אומרת – אנחנו כן צריכים אתכם, את עולם המבוגרים, שתעזרו לנו להתמודד עם הסיטואציות האלה, שזאת אמירה חשובה.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק אותה אוזן רגישה של אוהל 6, אגב.
<ענבר אדמון גולדשטיין: חברת הכנסת, אני אשמח אם ניתן יהיה לעוד משתתף לדבר.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים, אתה רוצה עכשיו או לשמוע עוד ילד?
מסעוד גנאים: כן, שני משפטים.
מסעוד גנאים: תחילה, בכל העניין של העידן החדש, אני מסכים עם אלה שאמרו שצריך להכשיר את המורים ואת המבוגרים איך להתנהג איתו, איך להתנהג עם הילדים שלהם, משום שהילדים שלנו והתלמידים שלנו – וגם אני הייתי מורה.
מסעוד גנאים: אני אומר תלמידים, כי הייתי גם מורה לשעבר.
מסעוד גנאים: הילדים שלנו הם יותר מתוחכמים, הם מודעים יותר לכל הטכנולוגיה החדשה, לכל הדברים האלה.
מסעוד גנאים: לכן אם אנחנו לא נהיה כמבוגרים, גם מוכשרים לזה ונכשיר את עצמנו ויכשירו אותנו, אנחנו לא נדע באמת איך להתנהג ואיך לטפל בעניינים האלה ואיך לפחות לעקוב אחריהם.
מסעוד גנאים: בקשר לבתי הספר, כן, זה דבר טוב שמישהו מבוגר ישגיח לפחות מה קורה בקבוצות האלה, משום שבפתאומיות לפעמים אתה בא לבית הספר והמורים מספרים לי, פתאום מהבוקר איזה חיכוך, איזו קטטה, על מה?
מסעוד גנאים: כי בלילה היה איזה ויכוח על ווטסאפ או על פייסבוק ולא המורה ולא ההורים יודעים מזה.
מסעוד גנאים: לכן אני עם זה, משום שבסוף הגלישה בעולם הדיגיטאלי או בעולם האינטרנט או בפייסבוק או בווטסאפ, זה כמו לשחות בים וצריך לדעת איך לשחות כדי לא לטבוע.
מסעוד גנאים: טוב שהמבוגרים כמורים, או כהורים, יהיו משגיחים גם ויידעו איך להתנהג.
מסעוד גנאים: זה מה שיש להם עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת גנאים על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע עוד ילד.
<עומר צרויה: כן, אני רוצה.
<עומר צרויה: שלום, קוראים לי עומר צרויה, אני שנה ד' חניך בנט"ע במסלול יזמות.
<עומר צרויה: אני מתעסק בכל העניין של יזמות.
<עומר צרויה: לפי דעתי צריך לפני שזה קורה בכלל, לעשות את זה.
<עומר צרויה: זאת אומרת שאני יכול כהורה להתקין איזו שהיא אפליקציה שיכולה לזהות את התמונה, לפני שהאיש בכלל שולח אותה, אם היא תמונה מינית או לא.
<עומר צרויה: ואז לחסום את זה לפני בכלל שהוא שולח את הווטסאפ.
<עומר צרויה: זאת אומרת שאפשר למנוע את זה בכלל לפני שזה קורה ולא לדבר על כל העניין.
<קריאה: זה לא ניתן טכנולוגית.
<עומר צרויה: יש אלפי אלגוריתם בשוק שבאמת עובדים והם מוצאים אם התמונה היא פוגענית או לא.
<עומר צרויה: אז בואו נמנע את זה לפני בכלל שזה קורה.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע איפה נמנע את זה עוד לפני?
יפעת שאשא ביטון: שבכלל התמונה הזו לא תישלח.
יפעת שאשא ביטון: כשאנשים יבינו שכשהם מצטלמים בדבר הזה, זה לא רק שלהם.
יפעת שאשא ביטון: בשנייה שזה בתוך המכשיר זה כבר נחלת כולם, גם אם לא שלחנו את זה לאף אחד.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הנגישות שיש לאתרים השונים – אתם רואים את זה דרך האפליקציות שאתם מאשרים כל פעם עם גישה לתמונות, גישה לאנשי הקשר ואנחנו עושים – אשר, אשר, אשר, כי אנחנו רוצים את האפליקציה.
יפעת שאשא ביטון: אחר כך נתמודד עם כל ההשלכות של זה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת התהליך הבסיסי הוא עוד הרבה הרבה קודם ואתה צוד, כשאנחנו תמיד מגיעים לקצה – איך אנחנו מתמודדים עם מה שכבר קרה.
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו צריכים להיות רגע לפני, איך אנחנו מונעים בעצם, איך אנחנו מעלים למודעות את כל ההשלכות של מה שאנחנו עושים עם המכשירים הדיגיטאליים האלה.
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו לא באמת מודעים.
יפעת שאשא ביטון: כמה מאיתנו חושבים שאם הם יצטלמו במכשיר הזה זה יהיה רק שלהם?
יפעת שאשא ביטון: כולנו, נכון?
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו לא נשלח את זה לאף אחד, זה לא יהיה נחלת כולם.
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו רואים גם מבוגרים, לא רק ילדים שהמכשירים שלהם נפרצו או החומרים שלהם הועברו מיד ליד בלי שהם שלחו את זה לאף אחד, והנה אנחנו בבעיה.
יפעת שאשא ביטון: אז על אחת כמה וכמה ילדים.
יפעת שאשא ביטון: בכלל, אני חייבת להגיד פה שאני לא מבינה את כל התרבות הזאת של להצטלם בעירום.
יפעת שאשא ביטון: גם המודעות של ילדים, שנדרשים על ידי מישהו שהם לא מכירים לעשות את זה והם נותנים בו אמון, זה משהו שאנחנו צריכים לעבוד איתם עליו.
יפעת שאשא ביטון: בין אם זה במערכת החינוך, בין אם זה עם ההורים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש פה התנהגויות בסיסיות שאנחנו מגיעים אליהן ואני חושבת שאנחנו צריכים לטפל בהן.
יפעת שאשא ביטון: וזה חלק מהסיפור של להיות מוכשרים לדבר על הדברים האלה בתוך מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: להיות מסוגלים לדבר על זה בקרב ההורים.
יפעת שאשא ביטון: וכאן אני מסכימה שהגיוס של ההורים הוא מאד מאד חשוב.
יפעת שאשא ביטון: וזה הרבה יותר מורכב ממה שאנחנו מנהלים כאן.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאם אנחנו נאריך את זה בעוד שעה, אנחנו נגלה שזה עוד יותר מורכב ממה שאנחנו גם מדברים עליו עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: ולכן בעיני צריך לשבת ולפרק את הסיפור הזה ולראות איך אנחנו שמים את הכלים הנכונים בידיים של מי שנמצא עם הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה לפחות על ההיבט של המניעה.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לעורך הדין מאיר אסרף ואחר כך אנחנו נאפשר לעוד ילדים.
<מאיר אסרף: אני מייצג את הסתדרות המורים.
<מאיר אסרף: בעצם הסתדרות המורים הקימה לשכת קשר עם הכנסת.
<מאיר אסרף: בעצם מה שאני שומע כאן – תפקידו של עובד ההוראה זה להיות מעורב גם במה שקורה מעבר לשעות בית הספר ויש גם חוזר מנכ"ל בנושא.
<מאיר אסרף: יש כמה בעיות חוקיות שצריך לטפל בהן, כדי לאפשר לעובד ההוראה להתערב ולבצע את התפקיד הערכי שלו כמו שצריך.
יפעת שאשא ביטון: להיות מחנך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שכחנו שמורים הם קודם כל מחנכים.
יפעת שאשא ביטון: הם אנשי חינוך.
<מאיר אסרף: ברמה הערכית.
<מאיר אסרף: עובדי הוראה חייבים לדאוג לתלמידים שלהם.
<מאיר אסרף: יפה בן דוד שמה את זה על השולחן ואמרה שאחד הדברים שאנחנו נעשה זה נוביל שינוי לא רק בתחום של יחסי עבודה - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מיחצנים פה עכשיו אף גורם כזה או אחר, עם כל הכבוד.
יפעת שאשא ביטון: בואו נדבר לגופו של עניין, ברשותך.
<מאיר אסרף: גברתי, לגופו של עניין, חוזר המנכ"ל הולך דרך פתלתלה סביב סוגיות של פרטיות, סביב סוגיות של זכויות של עובד הוראה, זכויות של ילדים.
<מאיר אסרף: אני חושב שראוי לחוקק ואני קורא לגברתי לחוקק תיקונים נדרשים בחוק הגנת הפרטיות.
<מאיר אסרף: כמו שיש חוק זכויות התלמיד, צריך להיות גם חוק זכויות המורה, שיכלול בתוכו גם את מתן האפשרות להביא לידי ביטוי את הערך של להיות מחנך ולא רק לעסוק בעולם משפטי של זכויות וחובות.
יפעת שאשא ביטון: למה אני צריכה לחוקק?
יפעת שאשא ביטון: הערך של מחנך הוא מקדמת דנן, זה משהו שהונהג.
יפעת שאשא ביטון: למה אני צריכה לחוקק את זה?
<מאיר אסרף: לא, לא, אנחנו נמצאים בהיבט - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שומרים על הפרטיות של הילד כשאנחנו עומדים מולו בכיתה?
<מאיר אסרף: גברתי, חוזר המנכ"ל מתייחס לזה מפורשות והוא מדבר על הצורך לשמור על פרטיות ועל כל מיני דברים שמגבילים מאד את היכולת של עובד ההוראה להיות נוכח שם בכלל.
<מאיר אסרף: למשל, לפי הוראות חוזר המנכ"ל, עובד הוראה – ומנהלת בית הספר גם ציינה את זה – לא יכול לבקש מתלמיד להזמין אותו לקבוצת ווטסאפ כיתתית.
<מאיר אסרף: אסור לו.
<מאיר אסרף: גם אסור לו לקבל בקשה.
<מאיר אסרף: המזל הוא שווטסאפ לא מצריך - - -
<רוני דיין: איפה זה כתוב, אדוני עורך הדין?
<מאיר אסרף: אני אקריא לך.
<רוני דיין: אני כתבתי את זה, אז אני יודע.
<מאיר אסרף: אוקיי, אני אקריא לך.
<מאיר אסרף: יש כאן סעיף שאומר את זה.
<מאיר אסרף: יכול להיות שצריך לתקן את חוזר המנכ"ל.
יפעת שאשא ביטון: המורה מבקש את הרשות להיכנס לכיתה?
יפעת שאשא ביטון: מבחינתי זה כיתה.
יפעת שאשא ביטון: אם נפתחה לי פה קבוצה שכל תלמידי הכיתה נמצאים שם ומועברת אינפורמציה שקשורה למהלך הלימודים, שיעורי בית, אני יודעת מה קורה שם.
יפעת שאשא ביטון: גם לי יש כמה כאלה, גם של הילדים וגם של המבוגרים ואני כן מכניסה את עצמי לשם ומי שרוצה שיתבע אותי, אני מוכנה להתמודד.
יפעת שאשא ביטון: וזה לא עניין של הגנה על פרטיות.
יפעת שאשא ביטון: כל עוד שאני לא פוגעת בילד, כל עוד שאני לא מזמינה את הילדים לעשות דברים שהם לא חוקיים או לא ערכיים או לא מוסריים, או לא משנה, כל אחד בהגדרה שלו.
יפעת שאשא ביטון: פה אני מרשה לך לתת הגדרה רחבה.
יפעת שאשא ביטון: ואני צופה מהצד כדי לראות שהדברים מתנהלים כמו שצריך, זה בדיוק כמו שאני יוצאת איתם לטיול שנתי ואני משגיחה שהכל בסדר.
יפעת שאשא ביטון: בדיוק כמו שאני נמצאת איתם במסיבת כיתה ואני משגיחה שהכל בסדר.
יפעת שאשא ביטון: בדיוק כמו שאני נמצאת בתוך הכיתה.
יפעת שאשא ביטון: אז אני לא מבינה למה אנחנו לוקחים את זה למקום כזה.
יפעת שאשא ביטון: כי זה נוח?
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו לא רוצים להתמודד עם זה?
<רוני דיין: יושבת הראש, אני יכול להעיר הערה?
<מאיר אסרף: יש כאן בעיה - - -
<רוני דיין: גברתי יושבת הראש, אני חייב לתקן פה משהו שהוא מעוות ומעוותים אותו כבר שנים רבות.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ואני אתן לך להמשיך, עורך הדין מאיר אסרף.
<רוני דיין: כתוב שם שאסור למורה, לחשבון הפרטי שלו, להכניס את הילדים.
<רוני דיין: לחשבון הפרטי שהוא מנהל עם בני משפחתו, עם חבריו.
<רוני דיין: לשם הוא לא יכניס תלמידים.
<רוני דיין: אף אחד לא אמר - - -
<מאיר אסרף: זה לא ברור.
<מאיר אסרף: זה לא מה שכתוב.
<רוני דיין: תקרא היטב את מה שכתוב.
<רוני דיין: אף אחד לא אמר שאי אפשר להזמין את המורה לקבוצה של הווטסאפ.
<מאיר אסרף: גברתי, זה לא מה שכתוב בחוזר.
<רוני דיין: אני מוכן להתווכח איתך ואני אראה לך שאתה טועה.
<קריאה: אולי מישהו יעלה את זה ויקרא מה כתוב.
<מאיר אסרף: עכשיו אתה אומר את זה לפרוטוקול ויש לזה חשיבות.
<רוני דיין: אני ניסחתי את זה.
<מאיר אסרף: זה לא מה שכתוב וגם המנהלת לא הבינה את זה.
<רוני דיין: אז יש לך בעיה של הבנת הנקרא.
יפעת שאשא ביטון: אגב, זה מה שכתוב באמת.
יפעת שאשא ביטון: תקראו ותראו.
<מאיר אסרף: המנהלת שיושבת כאן - - -
יפעת שאשא ביטון: כי זה הפרשנויות שנותנים וזה מה שאנחנו מכניסים למורים לראש.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק כמו שאנחנו הרבה פעמים אומרים למורים אל תעשו ככה ואל תעשו ככה.
יפעת שאשא ביטון: וחברים, אנחנו מעקרים את ההוראה מהחינוך.
יפעת שאשא ביטון: ותגיד לגברת בן דוד ולכל מי שמתמודד, שהדבר הראשון שהם צריכים לעשות, כי בעיני הם הנזק הכי גדול למערכת ההוראה, זה להחזיר את החינוך לבתי הספר.
יפעת שאשא ביטון: להפסיק להפחיד את המורים שאם הם יעשו ככה אז יתבעו אותם, ואם הם יעשו אחרת יתבעו אותם ושלא יעשו מעבר למה שהם מקבלים על השקל.
יפעת שאשא ביטון: חברים, אני הייתי שם.
יפעת שאשא ביטון: אני מרשה לעצמי להגיד את זה.
יפעת שאשא ביטון: חינוך זה לא הגדרה של מסגרת שעות קונקרטית.
יפעת שאשא ביטון: זה לא נגמר כשאנחנו נועלים את הכיתה ויוצאים הביתה ואנחנו לא מחליטים באיזה מרחב אנחנו משגיחים על המרחב הזה.
יפעת שאשא ביטון: אם המרחב הזה נכנס פנימה, אנחנו שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שם כי אנחנו חלק מהכיתה – גם במרחב הפיזי וגם במרחב הווירטואלי.
יפעת שאשא ביטון: לא ביקשתי שמורה ייכנס לקבוצה של בנות שפתחה לה עכשיו איזו מסיבה או אני לא יודעת מה, ולא ביקשתי שייכנסו לקבוצה של בנים שהחליטו שהם פותחים קבוצה משלהם.
יפעת שאשא ביטון: אבל אם יש לי ווטסאפ כיתתי – אני שם.
יפעת שאשא ביטון: אני חלק מהכיתה?
יפעת שאשא ביטון: אני שם, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שצריך להיות ותאמין לי, זה יחסוך 50%, אם לא יותר מזה, מהדברים שקורים.
<מאיר אסרף: זה לא כתוב.
<רוני דיין: הוא פותח פרופיל חינוכי והוא יכול להיות שם.
<רוני דיין: תקראו את מה שכתוב כמו שצריך.
<מאיר אסרף: איפה זה כתוב.
<מאיר אסרף: זה לא כתוב בחוזר.
<רוני דיין: אתה עורך דין, תלמד לקרוא.
<מאיר אסרף: לא כתוב.
<מאיר אסרף: אתם הולכים מסביב מסביב, בלי להגיד למורה תעשה כך וכך.
<רוני דיין: אף אחד לא הולך מסביב מסביב.
<רוני דיין: אנחנו ישרים, אנחנו ישירים וחד משמעיים למורים.
<מאיר אסרף: אתם לא אומרים את זה.
יפעת שאשא ביטון: למה אני צריכה להגיד לו תעשה כך וכך?
<מאיר אסרף: כדי שהם לא יצטרכו להסתמך על - - -
יפעת שאשא ביטון: זה לא בית משפט שם.
<מאיר אסרף: אוקיי.
יפעת שאשא ביטון: זה לא בית משפט.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך, הסגנון הזה שאנחנו צריכים להגיד למורה כל דבר ברחל בתך הקטנה – איפה הגדלת הראש?
יפעת שאשא ביטון: איפה התפיסה החינוכית הרחבה?
יפעת שאשא ביטון: למה אנחנו ממשיכים ללכת ולהעביר את ההוראה לתוך איזה שהוא פרוזדור צר, שבסופו של דבר אנחנו לא מפיקים ממנו יותר מדי.
יפעת שאשא ביטון: הנה, יש בית ספר, שאמר אנחנו רוצים לקחת אחריות והם דואגים.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז לא אני אבקש, אז הילדים יכניסו אותי פנימה.
יפעת שאשא ביטון: למרות שאני בכלל לא מבינה למה זה צריך להיות ככה.
<מאיר אסרף: זה כתוב.
יפעת שאשא ביטון: זה לא מה שכתוב.
יפעת שאשא ביטון: כתוב שאני בפייסבוק שלי לא יכולה לבקש חברות מתלמיד בפרופיל האישי שלי ולהיות חברה שלו.
יפעת שאשא ביטון: זה פסול.
יפעת שאשא ביטון: ואגב, יש מורים שעושים את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבלי שום קשר משפטי, גם אם מערכת המשפט מאשרת לי, ערכית זה לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: אבל אם יש קבוצת ווטסאפ כיתתית שאני לא אהיה שם?
יפעת שאשא ביטון: בטח שאני אהיה שם.
יפעת שאשא ביטון: ואם יש קבוצות ווטסאפ בתוך הכיתה שלי ואני רוצה לדבר עם התלמידים ולברר מה קורה בקבוצות האלה כדי לשמור עליהם, בטח שאני אהיה שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בשם ההגנה על הפרטיות וההתחסדות שלנו והפחד שלנו ממשפטים, מפקירים את הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אגב, לא רק בתחום הזה, בעוד תחומים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: יושבים פה ילדים ואומרים לכם – חברים, אנחנו צריכים אתכם.
יפעת שאשא ביטון: אומרים לנו – אנחנו צריכים אתכם.
יפעת שאשא ביטון: כשאתם שומעים משהו, אוזן רגישה, תקשיבו.
יפעת שאשא ביטון: תהיו שם בשבילנו.
יפעת שאשא ביטון: תעשו אתם את הצעדים, גם אם לא באנו אליכם.
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו אומרים לא, כאילו זה לא מתאים כי אולי יתבעו אותנו, אולי אנחנו חדרנו יותר מדי לפרטיות.
<מאיר אסרף: זה מה שהחוזר אומר.
<מאיר אסרף: כן.
<רוני דיין: בוא ניפגש במקום מסודר ונדון על זה בצורה נכונה ותראה לי איפה אתה רואה פגיעה שהחוזר הזה עושה עם המורים.
<רוני דיין: עד עכשיו שמענו רק דברים טובים מהמורים ואני מתפלא שאתה, כנציג של ארגון מורים, תוקף אותנו.
<רוני דיין: ממש מפליא אותי.
<מאיר אסרף: אני תוקף אותך?
<מאיר אסרף: אני מתפלא על זה שאתה מרגיש מותקף.
<מאיר אסרף: אני פשוט אומר שצריך להבהיר את זה ואני אומר - - -
<רוני דיין: לא, חלילה וחס.
<רוני דיין: אני שלם עם כל התכניות החינוכיות שאנחנו עושים והמורים עושים במערכת עבודה נפלאה.