GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: ואני מודה גם, לא בטוח שאנחנו מכירים את כל הכלים.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שצריך לשבת עם אנשי מקצוע ועם פסיכולוגים ולראות איך אנחנו בעצם בונים מערך שיעזור לנו להתמודד יותר טוב עם מה שקורה בשטח.
יפעת שאשא ביטון: בתחושה שלי – וזו הסיבה שאנחנו יושבים כאן ומנסים לחשוב ביחד ויש מקום לכל השאלות, גם לחצופות – שבעיני היא לא חצופה בכלל – לחשוב ולראות איפה אנחנו באמת נמצאים במקום הזה.
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו מתגייסים להתמודד עם העולם הזה ועד כמה אנחנו שם.
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו די בוחרים להיות במקום הנקי של הפדגוגיה, של הדיסציפלינות, שהוא מדהים בעיני, אבל הוא לא מכסה את הכל.
יפעת שאשא ביטון: ואגב, גם העניין של הרגשי, אני מוכנה לבדוק.
יפעת שאשא ביטון: לפחות מבדיקה שאני עשיתי, זו ההתמודדות של מורה, זו ההתמודדות של תלמיד.
יפעת שאשא ביטון: בגלל שזה טכנולוגיה, בגלל שזה חדש, בגלל שעבור חלק מהאנשים אלה מפגשים ראשוניים.
יפעת שאשא ביטון: בגלל שהתחושה היא תמיד שהילדים יודעים יותר טוב מאיתנו, אז אנחנו מראש לא נוגעים שם והולכים לאזורים שהם האזורים הבטוחים עבורנו.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו כל הזמן נוגעים במרכיבים האלה בלי לגעת בכל הסכנות והאתגרים שנמצאים ברשת, ואני אקל קצת על הדיון.
יפעת שאשא ביטון: יש מקומות שמערכת החינוך כן נוגעת בהם.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אם יש לנו פה נציג של משרד החינוך, אז הוא ידבר על השיעורים של כישורי חיים ועל השבוע של האינטרנט הבטוח.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש איים של נגיעה בתוך התחום הזה, אבל זה לא משהו שהוא מובנה.
יפעת שאשא ביטון: ובעיני זה צריך להיות חלק מחיי היום יום, זה צריך לפגוש אותנו בכל מקצוע שאנחנו נמצאים בו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים להיות זמינים ונגישים לטיפול בסיפור הזה, לא רק בימים מיוחדים.
<רוני דיין: חברת הכנסת, אפשר להוסיף עוד משהו?
יפעת שאשא ביטון: בוודאי, רוני.
<רוני דיין: אנחנו לא עובדים באי כזה מבודד וכדומה, אלא אנחנו עובדים בתוך מערכת מאד מסודרת, שבמסגרתה אנחנו מפעילים למעשה שתי ועדות.
<רוני דיין: ועדה אחת היא תוך משרדית, שבאה ומאגמת למעשה את כל המשאבים ואת כל היכולות של כל הכוחות שיכולים לתרום בתחום הזה בתוך המשרד.
<רוני דיין: שפ"י מרכזת את הנושא הזה וכדאי גם לשמוע תיכף את הנציגה של שפ"י.
יפעת שאשא ביטון: נשמע.
<רוני דיין: הוועדה השנייה שאני מרכז היא החוץ משרדית, או הבין משרדית בעצם, שבה אנחנו מפגישים למעשה את נציגי המשרדים השונים, נציגים של חברות הייטק, מגזר שני, מגזר שלישי וכדומה וביחד אנחנו מנסים ללמוד ולגבש תפיסת עבודה פדגוגית, שבאה ונותנת את המענה ודווקא שם באים לידי ביטוי הנושאים היתר חברתיים, יותר ערכיים וכדומה ויש תרומה מאד גדולה.
<רוני דיין: אני מאמין שחלק מהנציגים שיושבים פה בטח ידברו על הדבר הזה.
<רוני דיין: זה אומר שאנחנו בכל זאת מנסים כן לראות תמונה מאד כוללת ולטפל בה.
<רוני דיין: כדי להגיע בכל זאת לאחרון המורים – ולא הספקתי להגיד את זה קודם – במסגרת בניית הקורסים של המוקי"ם, שאנחנו מכינים אותם עכשיו למורים, גם ככלי למידה למורים בעתיד, אנחנו מקיימים קורס שלם רק על הנושא הזה של איך מתנהלים נכון חברתית בתוך העולם הזה, של הרשת.
<רוני דיין: כי יש בו כלים שונים.
<רוני דיין: זה ברשתות מצד אחד, באינטרנט מצד שני, עם כל מה שמשתמע מזה.
<רוני דיין: זו תכנית של השנה הזאת.
<רוני דיין: עד סוף השנה כבר תהיה לנו תכנית כזו שלמעשה תהיה נגישה גם לתלמידים, גם למורים שיכולים ללמוד באופן עצמאי ואנחנו נכוון את כולם, כי זה בנוי בצורה מאד ידידותית, עם הרבה תהליכים אינטראקטיביים שמפעילים את המורה, מפעילים את התלמיד בכל מיני סיטואציות שאנחנו היום מגבשים אותן.
<רוני דיין: אני מקווה שנוכל להראות את הקורס הזה במפגש הבא.
יפעת שאשא ביטון: אני יותר מאשמח אם יפותח דבר כזה.
יפעת שאשא ביטון: אחר כך אני גם אשמח לומר איזה נקודות אני חושבת שחשוב להוסיף, ואז אולי בצורה קונקרטית זה ייתן מענה גם לרותי – מה אני חושבת שמורים צריכים להיות חשופים ומודעים לו, שלנו זה אולי נדמה שזה מובן מאליו, אבל הרבה פעמים אם אנחנו לא עוצרים וחושבים על הדברים, אז זה לא באמת שם.
יפעת שאשא ביטון: שפ"י רוצים להתייחס?
<גלית דאדי: שמי גלית דאדי, אני ממונה על תחום האינטרנט בשפ"י, אגף תכניות סיוע ומניעה, שאחראי על תחומי הדרכה נוספים, מניעת אלימות, מניעת פגיעות מיניות, מניעת שימוש לרעה בסמים, אלכוהול.
<גלית דאדי: אלה התחומים שאנחנו עוסקים בהם.
<גלית דאדי: בהתייחס למה שאת אמרת, רציתי לומר שיש תכניות מניעה רבות, לא רק כשעולה מקרה וכשיש גורם מזמן אז עוסקים בו בתוך בתי הספר.
<גלית דאדי: המורים מקבלים הכשרות דרך היועצים והפסיכולוגים והתכנים האלה הם כתכנית מניעה ולא רק כשדברים עולים מהשטח.
<גלית דאדי: גם בהקשרים של הרשת החברתית, אבל לא רק, זה בכל הנושאים שעסקנו.
<גלית דאדי: זו הערת ביניים.
<גלית דאדי: בהקשר לנושא שלנו, בהמשך לדבריו של רוני, בוועדה המשרדית חברים אגפים מכל המשרד.
<גלית דאדי: זאת אומרת שאנחנו עובדים בשפ"י בשותפות עם אגפים נוספים.
<גלית דאדי: כמובן עם מינהל, מדע וטכנולוגיה, עם הרכזים החברתיים, רכזי התקשוב.
<גלית דאדי: יש גורמים בתוך בתי הספר, במקביל לעבודת המטה, בתוך בתי הספר בעלי תפקידים שונים שמקדמים את הנושא של הגלישה הבטוחה.
<גלית דאדי: זאת אומרת זה יועצים, פסיכולוגים, הרכזים החברתיים ורכזי התקשוב יחד.
<גלית דאדי: יש הנחיה לכל בית ספר להקים צוות כזה בתוך בית הספר, שכולל את כל בעלי התפקידים לקידום הנושא, בניהולו של מנהל בית הספר.
<גלית דאדי: ההנחיה שלנו היא לעסוק בתכנים האלה במהלך כל השנה, כשיש לנו שלושה מוקדים במהלך השנה.
<גלית דאדי: המוקד המרכזי זה השבוע הלאומי לגלישה בטוחה שחל השבוע, בתחילת בשנה ובסוף שנה.
<גלית דאדי: קהלי היעד שאנחנו פונים אליהם זה כמובן אנשי החינוך, הכשרות שלהם בתחום, הורים ותלמידים.
<גלית דאדי: לדוגמא אני אתן את העלון להורים ותלמידים שאני אשמח שיועבר פה.
<גלית דאדי: תוכלו לראות את התכנים.
<גלית דאדי: השנה המוקד של השבוע הלאומי לגלישה בטוחה – הנושא שנבחר הוא נושא פנייה לעזרה.
יפעת שאשא ביטון: כן, שזה רעיון פנטסטי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שמענו עליו בדיון אחר שהיה כאן.
<גלית דאדי: זה נושא מאד מאד חשוב ורלבנטי, כי למעשה כמו שציינת, ילדים חשופים כל הזמן גם לחלקים האופטימיים והנעימים והנחמדים שברשת, אבל, כן, בכל זאת גם לסכנות והם חשופים למצבים של פגיעה חברתית ואנחנו רוצים להכין אותם, גם לפני שהדברים קורים, מה הם יכולים לעשות, למי הם יכולים לפנות.
<גלית דאדי: אנחנו ראיינו ילדים בקבוצות מיקוד בגילאים שונים, במקומות שונים, מאוכלוסיות שונות.
<גלית דאדי: הדברים שמובאים בעלון לתלמידים זה דברים שתלמידים אמרו.
<גלית דאדי: זאת אומרת שהחינוך מחלחל וקיים.
<גלית דאדי: זאת אומרת ילדים כבר מביעים את המסרים שאנחנו רוצים שהם יידעו – למי צריך לפנות, איך להימנע, מה עושים במצבים כאלה וכמובן גם להורים יש תפקיד מאד מאד קריטי בנוכחות שלהם, במסרים, בתשומת הלב, במניעה, בטיפול.
<גלית דאדי: בכל הרבדים שכוללים את זה.
יפעת שאשא ביטון: הם המפתח בעיני – ההורים בסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: הוועדה בשיתוף עם איגוד האינטרנט התחילה בשנה שעברה דווקא עם ההורים, אפילו לא עם אנשי החינוך, כשאנחנו קראנו להורים לחזור ולהיות מעורבים גם במה שקורה ברשת.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת ההורים כל כך חרדים על כל מה שקורה במרחב הפיזי, אבל התחושה שלהם שמאחורי המסך הם כל כך מבסוטים שהילד יודע להשתלט ולגלוש, אבל הם לא לוקחים בחשבון שיש עולם שלם שעומד שם מאחור והרבה פעמים אין להם מושג מה הילד שלהם חווה בו.
יפעת שאשא ביטון: אז אני מסכימה שההורים הם בהחלט מפתח להתמודדות, אבל עדיין ותוך כדי דיון עלו לי כמה רעיונות ואחרי שנשמע את האנשים ננסה לחשוב ביחד אולי באמת אפשר יהיה לקבל אותם.
יפעת שאשא ביטון: רויטל, את רוצה לדבר עכשיו?
רויטל סויד: כן.
רויטל סויד: קודם כל בוקר טוב ואני שמחה על הדיון הזה, שמתקיים היום ביום המיוחד שיזמתי בכנסת, יום מיוחד לרגל שבוע האינטרנט הבינלאומי.
רויטל סויד: אנחנו במוטו הזה, ביום המיוחד - ואני לא אחזור על זה שאני יושבת ראש השדולה למאבק בשיח אלים ובריוני ברשת - את זה כבר יודעים.
רויטל סויד: הנושא הזה שיח מכבד ובאמת חברתי, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, לא היית צריכה יום מיוחד בשביל לקיים דיון בנושא הזה בוועדה לזכויות הילד.
רויטל סויד: זה נושא שעולה תדיר על שולחנה של הוועדה והיא דנה בו בכל ההיבטים.
רויטל סויד: כי למעשה על אף שכולנו בסופו של דבר, בדרך זו או אחרת, קורבנות רשת, מי שנפגע באופן הכי עמוק, הכי בסיסי, עם הכי פחות כלים להתמודד עם זה, זה דווקא ילדים ובני הנוער ולצערי הגיל הולך ופוחת.
רויטל סויד: ולכן, כשאנחנו מדברים היום פה על הורים מובילים לגלישה בטוחה ואיך בני נוער וילדים – מה הם ממליצים, אני חושבת שבאמת מה שצריך בהחלט לשאול זה לקבל מהילדים ומכל הצעירים שמצאים פה ככה מאחור, אני חושבת שאתם יכולים היום לתת לנו כלים הרבה יותר טובים כדי לדעת איך להתמודד עם אלימות רשת.
רויטל סויד: הכלים שלנו הם חקיקה, הם העלאת מודעות, הם שיח, הם לארגן את היום המיוחד הזה, לעשות דיונים בוועדות, כמו שאת, חברתי, יושבת הראש עושה תדיר, אבל באמת איך מתמודדים – זה אתכם.
רויטל סויד: הדיון המרכזי היום הוא בשדולה שלי, בשעה 14:30 שאני אוספת ואני אשמח שכולם יצטרפו.
רויטל סויד: שאלתי את הבת שלי בכיתה ה' ואת הבן שלי בכיתה ד' – איך אתם חושבים שצריך היום להתמודד עם האלימות והבריונות הזו ברשת?
רויטל סויד: והדברים שהם אמרו – קודם כל אנחנו עוד ברשת – הם בכלל בווטסאפ.
רויטל סויד: גם אנחנו יודעים שזה ווטסאפ, אבל שם בעיקר הזירה שבה - - -
יפעת שאשא ביטון: הם כבר התגלגלו לעוד כל מיני מקומות שאני כבר הפסקתי לעקוב.
רויטל סויד: בדיוק, ולך תדע, בדיוק.
רויטל סויד: הם בעיקר בווטסאפ ובעולם הצר והרחב של זה, והם אמרו כללים.
רויטל סויד: כללים, כללים, כללים.
רויטל סויד: אז אני מקווה מאד שאנחנו כהורים, כמחוקקים, כמבוגרים, כאנשי מקצוע ובכלל כבוגרים בחבורה, נדע באמת ליצור את הכללים.
רויטל סויד: אני חייבת לומר שאם יש מישהו שאני בונה עליו בנושא הזה, זה על כל החברה הצעירים שיושבים פה מסביב.
רויטל סויד: רק אתם תצליחו להחזיר את השיח המכבד חזרה לרשת, לווטסאפ ולהכל.
רויטל סויד: אז תודה רבה.
רויטל סויד: אני עוברת בין הוועדות, אז אני מודה לכם.
רויטל סויד: בהצלחה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לחזור ולחדד שני דברים.
יפעת שאשא ביטון: אחד את מה שאמרנו על ההורים והדבר השני זה הנושא של פנייה לעזרה או קריאה לעזרה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה גם אחת המפתחות, כי בסופו של דבר אנחנו רוצים שהילדים יבואו וייעזרו בנו.
יפעת שאשא ביטון: שהם יידעו שיש מבוגר שיכול לסייע.
יפעת שאשא ביטון: וזה עוד דבר שמחזק את זה שאנחנו צריכים לתת כלים בידיים של המבוגרים שפונים אליהם.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת המודעות צריכה להיות מערכתית.
<גלית דאדי: אני רוצה להשלים את הדברים שמקודם לא אמרתי.
<גלית דאדי: באמת העבודה המשמעותית היא לא רק עם הילדים, היא עם המבוגרים – גם ההורים וגם אנשי החינוך.
<גלית דאדי: כדי שהם יהיו רלבנטיים כשתלמידים יפנו אליהם, הם צריכים לדעת איך לייצר את התשתית הזאת - - -
יפעת שאשא ביטון: את הפנייה, נכון.
<גלית דאדי: לתקשורת, לשיח המשמעותי, כדי שילדים בכלל יראו בהם כתובת.
<גלית דאדי: בדרך כלל אנחנו יודעים על מחקרים שילדים פונים לחברים, לבני גילם ופחות סומכים על המבוגרים, למרות שהם אלה שבאמת יכולים לעזור.
יפעת שאשא ביטון: לסייע.
יפעת שאשא ביטון: רותי, אם אנחנו – וזה קצת דיון אחר – זאת אומרת אני באמת רוצה וגם הצד הזה יכול להשתתף בדיון – אבל אם אנחנו שומעים את הדברים ומתחברים לכל מה שנאמר כאן עד עכשיו, אז אין שאלה שזה אפילו מרחיב גם את הצורך וגם את הכלים שאנחנו צריכים לתת.
יפעת שאשא ביטון: אומרת כאן גלית – אנחנו רוצים שהם יפנו לעזרה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים שהמורה יהפוך להיות לרלבנטי, אבל המורה צריך ליצור את הרלבנטיות שלו בעיני התלמידים, שזו גם איזו שהיא מיומנות – אני חושבת – שאולי לנו היא נראית ברורה מאליה, אבל אני לא בטוחה שזה ככה בפועל.
יפעת שאשא ביטון: ומאד יכול להיות שזה חלק מהדברים שאנחנו צריכים להכניס דרך אנשי מקצוע ודרך אנשים שעושים את התהליך של הכשרת מורים, עוד רגע לפני שהם מגיעים פנימה.
יפעת שאשא ביטון: מישהו כאן רוצה להתייחס לפני שאני פונה לנערים והנערות שלנו?
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, איגוד האינטרנט.
<מיכל דולב-כהן: אני לא מאיגוד האינטרנט, אבל אני גם.
<מיכל דולב-כהן: אני אייצג בכבוד גם את אורנה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, מיכל, בבקשה.
<מיכל דולב-כהן: מיכל דולב כהן, אני ממכללת אורנים.
<מיכל דולב-כהן: אני מעביר קורסים בתחום של פסיכולוגיה של האינטרנט.
<מיכל דולב-כהן: אני חושבת שיש לנו בעיה מאד רצינית.
<מיכל דולב-כהן: אני חושבת שאנחנו מדברים המון על כל הנושא הזה של מיומנויות המאה ה-21 ותקשוב.
<מיכל דולב-כהן: מאד נוח לנו במקום הזה.
<מיכל דולב-כהן: ברור לנו שחשוב לנו להכניס את כל הנושא הזה של האקדמיה ולהתפתח ופדגוגיה ואת כל הקטע החברתי, שקשור לאינטרנט, אנחנו שמים בצד.
<מיכל דולב-כהן: כשאנחנו כבר חושבים על מה זה אומר קטע חברתי באינטרנט, עם ילדים, הדבר הראשון עולה לנו בראש זה כמובן פדופיליה.
<מיכל דולב-כהן: אם אנחנו נשתהה עוד רגע ונחשוב, אז תהיה בריונות ברשת.
<מיכל דולב-כהן: משם אנחנו נחשוב על התאבדויות.
<מיכל דולב-כהן: מה קורה בפועל?
<מיכל דולב-כהן: המצב קצת אחר.
<מיכל דולב-כהן: כמו באקלים כיתה, אנחנו לא יכולים לדבר על אקלים כיתה ועל למידה, כשיש לנו בעיה באקלים כיתה, כי ברור לנו שהם מדברים, ברור לנו שהמצב החברתי צריך להיות טוב, נעים לילדים.
<מיכל דולב-כהן: המצב היום בשטח הוא לא כזה.
<מיכל דולב-כהן: אם אנחנו מדברים על פנייה לעזרה, חלק מהעניין שהמבוגרים לא מקור לפנייה לעזרה, פשוט כי הם לא יודעים איך להתמודד עם זה גם.
<מיכל דולב-כהן: אני מלמדת גם יועצים, גם מורים מהסבות, יותר בוגרים וגם מורים שהם צעירים.
<מיכל דולב-כהן: אני יכולה להגיד לכם שאני עושה סימולציות עם סטודנטיות צעירות ואנחנו נתקעים נורא מהר.
<מיכל דולב-כהן: אז מה לא בסדר בלשלוח תמונת עירום?
<מיכל דולב-כהן: אבל אם לא תפסו אותי הכל טוב.
<מיכל דולב-כהן: אז הכל בסדר.
<רוני דיין: עבירה פלילית.
<מיכל דולב-כהן: אבל אם המורים שלנו - אתם מדברים על הדור הצעיר - אם המורים שלנו לא יודעים מה לא בסדר או מה עלול לקרות, אז איך הם יחנכו?
<מיכל דולב-כהן: איך הם ילמדו?
<מיכל דולב-כהן: אם אנחנו מדברים על הדור המבוגר, על יועצים – אצלנו היועצים קצת יותר בוגרים – יועצים צריכים לדעת מה קיים בשטח.
<מיכל דולב-כהן: אני מלמדת קורסים בייעוץ, אין להם מושג מה קורה.
<מיכל דולב-כהן: אם אין להם מושג מה קורה, הפעם הראשונה שיגיע תלמיד, תלמידה ויגידו וואלה, תמונת עירום שלי – אני שלחתי, מיוזמתי.
<מיכל דולב-כהן: שלחתי, עכשיו זה רץ ברחבי השכבה.
<מיכל דולב-כהן: אני לא יודע מה לעשות.
<מיכל דולב-כהן: אם זו הפעם הראשונה שיועץ נתקבל בסיפור הזה, התגובה הראשונה שלו זה – מה עבר לך בראש?
<מיכל דולב-כהן: למה עשית את זה?
<מיכל דולב-כהן: ואם למה עשית את זה?
<מיכל דולב-כהן: וואלה, אז פספסנו אותו ואת כל החברים שלו שלא יבואו לפנות לעזרה.
<מיכל דולב-כהן: אז נשארנו עם 2% של פנייה לעזרה למבוגר ואין מה לעשות, כי אנחנו באמת לא יודעים מה לעשות עם זה.
<מיכל דולב-כהן: כי אם אנחנו נלמד להכיר את התופעות, להבין על איזה צורך זה עונה, אז גם לא נהיה כל כך שיפוטיים.
<מיכל דולב-כהן: אז זה בסדר.
<מיכל דולב-כהן: אז אני מבין ששלחת תמונה, אני מבין שזה ענה על איזה צורך ובא נעבוד גם על הצורך, גם על מה קורה, כשהתמונה הזאת עכשיו נפיצה והיא ויראלית.
<מיכל דולב-כהן: גם יש לנו מה לעשות.
<מיכל דולב-כהן: גם להישאר במקום של החוסר אונים הזה – כי אני לא יודע על הקו החם של איגוד האינטרנט, אני לא יודע למי עוד אפשר לפנות, אני לא יודע שאפשר להוריד את זה מכל מיני רשתות חברתיות – זו גם בעיה.
<מיכל דולב-כהן: המורים שלנו לא יודעים.
<מיכל דולב-כהן: היועצים שלנו לא יודעים.
<מיכל דולב-כהן: זה נכון ושפ"י מוציאים הרבה תכנית, אבל הרבה מהיועצים, הרבה פעמים גם בבתי ספר יסודיים, אומרים – אצלנו אין בעיה.
<מיכל דולב-כהן: עד שזה לא מגיע.
<מיכל דולב-כהן: לילדים נמאס לשמוע על זה.
<מיכל דולב-כהן: נמאס לשמוע כי מלמדים אותם לא נכון, כי עושים את זה כשיעור מופרד.
<מיכל דולב-כהן: כי אם כמו שאמרנו פה - אנחנו נעשה את זה משולב – כישורי חיים זה לא רק כישורי חיים בעולם הפיזי, זה בפיזי והמקוון.
<מיכל דולב-כהן: זה חייב להיות ביחד.
<מיכל דולב-כהן: אם לא נטפטף את זה כל הזמן ונדבר על זה, אז אנחנו נדע שלא לוקחים סוכרייה על מקל מזרים, אבל במבה אפשר.
<מיכל דולב-כהן: כי זה במבה, זה לא סוכרייה על מקל והם לא מבינים את מה שעומד מאחורי זה.
<מיכל דולב-כהן: אני חושבת שיש לנו בעיה מאד רצינית שעד שלא כל המורים וכל היועצים יעברו את ההכשרה הזאת ויבינו את החשיבות ואת המשמעות - - -
יפעת שאשא ביטון: מורים יעברו את ההכשרה הזו ואני מודה שאנחנו עדיין לא יודעים מה זאת ההכשרה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: רק תוך כדי דיון פה מתגבשים לי דברים ואני כותבת ויש תובנות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שכנראה אחת המשימות הראשונות שתהיה לנו זה להגדיר מה זאת ההכשרה הזאת ואיך אנחנו עושים אותה משולב ואיך אנחנו באמת עושים אותה נכון ואיפה אנחנו צריכים לשלב אותה ואיך אנחנו מנחילים אותה אחר כך לשטח, ויכול להיות שזה יהיה התהליך הראשוני, כי גם כשנכנסו לכאן אז כאילו היה ברור לכולנו שאנחנו יודעים לאן אנחנו רוצים לכוון וככל שהדיון מתפתח אני מזהה שהשאלות הרבה יותר גדולות ורחבות מאשר הפתרונות שיש בידיים שלנו להציע.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה מיכל על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: באמת דברים חשובים.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע את צביקה ואחר כך דיתי.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, צביקה כספי, פורום ועדי ההורים.
<צביקה כספי: בוקר טוב לכולם, שמי צביקה כספי מפורום ועדי ההורים היישוביים.
<צביקה כספי: זה ארוך קצת, אבל נקלט בסוף.
<צביקה כספי: בוקר טוב, אני כן רוצה להתחיל דווקא בפן החיובי.
<צביקה כספי: אנחנו רואים המון המון התקדמות בעיקר בשנה האחרונה, מצד המשרד וההכשרה, יותר נכון, שמגיעה כן לתוך המורים, לתוך המערכת.
<צביקה כספי: אכן יש הרבה תכניות, תכניות שעולות ומגיעות גם למנהלים, גם למורים, גם להכל, אבל בעצם אני רוצה אולי להגיד את הצד האחר וגם טיפה לבקר, אבל מצד שני גם להציע איזה שהוא רעיון.
<צביקה כספי: זה נדמה לרגע שאנחנו בעצם מדברים בשני קולות.
<צביקה כספי: כאילו המערכת נוסעת ב-20,000 רגל ואנחנו נוסעים מלמטה.
<צביקה כספי: לא צריך להיבהל – לא מטכנולוגיה ולא ממה שקורה ברשת.
<צביקה כספי: יש אפשרויות הרבה יותר פשוטות פשוט לדבר בגובה העיניים.
<צביקה כספי: לעשות הכשרה למורים ואני אפתיע אתכם, אני עושה את זה בבתי הספר אצלי בבת ים.
<צביקה כספי: אני עושה את זה בערים אחרות.
<צביקה כספי: לוקח לי 7 דקות.
<צביקה כספי: 7 דקות המורה יודע כל מה שהוא צריך.
<צביקה כספי: אני מקבל עשרות טלפונים בשבוע של מורה שמתחבאת מתחת לזה – המקרן לא עובד לי.
<צביקה כספי: הכנתי מצגת מדהימה, עבדתי עליה יומיים – אבל איפה לוחצים שהמקרן הזה יעבוד לעזאזל.
<צביקה כספי: אני לא מדבר על לוחות חכמים ועוד ועוד.
<צביקה כספי: לדעתי מה שהמשרד התחיל – וזה דבר מבורך – הוא באמת לחשוב רגע.
<צביקה כספי: יש לנו שני סוגי מורים – אלה החדשים שבדרך, שאמורים להיכנס והם חייבים לקבל קורס חובה באקדמיה, בדיוק כמו שאני למדתי באוניברסיטה וכדי לקבל את התואר שלי נדרשתי לעשות לפי סמל קורס – אוריינות או מחשוב, לא משנה מה.
יפעת שאשא ביטון: צביקה, הסיפור זה לא האוריינות.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך באחריות – בנושא של אוריינות ופדגוגיה חדשני תוכל זה הם מקבלים.
יפעת שאשא ביטון: הם מקבלים ואני אומרת לך באחריות.
<צביקה כספי: מקבלים.
<צביקה כספי: תראי, יש הבדל בין לימודים אקדמאיים לבין לימודים פרקטיים, שמורה יידע לעמוד - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אני מדברת איתך בפרקטיקה.
יפעת שאשא ביטון: בהכשרת מורים יש את העבודה המעשית והכל.
יפעת שאשא ביטון: אני לא שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בורחים לשם כי נוח שם, כי כייף שם.
יפעת שאשא ביטון: באמת אני אומרת, גם כמי שבאה מהשטח.
<צביקה כספי: נכון.
יפעת שאשא ביטון: ואני רוצה לגעת דווקא בצד הפחות נוח של הסיפור הזה, וזה כל ההתמודדות עם האתגרים האחרים שברשת.
יפעת שאשא ביטון: איך עכשיו מורה מתמודד עם חרם שמתרחש בסביבה הוירטואלית.
יפעת שאשא ביטון: איך בעצם הוא מתמודד עם פנייה של תלמיד שאומר לו עשיתי מעשה כזה וכזה והוא מטפל בו בלי שהילד ירגיש נימה של שיפוטיות או שיש פה מישהו שהוא צריך עכשיו להסביר את עצמו בפניו, אלא מישהו שבאמת עוזר לו להתמודד.
יפעת שאשא ביטון: שם אני נמצאת.
יפעת שאשא ביטון: בשטח הכאילו אפור הזה.
<צביקה כספי: בגלל זה אני אומר - - -
יפעת שאשא ביטון: זה חסר שם.
<צביקה כספי: אני לא מחפש את ההכשרה האקדמית.
<צביקה כספי: אני דווקא הייתי רוצה לראות את אותם מורים, את מי שמכשירים אותו, שיידע לעמוד פיזית מול הכיתה שלו, מול המערכת, מול מקרים כאלה שהם חריגים, שהם מקרי שוליים, כמו שאת מתארת כאן.
יפעת שאשא ביטון: ממש לא מקרי שוליים.
יפעת שאשא ביטון: מה, מה שאני תיארתי פה?
<צביקה כספי: לא, לא, שוליים מבחינת הלימוד.
<צביקה כספי: תראי, מורים ומנהלים היום, ברוב רובם, לא רוצה להתעסק בנושאים האלה.
<צביקה כספי: לא רוצה להתמודד מול הורים זועמים.
<צביקה כספי: גם אם אין כלים – בואי נודה על האמת – המשרד לא נותן להם גב, הם חוטפים מכל הכיוונים ואם את לוקחת היום את המורה ושואלת את עצמך מה זה מורה היום?
<צביקה כספי: מורה בתקופה שאני הייתי בכיתה א', ידע להביא חומר וללמד אותנו ולאתגר אותנו בשיעורי טבע, בדברים אחרים.
<צביקה כספי: היום מורה הוא מסכן.
<צביקה כספי: הוא פשוט מסכן.
יפעת שאשא ביטון: לא, המורים לא מסכנים.
<צביקה כספי: הוא מסכן.
יפעת שאשא ביטון: בוא, המורים לא מסכנים.
<צביקה כספי: מורידים עליו עוד ועוד מחויבויות.
<צביקה כספי: יש נגדו יותר ויותר חוקים.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל זה לא השיח, צביקה.
יפעת שאשא ביטון: המחויבויות, הכל טוב - - -
<צביקה כספי: לכן אני אומר, לפני שקופצים – אני נציג הורים, אני בא ואומר – רבותי, יש פה משולש.
<צביקה כספי: יש את האחריות של המורים, יש את האחריות של המערכת עצמה, שלא תמיד לוקחת את האחריות הזאת ויש גם את הילדים האלה.
<צביקה כספי: הם ילדים חכמים, הם רוצים ללכת קדימה.
<צביקה כספי: אנחנו לא רוצים לבלום אותם.
<צביקה כספי: אנחנו צריכים להבין את הבלאנס הזה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אני עכשיו פה לא במקום של לקדם אותם או לבלום אותם, אני במקום של להגן עליהם רגע.
יפעת שאשא ביטון: זה השיח.
<צביקה כספי: זו מילה כבדה, "להגן עליהם".
יפעת שאשא ביטון: מה לעשות, אבל אנחנו צריכים לעמוד בה, גם אם כבד לנו.
<צביקה כספי: אנחנו לא שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים להיות שם.
<צביקה כספי: אנחנו ביום ראשון דיברנו – גם אני ורוני – ואמרתי להם משפט.
<צביקה כספי: אני למדתי דבר אחד, טכנולוגיה ואור אף אחד לא יכול להשיג.
<צביקה כספי: אז בואו רגע ננסה לדבר קודם כל בצמצום.
<צביקה כספי: בוא לא נגיע לבלימה.
<צביקה כספי: לאט לאט.
<צביקה כספי: אנחנו עוד לא בכיוון.
<צביקה כספי: כרגע יש איזה שהוא פער די גדול.
<צביקה כספי: אני התחלתי ואמרתי, יש את המורים שנמצאים כבר בתוך המערכת, חלקם גם מורים בגילאי 40-50, שלהביא ולהפיל עליהם טכנולוגיות - - -
יפעת שאשא ביטון: בזהירות בבקשה אם בני ה-40, בזהירות.
<צביקה כספי: אני אומר עוד הפעם, סליחה, זו לא מילה גסה.
<צביקה כספי: אני גם שם.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני רק אומרת, כי אתה מציג אותם ככאלה ותיקים כבר וזה.
יפעת שאשא ביטון: אני עוד צעירה לגמרי ויש לי כוח ומרץ.
<צביקה כספי: גם אני שם, אני לא במקום אחר, כן?
<צביקה כספי: אבל אני אומר – יש הבדל בין המורים שנכנסים היום בגילאי 20, שהזרימה שלהם – את קראת להם ילידים דיגיטליים, הזרימה שלהם הרבה יותר קלה מאשר מורה שנמצא במערכת 25 שנה וכבר צריך לעשות את השילוב ואת החיבור הזה.
<צביקה כספי: אני חושב שהתהליך הזה שהמשרד כרגע מוביל הוא נכון, אבל עדיין אנחנו כל הזמן מוצאים את עצמנו דווקא - - -
מסעוד גנאים: זה נכנס לכל בתי הספר?
<צביקה כספי: דווקא במקומות האלה שהכלים עדיין חסרים.
<צביקה כספי: אין את החקיקה, אין את הכלים האלה שמנהל יכול לעצור.
יפעת שאשא ביטון: עזוב חקיקה.
יפעת שאשא ביטון: תאמין לי, יושב פה צוות מקצועי, בידיים שלו, גם בלי חקיקה, לשבת ולבנות תכנית שבסוף אני גם אעשה דיון פתוח כי יש לי כל מיני מחשבות, שאפשר לשבת ולבנות תכנית או לבנות איזה שהוא מערך שדרכו אנחנו נבין מה אנחנו רוצים בכלל להנחיל למורים, איזה כלים אנחנו יכולים לתת להם, באיזו מסגרת אנחנו רוצים לתת להם.
יפעת שאשא ביטון: באמת, זה הרבה שאלות שצריך לשבת ולחשוב עליהן ובסופו של דבר, שכל מי שמגיע לעבוד עם ילדים, כל מי שנכנס לכיתה, יש לו את הכלים להתמודד, גם עם התקלות שהרשת מזמנת לנו.
יפעת שאשא ביטון: וזה הסיפור שככה ה - - -
<צביקה כספי: אני בעד שהם ילמדו טכנולוגיה לפני הפדגוגיה.
יפעת שאשא ביטון: הטכנולוגיה זה רק כלי.
יפעת שאשא ביטון: באמת, אנחנו יותר מדי משקיעים בו אנרגיות.
יפעת שאשא ביטון: הטכנולוגיה זה כלי, זה לא המהות, זה לא המטרה, זה כלי שאנחנו צריכים לדעת להשתמש בו נכון ולהבין גם איזה באגים הוא מזמן לנו בדרך.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה צביקה.
יפעת שאשא ביטון: דיתי, שם מלא ותפקיד לפרוטוקול.
<יהודית פרור: אני מנהלת בית ספר לאה גולדברג בנתניה וכמנהלת בית ספר אני חושבת שבמעגל הזה היטבת לתאר את הבעיה.
<יהודית פרור: אני בעצמי לא פגשתי עוד מבוגר שכל כך קולע בדיוק לבעיה והעניין הוא באמת לא בתכניות לימודים, שיש הרבה מאד ופלטפורמות לבניית תכניות לימודים ברשת.
<יהודית פרור: זה באמת לא שם.
<יהודית פרור: העניין זה הבלבול בין מציאות ווירטואליה.
<יהודית פרור: הילדים חיים בווטאספ, וכל עוד לא ניכנס לווטסאפ ולא יהיו שם כללים כמו במציאות ומבוגר אחראי כמו במציאות והורה כמו במציאות, ואת שאלת מי יגן.
<יהודית פרור: מי יגן?
<יהודית פרור: המבוגר האחראי.
<יהודית פרור: הוא זה שיגן והיחיד.
<יהודית פרור: ועל זה צריך להתקיים הדיאלוג.
<יהודית פרור: מהסטודנטים במכללות וגם אצלנו בבית הספר.
<יהודית פרור: אנחנו מקיימים את הדיאלוג הזה מי יהיה שם המבוגר האחראי, כי הוא חייב להיות שם.
<יהודית פרור: ואז אומרים הרבה מאד קבוצות ווטאספ נפתחות, אין על זה שליטה.
<יהודית פרור: זה לא מדויק.
<יהודית פרור: כי כמו שבכיתה יש שליטה על חבורות של ילדים, גם בווטסאפ, ברגע שאומרים - עכשיו כולם מוציאים פלאפונים, מתנתקים מכל זה ואנחנו המבוגרים האחראים ואנחנו נמצאים עם הכיתה שם, אז המון המון דברים מתגלים שם באבם.
<יהודית פרור: אני יכולה להגיד לכם שאפרופו חרם, אני בקבוצה, יש לנו תכנית שנקראת עתידים תקשורת, שילדים מוכשרים ומצוינים בתחומם באים ללמוד אחרי הלימודים, עם מורים מתוך בית ספר בענייני תקשורת והם מוציאים להורים את הפעילויות שנעשות בבית הספר באמצעות הווטסאפ.
<יהודית פרור: כי גילינו שלא הסמארט סקולס ולא האתר ולא שום דבר אחר נגיש יותר מהווטסאפ.
<יהודית פרור: אז החלטנו שאת בית הספר שלנו אנחנו משגררים דרך הווטאספ.
<יהודית פרור: מי ישגרר?
<יהודית פרור: הילדים.
<יהודית פרור: ותוך כדי שיעור אנחנו רואים איך נוצר החרם והם רצים אלי עם הפלאפונים ואני אומרת להם אז תנו לי את הפלאפון, אני אעזור לכם.
<יהודית פרור: לא, לא, זה לא.
<יהודית פרור: זה שלי וזה שלי וזה שלי.
<יהודית פרור: אז אמרתי אוקיי, אז מי מנהל הקבוצה ורצנו להתקשר אליו.
<יהודית פרור: זה רק תיאור של מצב.
<יהודית פרור: הילד אומר לי – אמא'לה, איפה את?
<יהודית פרור: הוא פתח את הקבוצה, אבל הוא ביסודי, הוא לא מבין איפה אני מסתתרת.
<יהודית פרור: איך אני כבר יודעת?
<יהודית פרור: הוא הרגע הרגע לחץ.
<יהודית פרור: אמרתי לו – אתה עכשיו מוחק ואני רואה הכל.
<יהודית פרור: אז הוא אומר לי – מחקתי.
<יהודית פרור: ראית שמחקתי?
<יהודית פרור: איפה את?
<יהודית פרור: הוא היה בטוח שאני נמצאת אצלו בבית, איפה שהוא פותח את הקבוצה.
<יהודית פרור: זאת אומרת החיים, לפחות ביסודי, מאד מאד מתבלבלים.
<יהודית פרור: הפתרון היחידי בעינינו, ואנחנו הגענו למסקנה ולכן אני אומרת בעינינו בבית הספר, זה פשוט למצוא את המבוגרים האחראים שמוכנים להיות שם.
<יהודית פרור: אז באמת הקבוצות - - -
יפעת שאשא ביטון: אמרת יפה – "שמוכנים להיות שם".
יפעת שאשא ביטון: כי הרבה פעמים לא נוח.
<יהודית פרור: אז רגע, בדיוק.
<יהודית פרור: אז אני אגיע.
יפעת שאשא ביטון: המורים מפחדים להיום שם.