GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דליה בסה: בצד הפלסטיני יש גם בעיה, כי הרבה פעמים הצד הפלסטיני, כי בעזה עובדים בצורה כזאת, שכאילו הצד הפלסטיני מגיש את הטופס לצד הישראלי.
<דליה בסה: ואם הצד הפלסטיני לא מעביר את הטופס בזמן, אז בעצם החולה מאבד אל הזמן של הטיפול.
<דליה בסה: אם הוא מוזמן לתאריך מסוים, הוא לא יוצא בתאריך הזה.
<דליה בסה: לפעמים הוא יוצא אחרי חמישה או עשרה ימים או צריך לקבוע לו תור חדש.
<דליה בסה: אז אני חושבת שמישהו צריך שם, גם בצד הפלסטיני - - -
יפעת שאשא ביטון: כי צריך להסדיר את כל הנושא של הקשר בין שני הצדדים, שיהיה מאד ברור, מאד מדויק והרבה יותר יעיל ממה שהוא קורה היום.
<דליה בסה: במקרים מסוימים, כשבית חולים הדסה או בית חולים אחר פונה אלי, מבקש התערבות, אני מתערבת ואני מצליחה להוציא את החולה.
<דליה בסה: זאת אומרת מישהו אולי צריך יותר לדחוף, או אני לא יודעת, להסדיר את זה, אבל גם בצד הפלסטיני יש בעיה.
<דליה בסה: אז אני עוקפת את הצד הפלסטיני במקרים מסוימים, כי מדובר בילד ואם יהיה מדובר בילד שצריך לקבל טיפול רפואי, אז אני עושה הכל כדי שהוא ייצא.
יוסף ג'בארין: יש מקרים שילדים שנמצאים כבר בטיפול ובאיזה שהוא שלב הם לא מצליחים להיכנס?
<דליה בסה: אני יודעת שכשזה מגיע לשולחן שלי זה לא קורה.
<דליה בסה: אני עושה כל, אם זה באמצע היום או באמצע הלילה ובאמצע השבת, שהילד יגיע.
<דליה בסה: אבל לא כל דבר אני יכולה לעשות, כי אני בן אדם אחד.
<דליה בסה: אני מנסה, כשמגיע אלי משהו שקשור בעזה, לעזור ובמקרים רבים אני מצליחה.
<דליה בסה: אבל זה לא התחום שלי.
<דליה בסה: אצלי, ביהודה ושומרון, אנחנו עובדים בקשר רציף עם כל בתי החולים ויושבת פה אסנת והיא יכולה- - -
יפעת שאשא ביטון: ושם המצב הוא יותר טוב מבחינת ההנגשה של השירותים וההוצאה של הילדים לקבלת טיפול?
<דליה בסה: לא יקרה שילד לא ייצא לבית חולים, ועל זה אסנת יכולה להעיד, שאנחנו לא מאפשרים.
<דליה בסה: אני לא מאפשרת דבר כזה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה דליה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את דבורה ואחר כך אנחנו נחזור לאסנת.
יפעת שאשא ביטון: דבורה לוי, בבקשה.
אחמד טיבי: את דליה, דליה המפורסמת?
<דליה בסה: כן.
יוסף ג'בארין: בעיקרון היא אומרת שכל מה שמגיע אליה נפתר.
יוסף ג'בארין: זה כשלעצמו הצהרה.
<דליה בסה: זה לא קל.
<דליה בסה: זה אפשרי, אבל זה לא קל.
יפעת שאשא ביטון: בואו נאפשר לדבורה לדבר בבקשה.
<דליה בסה: זה לא לישון בלילה ולעבוד 24/7, שתבין.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, דבורה.
<דבורה לוי: אני מאד מודה לכם על הוועדה הזאת שנמצאת פה.
<דבורה לוי: יש ביטוי באנגלית שאומר שזה לוקח עיירה כדי לגדל ילד - It takes a village to raise a child, ואני מרגישה שבמקרה של ילד חולה כרוני – הבן שלי חולה מיום היוולדו, היום הוא ברוך השם בן 13, זכינו לחגוג לו בר מצווה - זה לוקח לא רק עיירה, אלא את כולכם יחד ואני מודה ומעריכה וברוכים הבאים לעיירה שלנו.
<דבורה לוי: יחד עם זאת אני מרגישה שאני לא מדברת רק עבור הבן שלי, אלא עבור הרבה מאד, אלפי ילדים שהם חולים כרוניים.
<דבורה לוי: אם אפשר אולי טיפה לתת לכם חלון לתוך העולם של הילדים האלה, שבעצם כשאנחנו מקבלים אבחנה של ילד שאולי לא יחיה, אנחנו לומדים לחיות וכשלומדים עבור מה אנחנו מוכנים למות, אנחנו גם לומדים עבור מה אנחנו מוכנים לחיות.
<דבורה לוי: הרבה פעמים מדברים על זכויות של ילד.
<דבורה לוי: אני חושבת שזה דברים שהילדים שלנו בכלל לא מכירים.
<דבורה לוי: הפרפרים והפרחים היחידים שהם רואים הם בדרך כלל אלה שמצוירים על הקירות של בית החולים.
<דבורה לוי: במבה וביסלי זה לא החיים שלהם, כי הם מחוברים לזונדות ולצורת אכילה שונה לגמרי.
<דבורה לוי: להם זה לא עניין של לחיות, אלא לשרוד.
<דבורה לוי: אני זוכרת שכשהכרנו את העולם הכרוני, אז אמרו לנו שיהיו עליות וירידות בחיים, שאנחנו נתכון לעליות ולירידות.
<דבורה לוי: אני חושבת שעליות זה גוזמה.
<דבורה לוי: העלייה היחידה זה כשאין ירידה מאד משמעותית.
<דבורה לוי: עם כל הכבוד לרפואה, היא למדה מאד להאריך חיים, אבל לא לקצר סבל.
<דבורה לוי: יחד עם כל זה, יש את הצד הרגשי של הילד, שגם לא פחות חשוב מהצד הפיזי וכאן נכנס בית הספר של שערי צדק, שתומך ומרפד את הדרך ללא כל גבול.
<דבורה לוי: כל התוויות, כל השינויים, כל ההבדלים עוצרים בפתח בית החולים.
<דבורה לוי: אנחנו לא כאלה או אחרים, אנחנו הורים לילדים חולים ולילדים מגיע הכל ונותנים את הכל, עם כל הנשמה.
<דבורה לוי: מושכים את הילדים האלה חזרה לחיים.
<דבורה לוי: נותנים משמעות לסבל שלהם.
<דבורה לוי: נותנים להם אומץ.
<דבורה לוי: אנחנו לא יכולים לתקן את החיים שלהן, אבל אפשר לתמוך, ואז זה אנחנו לומדים מבית הספר.
<דבורה לוי: אי אפשר לרפא, אבל יחד עם זאת אנחנו לא מפסיקים לרפא ולהכיל את הילדים ואני מאד מודה ומעריכה.
<דבורה לוי: תודה רבה לכם על ההקשבה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, דבורה.
יפעת שאשא ביטון: תוך כדי הדברים שלך את נגעת לא נגעת בסוגיות בעיני שהן מאד משמעותיות וזה העניין של המעטפת המשפחתית.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הילד – בסוף נכון שהכל ממוקד בילד ובניסיון לרפא אותו ולאפשר לו התמודדות יותר טובה עם הסיטואציה שהוא נמצא בה – אבל אנחנו יודעים שהילד הוא חלק מתא.
יפעת שאשא ביטון: הוא חלק מתא של משפחה, שגם היא צריכה את התמיכה וגם היא צריכה כוחות בשביל לתמוך בילד.
יפעת שאשא ביטון: אתם מרגישים שבתוך הטיפול או המסגרת שניתנת בבית החולים יש התייחסות גם אליכם, כמשפחה?
<דבורה לוי: ללא כל ספק.
<דבורה לוי: קודם כל אני חושבת שאת גם יכולה - - -
<עותמאן אבתיסאם: כן, בטוח שכן.
<דבורה לוי: בטוח שכן.
<דבורה לוי: בטוח.
<דבורה לוי: זאת אומרת כשנולד ילד חולה נולדת משפחה חולה.
<דבורה לוי: והתמיכה היא אין סופית בנו, כמו בילד.
<דבורה לוי: יש תיאור מאד מאד יפה ששולחים לגן חיות ורואים כלוב עם פיל ענק, שהוא הילד החולה.
<דבורה לוי: אף אחד לא שם לב לעכברים הקטנים שמסתובבים גם בכלוב הזה, ושאר הילדים הם העכברים, שמי שם לב אליהם, אבל שמים לב אליהם ונותנים להם להיכנס וללוות את הילד ולהיות יחד איתו בחוויה ולגשר ביניהם, כי העולם שלהם שונה מהעולם של האח או האחות החולה.
<דבורה לוי: ונותנים, מאפשרים את זה בהחלט ומגשרים ביניהם ותומכים יחד.
<עותמאן אבתיסאם: אני רוצה לומר שהעזרה שאנחנו מקבלים - - -
אחמד טיבי: יש ישיבת נשיאות שהתחילה.
יפעת שאשא ביטון: שנייה חבר הכנסת טיבי, אני אתן לך.
<עותמאן אבתיסאם: אנחנו מקבלים את ההסבר לפני הילד.
<עותמאן אבתיסאם: הם פונים אלינו קודם ואז לילד.
<עותמאן אבתיסאם: אז הם גם מעצימים אותנו, את ההורים, ואז אנחנו איתם.
יפעת שאשא ביטון: כדי שאתם תוכלו לתמוך בילדים.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר אסנת, את רצית להתייחס קודם לדברים ואחר כך חבר הכנסת אחמד טיבי.
אחמד טיבי: סליחה, אני יכול לדבר לפניה, כי יש לי ישיבת נשיאות, כמי שיזם את מסמך מרכז המחקר והמידע.
יפעת שאשא ביטון: לא, רגע, שנייה, היא רוצה להתייחס למשהו שנאמר.
אחמד טיבי: לא, אני מבקש ממך, יש לי ישיבת נשיאות, היא תסתיים.
יפעת שאשא ביטון: אתה תקבל, חבר הכנסת טיבי.
יפעת שאשא ביטון: הכל היה פה בסדר, שנייה.
אחמד טיבי: אבל אני מבקש ממך, יש לי ישיבת נשיאות.
יפעת שאשא ביטון: טוב, קדימה.
אחמד טיבי: תביני, אני קולגה שלך.
אחמד טיבי: הנושא הזה מאד חשוב לי, לכן ביקשתי והזמנתי את העבודה הזאת ממרכז המחקר והמידע של הכנסת, שעשיתם עבודה מצוינת.
אחמד טיבי: אני רוצה להודות לכם.
אחמד טיבי: חשוב שאנחנו מקיימים את הדיון הזה לגבי הילדים, במיוחד אני רוצה להתרכז בתחום החינוך.
אחמד טיבי: מה שחשוב גם הוא סירוב משרד הביטחון, אוסאמה, דיברנו על זה, לתת לנו את מספר של חולים וילדים מסורבי כניסה.
יפעת שאשא ביטון: זה עלה בתחילת הדיון.
אחמד טיבי: אבל בכל זאת זה חשוב שנדגיש את זה.
אחמד טיבי: לגבי דרך ההתחשבנות של ממשלת ישראל עם הרשות הפלסטינית, הם עושים קיזוז ואז אני שואל אם אפשר להשקיע את הכסף הזה במורים, בחינוך, בעזרה לחולים האלה, תוך כדי כך שהם מאושפזים לאורך ה- - -
יפעת שאשא ביטון: זה לא קיזוז.
יפעת שאשא ביטון: זה כסף שהרשות משלמת לישראל, איזה קיזוז יש פה של כספים?
אוסאמה סעדי: מקזזים את זה מהכספים של הרשות לישראל.
אחמד טיבי: זה הקיזוז.
אחמד טיבי: מה שהסביר לך אוסאמה זה הקיזוז.
אחמד טיבי: אגב, אתם יודעים, זאת לא הבעיה, אבל נדמה לי שהיחס, התשלום הוא תשלום של כמעט תיירות.
<אריאלה דר: לא, לא, לא.
אחמד טיבי: כמעט.
אחמד טיבי: כמעט תיירות.
<אריאלה דר: תעריף אזרח ישראלי.
<אריאלה דר: ממש לא ואסנת יכולה להגיד לך.
אחמד טיבי: לא, זה יותר ממה שעולה לאזרח ישראלי.
<אוריאנה אלמסי: 5% יותר.
אחמד טיבי: בסדר, אז 5%.
<אוריאנה אלמסי: רגע, אני אציין.
<אוריאנה אלמסי: תעריף זה גבוה ב-5% מהתעריף שקופות החולים משלמות - - -
<אריאלה דר: רגע, סליחה, קופות החולים - - -
<דליה בסה: קופות חולים, אבל לאזרח ישראלי.
<אריאלה דר: שיש להן הסכם עם בתי החולים.
<אסנת קורח לב-ציון: שנייה, נכון, אזרח ישראלי שאין לו קופת חולים היה בחו"ל, חוזר, לא שמר על הקשרים, לא משנה מה, משלם את אותו תעריף.
<אסנת קורח לב-ציון: להיפך, זה לא תיירות רפואית.
<אסנת קורח לב-ציון: ממש לא.
אחמד טיבי: זה מקרה חריג של אזרח ישראלי שהיה בחו"ל.
<אוריאנה אלמסי: זה הבדל - - -
יפעת שאשא ביטון: הדברים מאד ברורים, אוראינה, לא צריך להתווכח.
<אוריאנה אלמסי: אבל - - -
אחמד טיבי: אנחנו מדברים על אזרח ישראלי מן השורה.
יפעת שאשא ביטון: היא מסבירה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא כי הם מגיעים מהרשות, אלא בגלל שאין להם קשר עם קופות החולים בישראל.
יפעת שאשא ביטון: אז זה לא יותר גבוה.
<דליה בסה: אני רוצה להוסיף שהרשות הפלסטינית עושה עכשיו גם כן כמו קופת החולים, עושה הסדרים עם בתי חולים והם מקבלים בין 10% ל-30% הנחה.
<דליה בסה: זה נכון אסנת?
<אסנת קורח לב-ציון: נכון לגמרי.
<אסנת קורח לב-ציון: יותר מזה, חבר הכנסת ד"ר טיבי, אני רוצה לספר לך עוד יותר מזה.
<אסנת קורח לב-ציון: אני היום אישרתי איזו בדיקה מאד יקרה בבית החולים, שאם היה ילד ישראלי - - -
אחמד טיבי: מי את, סליחה?
<אסנת קורח לב-ציון: אני ד"ר אסנת לב ציון, מנהלת הר הצופים.
אחמד טיבי: אה, שלום.
<אסנת קורח לב-ציון: הגעתי כבר שנים אחרי שאתה עזבת.
<אסנת קורח לב-ציון: היום בדרך הנה ביקשו ממני בדיקה לאיזה חסר חיסוני, שבהתחלה אמרתי אין סיבה, שיעשה את זה בקופת חולים.
<אסנת קורח לב-ציון: ואז התקשר אלי מנהל המחלקה ואני רופאת ילדים, והסביר לי ואמר לי הוא ילד מעזה.
<אסנת קורח לב-ציון: אמרתי לו אז אני מאשרת.
<אסנת קורח לב-ציון: מי סופג את זה?
<אסנת קורח לב-ציון: בית החולים, אבל ברור לי שזה לא שילד שיכול לחזור לרופא הילדים שלו בעזה וימשיך את המעקב.
<אסנת קורח לב-ציון: אז זו דוגמא קלאסית להוצאות שלהיפך.
<אסנת קורח לב-ציון: ואני לא משופה על זה, כי התעריף הוא תעריף, וכמו שאתה יודע הכל כלול – מה שעשינו, עשינו.
<אסנת קורח לב-ציון: אז להיפך, דווקא בגלל הבעייתיות אנחנו מאד מאד הולכים לקראת.
<אריאלה דר: גם לגבי תרופות אותו דבר.
<אסנת קורח לב-ציון: גם לגבי תרופות.
אחמד טיבי: יש לי מילים טובות לומר על הטיפול שלכם בתור צוות מקצועי.
<אסנת קורח לב-ציון: אפשר יותר משתי מילים, אם אתה מדבר על דברים טובים.
יפעת שאשא ביטון: ואם כבר לקחת לי את רשות הדיבור, אז כן.
אחמד טיבי: הוויכוח שלי הוא על האדמיניסטרציה, לא על אנשי הרפואה ולא על הטיפול הרפואי.
אחמד טיבי: והשאלה – ובזה אני מסיים – כמה מורים פר ילד יש.
אחמד טיבי: האם מישהו יכול לתת לנו תשובה?
אחמד טיבי: בבקשה.
<שרה שושני: אני מוכנה לנסות.
<שרה שושני: אצלנו בבית החולים שערי צדק – שמי שרה שושני ואני מנהלת בית ספר בבית החולים שערי צדק.
<שרה שושני: אנחנו עובדים ויש לנו 250 ילדים בסך הכל ביום בבית החולים בשש מחלקות ילדים.
<שרה שושני: בצוות שלנו יש 17 מורות ומטפלות רגשיות.
<שרה שושני: אנחנו מתמקדים בעבודה עם הילדים הכרוניים אותם אנחנו רואים לפי הצרכים הרפואיים שלהם, אבל הכיתות ומרחבי הלימוד פתוחים לכל הילדים שמגיעים לבית החולים ולכן אנחנו לא עובדים עם כל הילדים שמגיעים לאשפוז.
<שרה שושני: אבל 17 אנשי צוות חינוכי טיפולי עובדים עם כל הילדים שבעצם מגיעים לבית החולים.
<אבי גנון: כולל בנות השירות הלאומי?
<שרה שושני: לא, לא.
<אבי גנון: לא כולל.
<שרה שושני: מורות ומטפלות רגשיות.
<שרה שושני: צוות של משרד החינוך.
<שרה שושני: יש לנו עוד שש בנות בנות שירות.
<שרה שושני: אנחנו בסך הכל 30 אנשי צוות חינוכי טיפולי ומתנדבים שעובדים עם ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אבל חבר הכנסת טיבי, אתה לא יוצא מפה בלי חיוך.
יפעת שאשא ביטון: כל מי שיושב פה סביב השולחן נמצא כדי לתת את כל מה שאפשר לילדים שמגיעים למערכת הבריאות שלנו, בין אם זה מהחינוך ובין אם זה מהבריאות.
אוסאמה סעדי: לכן הזמנו את המחקר החשוב הזה.
אחמד טיבי: זו הסיבה שהזמנתי את המחקר והם עשו עבודה טובה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה לצאת עם חיוך לנשיאות.
אוסאמה סעדי: אני נשאר.
אחמד טיבי: סוף סוף הכרתי את דליה.
אחמד טיבי: אני שומע כל הזמן את השם שלה.
<אסנת קורח לב-ציון: בדיוק.
<אסנת קורח לב-ציון: אז תחכה שתי דקות למילים שאני הולכת להגיד על דליה.
אחמד טיבי: אני משאיר אותך פרונטאלית.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה אסנת.
יפעת שאשא ביטון: אני מתנצלת שזה לא היה קודם.
<דליה בסה: הכבוד הוא כולו שלי.
אחמד טיבי: שלמה קונסטנטיני דיבר איתך לפני יומיים שלושה.
אחמד טיבי: הנה, את רואה איך נפגשנו לפני שלושה ימים, במשהו ששיתפנו פעולה.
אחמד טיבי: אגב הניתוח מאד הצליח.
<דליה בסה: כן, שמעתי.
אחמד טיבי: כי פרופסור שלמה קונסטנטיני - - -
יפעת שאשא ביטון: אתה תפסיד את הנשיאות, חבר הכנסת טיבי.
אחמד טיבי: אני חייב לומר מילה טובה על פרופסור שלמה קונסטנטיני, למי שלא יודע.
אחמד טיבי: פרופסור שלמה קונסטנטיני הוא בן הכיתה שלי, הוא אחד הרופאים המעולים בעולם בתחום שלו ולפני כמה ימים הוא עשה ניתוח לילד מירדן והניתוח הצליח והצוות היה נפלא.
יפעת שאשא ביטון: תפגשנו אחר כך במזנון, תחליפו חוויות.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ד"ר אסנת.
אחמד טיבי: ביקשתי מילה טובה.
יפעת שאשא ביטון: כן, בבקשה ד"ר אסנת.
<אסנת קורח לב-ציון: אז לפני שנחזור לנושא של ההיתרים, אני רק רוצה להגיד כמה מילים בנושא שציינת.
<אסנת קורח לב-ציון: דיברת מאד מאד יפה.
<אסנת קורח לב-ציון: אצלנו בהר הצופים, כל ההתייחסות לנושא של מחלות כרוניות זה נושא שלקחנו על עצמנו כבר לפני הרבה מאד שנים, כי בדיוק כמו שאמרת, שנולד ילד עם צרכים מיוחדים, בדיוק באותה שנייה נולדת משפחה.
<אסנת קורח לב-ציון: תכננת לנסוע לאיטליה, תק הגעת להולנד.
<דבורה לוי: רציתי לספר את זה.
<דבורה לוי: דרך אגב הבן שלנו נולד שם והצילו לו את החיים.
<אסנת קורח לב-ציון: אז זהו, ובאמת לפני כבר למעלה מעשור פרופסור איתן כרם פתח את המרכז למחלות כרוניות בילדים והרעיון הוא בדיוק לתת בית רפואי, שאם יש ילד עם תסמונת דאון, אז במקום שהאימא תצטרך, ההורים, לא רק האימא, צריכה לעבור מרופא לרופא לרופא, הכל מרוכז תחת גג אחד וכל זה ולאחרונה, לפני חודש, פתחנו את המרכז לפליאציה בילדים.
<אסנת קורח לב-ציון: זה לא הוספיס בהכרח לאונקולוגית ילדים, אלא הרעיון הוא באמת כמו שאת ציינת.
<אסנת קורח לב-ציון: זאת אומרת אנחנו יודעים שלכולנו יש משך חיים מוגבל, אבל אצל ילדים חולים לצערנו לפעמים זה הרבה פחות ובאמת הרעיון הוא להתמודד.
<אסנת קורח לב-ציון: להתמודד תוך כדי ולדעת איך לעשות ואיך לעשות כמו שהילד והמשפחה רוצים.
<אסנת קורח לב-ציון: נקודה נוספת שאת ציינת, יפעת, בנושא של האחים.
<אסנת קורח לב-ציון: לגדול ליד ילד עם מחלה כרונית זה משהו מאד מורכב.
<אסנת קורח לב-ציון: מצד אחד הוא גוזל את רוב תשומת הלב, מצד שני אתה כועס עליו, אבל אתה לא יכול לכעוס עליו, כי זה לא נעים לך לכעוס עליו, כי זה לא בסדר לכעוס עליו.
<אסנת קורח לב-ציון: מצד שני – וזה גם הגיוני לכעוס אליו, כי באמת הוא משבש את הכל.
<אסנת קורח לב-ציון: אז באמת גם בזה יש המון המון התייחסות גם בבתי הספר וגם בצוות המטפל.
<אסנת קורח לב-ציון: אבל זה בהחלט נושא שאני חושבת שאנחנו עדיין צריכים לתת לו הרבה מענה ומשאבים בנושא של מחלות כרוניות.
<אסנת קורח לב-ציון: לגבי הנושא של ההיתרים, דליה – וכן אומרים שבחו של אדם בפניו – בעיני אחד מל"ו הצדיקים.
<אסנת קורח לב-ציון: אנחנו עובדות כבר המון המון שנים ביחד והיא באמת זמינה 24 שעות ביממה ועושה הכל בשביל להעביר מטופלים, לדאוג להתחייבות.
<אסנת קורח לב-ציון: אני לפני המון שנים – את כבר בטח לא זוכרת – עשינו סיור בבתי החולים, אני חושבת שהגענו למזרח העיר ואחרי זה גם לרשות לדעתי, והכבוד שבו מתייחסים והכבוד שבו מקבלים את דליה בכל מקום, זה בדיוק בגלל זה.
<אסנת קורח לב-ציון: אני אספר לכם סיפור שהיה לפני המון שנים.
יפעת שאשא ביטון: צריך לשכפל אותך גם לעזה, אולי נפתור גם שם את העניינים.
<ראיד בלעום: אני מצטרף לכל מילה שנאמרת פה.
<דליה בסה: תגדילי את הצוות שלי, אני אעשה גם את זה.
<אסנת קורח לב-ציון: גם עם צוות, אני תמיד מתקשרת לדליה.
<אסנת קורח לב-ציון: אבל אני מוכרחה לספר לכם סיפור קצר.
<אסנת קורח לב-ציון: לפני המון שנים, בשנת 2004 בערך, אני הייתי מנהלת כוננית בהדסה אז והיה ילד שהיה צריך לעבור השתלת כבד.
<אסנת קורח לב-ציון: השתלת כבד זה משהו מאד מאד בעייתי.
<אסנת קורח לב-ציון: האבא היה צריך לתרום, דובר על זה שהאבא יתרום.
<אסנת קורח לב-ציון: זה היה יום שישי.
<אסנת קורח לב-ציון: איך שהוא דליה סידרה את זה.
<אסנת קורח לב-ציון: הדסה אמרה אנחנו לוקחים על עצמנו חצי מההשתלה וזה הניתוח הכי יקר שיש, ואז הסתבר שיש לו בעיה אנטומית ובאותו רגע שדיברנו אז דליה אומרת לי את יודעת, אם צריך אז אנחנו יכולים להטיס אותו לאיטליה, כי יש לי חברים שם שיעזרו לנו.
<אסנת קורח לב-ציון: ובאמת מסיבה כלשהי האבא לא התאים ברגע האחרון וזו הייתה דרמה נוראית והאבא אומר אני כבר בן 40, קחו את כל הכבד, משהו.
<אסנת קורח לב-ציון: טלפון לדליה, שבת בבוקר, אמרתי לה דליה, את זוכרת את הילד של אתמול, אי אפשר לעשות את זה בארץ, תיפני לאיטלקים, החברים שלך.
<אסנת קורח לב-ציון: תוך שעתיים דליה השיגה אישור מאיטליה, כבר כל הביטחון וכל אנשי הביטחון וכל משרד הפנים – לילד לא היה דרכון – הוציאו לו כרטיס מעבר.
<אסנת קורח לב-ציון: באותו יום הם טסו לאיטליה ויש לנו תמונה מדהימה של יוסוף מאושר אחרי ההשתלה.
<אסנת קורח לב-ציון: אז זה בדיוק שיתופי הפעולה שנעשים כאן על בסיס יום יומי ובאמת כבוד גדול.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה אבי, ואחר כך חבר הכנסת.
<אבי גנון: מאה אחוז.
<אבי גנון: מחינוך ללא גבולות זה כבר בריאות ללא גבולות.
<אבי גנון: אני רק אציין שקדימה מדע מפעילה את התכניות בבתי החולים באמצעות חברת בת שנקראת סאסא סטון קו אור, ולצורך העניין זו חברה שהוקמה על ידי קדימה מדע.
<אבי גנון: הפילנתרופ שלמעשה תורם הוא השוויצרי, סוניה גומז דה מסקיטה היא גם נציגת התורם כאן בארץ.
<אבי גנון: רק בהקשר של ההמשך למעשה, אנחנו כרגע לקראת סיכום עם משרד החינוך על חמש שנים קדימה, של המשך מימון התכנית, גם מהצד של התורם - - -
יפעת שאשא ביטון: שיאפשר בעצם רצף והמשכיות.
<אבי גנון: בדיוק, וגם מצד משרד החינוך.
<אבי גנון: מנכ"לית המשרד אישרה את זה לפני כשבועיים, כך שיש עוד אופק של חמש שנים להמשך קיום התכנית.
<אבי גנון: עוד נקודה קצרה, לגבי הכוחות המסייעים.
<אבי גנון: במסגרת התכנית יש לנו 34 בנות שירות לאומי שעובדות בתוך בתי החולים ככוח מסייע לצוות החינוכי.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אוסאמה סעדי, בבקשה.
אוסאמה סעדי: תודה גברתי יושבת הראש, אורחים נכבדים.
אוסאמה סעדי: אני חושב שהנושא הזה – ולמען הגילוי הנאות, אני כבר עסקתי בזה כשהייתי יועץ משפטי של משרד האוצר הפלסטיני.
אוסאמה סעדי: דליה, הנושא הזה הוא אחד מהנושאים הכואבים ביותר, בעניין התקציב של משרד האוצר הפלסטיני, ודי אם אנחנו נסתכל על המספרים, שיותר ממיליארד שקלים הרשות הפלסטינית שילמה לבתי חולים בישראל בגין הטיפול הרפואי המסור, אני חייב לומר, והראוי והמקצועי והמעולה שמעניקים כל בתי החולים.
אוסאמה סעדי: אני מכיר כל בית חולים כזה ואנחנו היינו בקשר עם דליה ועם הצוות שלה ועשינו חלק מההסכמים עם בתי החולים בישראל, כך שאני מכיר את הנושא מלפני ולפנים.
אוסאמה סעדי: זה נושא במיוחד כשאנחנו מדברים על ילדים, אני הייתי בחלק מהמחלקות בבתי החולים ואפילו אנחנו ארגנו לחולים האלה ולהורים שלהם שבאו במיוחד מעזה והגדה המערבית, גם ברמדאן דאגנו לארוחות שבירת הצום ואני השתתפתי עם הילדים האלה ועם המשפחות שלהם בבתי החולים וזה מרגש מאד.
אוסאמה סעדי: יש עמותות במגזר הערבי, בחברה הערבית בתוך ישראל שמשקיעות המון מאמצים ומגייסות המון תרומות בשביל להעלות חיוך על פני הילדים האלה והמשפחות שלהם.
אוסאמה סעדי: אני חייב להזכיר פה את עמותת אמנינה ואת עמותת סלמיתכום, שהן באמת מקדישות ומעבירות לפעמים חולים, גם ילדים באמבולנסים ומגייסים המון כספים.
אוסאמה סעדי: אז מגיע להם שאפו גדול.
אוסאמה סעדי: גברתי יושבת הראש, יש כל הזמן ויכוח אם כן להעביר לתוך ישראל, לא להעביר לתוך ישראל, לתת התחייבות, דליה, לא לתת התחייבות.
אוסאמה סעדי: יש מאבקים כאלה.
אוסאמה סעדי: אין ויכוח על רמת הרפואה המקצועית בכל בתי החולים ויושבים כאן בתי חולים ועוד בתי חולים שאינם מאזור המרכז ומאזור הדרום.
אוסאמה סעדי: הוויכוח הוא שאנחנו רוצים רפואה מתקדמת גם ברשות הפלסטינית.
אוסאמה סעדי: והיום אני יכול להגיד לכם, יש גם בתי חולים בתוך השטחים שהם בתי חולים מעולים.
אוסאמה סעדי: למשל בית חולים אל נג'אח, שכבר עושים ניתוחי לב וניתוחים מסובכים.
אוסאמה סעדי: היום רוצים לבנות בית חולים למחלות סרטן ולטיפול במחלות סרטן ברמאללה ומגייסים המון כסף בשביל זה.
אוסאמה סעדי: הוויכוח הוא שאנחנו רוצים להשקיע את הכספים האלה באמת על מנת להעלות את הרמה ולבנות את ה - - -
יפעת שאשא ביטון: זה עניין של הרשות הפלסטינית.
אוסאמה סעדי: כן, כן, לכן אני אומר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פה מדברים מה אנחנו נותנים בתוך המדינה שלנו.
אוסאמה סעדי: לא, לכן אני אומר.
אוסאמה סעדי: אני הקדמתי ואמרתי, יפעת, כל הכבוד באמת על הטיפול הרפואי המסור, שמגיעה גם מילה טובה לדליה, שהיא מטפלת בעניינים האלה של ההיתרים בבית אל ואני חושב שיש שיתוף פעולה עם המשרד לתיאום אזרחי ברשות הפלסטינית עם השר חוסיין שייח ועם הצוות שלו.
אוסאמה סעדי: אני מכיר את העבודה הזאת, אמרתי לך, מקרוב.
אוסאמה סעדי: בעניין החינוך, אני חושב שיש פה ואפשר לעשות יותר, כי אני יודע שלא נותנים מספיק חינוך.
יפעת שאשא ביטון: חינוך איפה?
יפעת שאשא ביטון: מה זה לא נותנים?
אוסאמה סעדי: לילדים האלה, במסגרות האלה.
יפעת שאשא ביטון: לילדים בבתי החולים?
אוסאמה סעדי: יש מחסור - - -
יפעת שאשא ביטון: לא רק שנותנים, אתה יודע שמדינת ישראל מסתבר, ואני מודה שלא ידעתי לפני כן, כי לי זה היה כל כך טבעי ומובן מאליו, שחשבתי שזה נמצא בכל מקום.
יפעת שאשא ביטון: מדינת ישראל היא היחידה שנותנת שירותי חינוך בתי החולים ובפורמט הזה והמודל הזה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש למדינות מה ללמוד מאיתנו בעניין הזה.
אוסאמה סעדי: כן, כן, אז אני אומר, לילדים האלה - - -
יפעת שאשא ביטון: ולכל ילד, לא משנה מהיכן הוא מגיע.
אוסאמה סעדי: לילדים האלה שמגיעים במיוחד מעזה ובדרך כלל עם מחלות קשות והם מאושפזים לחודשים-חודשים, אני חושב ואני לא רוצה, ואפשר אחרי זה באמת לשבת - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, לא אחרי זה.
יפעת שאשא ביטון: זה כאן וזה היה על השולחן ואנחנו שמענו על המענים שניתנים בשפה, ברצף.
אוסאמה סעדי: אני חושב שאין מספיק מורים ולא נותנים להם מספיק.
אוסאמה סעדי: יכול להיות שאין מספיק תקנים או מספיק מורות.
אוסאמה סעדי: אם צריכים, אני יכול לתת לך דוגמה של בתי חולים שיש עשרות לילדים שם ובקושי יש מורה אחת שם, שהיא - - -
יפעת שאשא ביטון: אם יש בית חולים שיש עשרות ילדים ויש מורה אחת, תפנה אלי אישית.
אוסאמה סעדי: אני אפנה אלייך את הנתונים ואת זה ונמשיך לטפל, אבל בכל מקרה - - -
יפעת שאשא ביטון: איפה שאתה מזהה לקונה, תפנה אלי, אני אישית אטפל.
אוסאמה סעדי: לכן הזמנו את המחקר הזה, כי אנחנו רוצים באמת, חשוב לנו לקדם את הנושא הזה, זה נושא שהוא קרוב מאד לליבנו, חשוב לנו.
אוסאמה סעדי: במיוחד כשאנחנו מדברים על ילדים במחלות הכי קשות שיש.
יפעת שאשא ביטון: נושא מאד חשוב, נכון.
אוסאמה סעדי: תודה רבה לכולכם.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, רק מה שמך?
<גרציה צילה צציק: שמי צילה.
<גרציה צילה צציק: אני באתי בעניין אחר, אבל אני חייבת להגיב פה לעניין של החינוך.
<גרציה צילה צציק: אני באה מסורוקה ובסורוקה שאפו למה שעושים במערכת החינוך.
<גרציה צילה צציק: יש שם בית ספר לילדים מאושפזים, עושים שם בגרויות.
<גרציה צילה צציק: הילדים מקבלים את כל התכנית, לא חשוב מי.
<גרציה צילה צציק: אנחנו גם - - -
אוסאמה סעדי: הילדים מעזה לא עושים בגרויות.
<גרציה צילה צציק: אני מדברת על חינוך בכלל.
אוסאמה סעדי: לא, אני אמרתי - - -
יפעת שאשא ביטון: הם מקבלים כלים.
יפעת שאשא ביטון: הם לא תלמידים של מדינת ישראל, בוא.
<גרציה צילה צציק: הבגרויות הן הבונוס.
אוסאמה סעדי: אני דיברתי על הילדים, כן, כן, בהחלט.
<גרציה צילה צציק: את כל מה שנדרש הם מקבלים בתוך מערכת החינוך שהיא מובנית בתוך בית החולים.
<גרציה צילה צציק: זה אחד הפרויקטים היפים שקיימים.
<גרציה צילה צציק: אני יכולה להעיד על סורוקה, אבל באתי בעניין אחר.
אוסאמה סעדי: תודה לך.
יפעת שאשא ביטון: כן, את רשומה לי ברשות דיבור, אז בואי תמשיכי.
יפעת שאשא ביטון: תספרי לנו קצת.
יפעת שאשא ביטון: את בעצם נמצאת כחלק מפרויקטים שנותנים את השירות בחוץ ולא כאן.
<גרציה צילה צציק: גם.
<גרציה צילה צציק: קודם כל יש המון עשייה בארץ, כי כשחזרנו מאפריקה, ותיכף אני אספר על המסגרת שבה טיפלנו שם בילדים, הזמינו אותנו לערוץ 2 וראיינו אותנו לעיתונים.
יפעת שאשא ביטון: לא סביב השולחן, חברים.
יפעת שאשא ביטון: דליה, חבר הכנסת אוסאמה סעדי, אחר כך במזנון, על קפה, בכייף.
<גרציה צילה צציק: ושאלו אותי – עניי עירך קודמים?
<גרציה צילה צציק: ואמרתי כן, אבל העשייה גם בארץ.
<גרציה צילה צציק: ובעצם הגענו וזאת חוויה מאד מיוחדת.
<גרציה צילה צציק: נסענו, זה היה מטעם הארגון האנדוקרינולוגי-פדיאטרי - - - - וסוכרת.
<גרציה צילה צציק: זו הייתה תכנית הכשרה למתמחים צעירים, רופאים שהגיעו ממדינות שחלקן לא ביחסי ידידות עם ישראל.
<גרציה צילה צציק: כל מה שסביב קניה.
<גרציה צילה צציק: נסענו לניירובי, אתיופיה, סודן, אלג'יריה וטנזניה.
<גרציה צילה צציק: אני אחות בכירה, מנהלת את המערך האמבולטורי ילדים, אחראית על 2 מרפאות שונות, אבל מומחית קלינית לסוכרת ומדריכה בארץ ובעולם על סוכרת.
<גרציה צילה צציק: בעצם שיכנו אותנו בחצר אחורית של בית חולים ומשם יצאנו לבתי חולים, קיימנו ביקורים במחלקות, הדרכנו בבתי ספר לאחיות.
<גרציה צילה צציק: היו לי שתי חוויות שאני רוצה לספר עליהן פה, שהיו בעיני מאד מרגשות וזה היה אפילו מכונן.
<גרציה צילה צציק: הגעתי עם מלא מזוודות, לא ידעתי מה מותר לי ומה לא, אבל מלאתי ציוד.
<גרציה צילה צציק: ידעתי שמדובר במדינה ענייה שחסר ציוד ואני אמורה להדריך, אבל גם לסוכרת יש את הדרישות שלה.
<גרציה צילה צציק: מדובר על סוכרת נעורים.
<גרציה צילה צציק: למרות שאחר כך התפרשנו גם לסוכרת סוג 2, אבל בעיקר הלכנו להדריך ולהכשיר את המתמחים הצעירים.
<גרציה צילה צציק: כשהגעתי לשדה התעופה ושאלו אותי שאלות, לא כל כך ידעתי מה לעשות עם כל המזוודות.
<גרציה צילה צציק: היא שאלה אותי מה יש בתוך המזוודות ואמרתי לה שבאתי בעצם להתנדב ברגטהוד הוספיטל, שזה בית חולים פרטי לילדים והיא רצתה שאני אפתח את המזוודות ומאד נלהבתי, כי מהרגע שאני פותחת אולי יהיו דברים שהבאתי ואסור היה לי להכניס.
<גרציה צילה צציק: אינסולין, ציוד רפואי.
<גרציה צילה צציק: היא אמרה לי ררטהוד הוספיטל?
<גרציה צילה צציק: אל תפתחי את המזוודות, סעי.
<גרציה צילה צציק: ועברתי וככה עברתי את השלב של המכס וכל מה שמאד הדאיג אותי לעבור.
<גרציה צילה צציק: וכל יום בעצם הגענו למחלקות, הגענו לבתי ספר לאחיות.
<גרציה צילה צציק: ישבנו עם המאושפזים.
<גרציה צילה צציק: אחת החוויות הקשות שהייתה לי, זה שהייתי צריכה להדריך, ולהדריך זה איך לאכול נכון ואיך להתנהל נכון ואין שם תרופות ואין שם מזון שהוא מתאים.
<גרציה צילה צציק: בעצם מה אני אמורה לעשות?
<גרציה צילה צציק: לספר לה מה היא צריכה לעשות, לאותה ילדה שישבה מולי - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל אין עם מה לעשות את זה.
<גרציה צילה צציק: אין, אין כלום.
<גרציה צילה צציק: אז הציוד שהבאתי איתי, שהוא היה המון, הספיק בדיוק לשלושה ימים וזה עצוב.
<גרציה צילה צציק: הם מאד רצו שנחזור לשם, אבל לא יכולנו, כי לא היה תקציב.
<גרציה צילה צציק: מי שמימן את הנסיעה הזאת היה ארגון שנקרא ארגון SP, שזה ארגון האנדוקרינולוגיה וסוכרת.
יפעת שאשא ביטון: טוב, תודה רבה על הדברים, צילה.