GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רוני דיין: ואתה כנציג שלהם פתאום בא ומציג צד לא ברור ותמוה לחלוטין.
<מאיר אסרף: אז סליחה שאני לא מצטרף למסע התודות, אבל אני רק רוצה להגיד שכשאתה כותב חוזר, אתה עושה את זה בהתאם למצב החוקי.
<מאיר אסרף: אנחנו איתרנו כאן כמה נקודות שמצריכות תיקון.
<רוני דיין: אז תביאו אותן לידיעתנו, אם איתרתם.
<רוני דיין: למה אתה צריך להגיע לוועדה כזאת?
<מאיר אסרף: אנחנו נביא אותן, בהחלט.
<רוני דיין: היית צריך לעשות את זה כבר קודם.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני רק רוצה לדעת וצריך להסדיר את זה, אם זה לא, למרות שגם אני מכירה את הסוגיה הזאת ואני מכירה את זה.
יפעת שאשא ביטון: זה נולד בעצם בעקבות כל הסיפור של הפייסבוק ושל כל החברויות.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה משם גם את ההיסטוריה הזו.
יפעת שאשא ביטון: אין שום מניעה שמורה יהיה חבר.
יפעת שאשא ביטון: לא רק שאין מניעה, אני חושבת שזה חשוב וצריך לכוון לכך שמורים יהיו חלק מקבוצות הווטסאפ הכיתתיות.
יפעת שאשא ביטון: מבחינתי זה אותו מרחב.
יפעת שאשא ביטון: תפסיקו.
יפעת שאשא ביטון: המנהלת הציגה את זה פה בצורה מאד מאד יפה.
יפעת שאשא ביטון: מספיק לעשות כבר הפרדה בין המרחבים האלה.
יפעת שאשא ביטון: זה חלק מההוויה שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים להיות שם, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: בדיוק כמו שאני כל הזמן אומרת להורים תהיו, תשגיחו על הילדים שלכם גם במרחב הזה.
יפעת שאשא ביטון: לא כשהם יוצאים בתשע בערב לפגוש חברים אז אנחנו נפחד מה יקרה להם בסמטאות.
יפעת שאשא ביטון: הסמטאות הן גם כאן.
יפעת שאשא ביטון: תהיו גם בסמטאות האלה ותשגיחו על הילדים שלכם גם במרחב הזה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ואנחנו נתכנס לסיכום.
<יהונתן רוידלנד: אוקיי, שלום.
<יהונתן רוידלנד: שמי יהונתן רוידלנד, אני מבאר שבע, חניך בשנה ג' של נט"ע.
<יהונתן רוידלנד: בין היתר, מכל הדברים שאני שומע פה אני בא בתור תלמיד ועכשיו אומר – אתם לא מנסים לברר איתנו מה קורה.
<יהונתן רוידלנד: אתם מסתכלים מנקודת מבט מאד גבוהה.
<יהונתן רוידלנד: צריכים לרדת בעצם לשטח ולשאול תלמיד.
יפעת שאשא ביטון: בשביל זה אתה כאן.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק לדבר איתכם.
יפעת שאשא ביטון: קיבלתם ואם היה זמן גם היו מקבלים יותר.
<יהונתן רוידלנד: כן, מן הסתם.
<יהונתן רוידלנד: אני אומר על המורים, על הסגל המורה.
<יהונתן רוידלנד: אמנם לי יש, זכיתי במחנך מדהים ביותר, שכן מתעניין בנו בלי סוף, אבל לא כולם.
<יהונתן רוידלנד: לדוגמא אני שומע מחברה בשכבה שלי, חברים בכיתה לידי – אין להם את זה.
<יהונתן רוידלנד: הם לא מרגישים את הביטחון הזה מהמחנך, שאני מקבל ואז אתה לא מבין מה קורה.
<יהונתן רוידלנד: אני אישית, בתור תלמיד, לא מבין מה עובר על הילד עצמו, שם.
<יהונתן רוידלנד: המורים יחסית די מנותקים מאיתנו וזה משהו שצריך לעבוד עליו.
<יהונתן רוידלנד: אני לא יודע איך.
<יהונתן רוידלנד: יש מיליון ואחד דברים שהחברה המדהימים פה באמת עושים, אבל בכל זאת, המורים עדיין מנותקים מתוך אני לא יודע מה.
<יהונתן רוידלנד: פחד, אי רצון.
<יהונתן רוידלנד: באמת שאני לא יודע, אבל פשוט הם צריכים להיכנס לעולם של הילדים, כי בלי זה הם לא יבינו אותנו.
<יהונתן רוידלנד: כי בלי זה הם לא יבינו מאיפה כל דבר פועל ואם הם לא ייכנסו לעולם הזה, אז לא ישתנה שום דבר לדעתי.
<יהונתן רוידלנד: זו הנקודה העיקרית פה, שהם צריכים להיכנס אלינו ולבוא ולדבר איתנו ולהתעקש על זה.
<יהונתן רוידלנד: לא רק לבוא – אה, מה קורה פה?
<יהונתן רוידלנד: צריך להתעקש לשבת על התלמיד.
<יהונתן רוידלנד: כי תלמידים הם נורא ביישנים בכל זאת, כי מדובר באדם מבוגר, גם אם הוא המחנך שלי.
<יהונתן רוידלנד: אני לא מרגיש איתו פתוח כמו שאני ארגיש עם ההורה שלי.
<יהונתן רוידלנד: הוא צריך ליצור את הסביבה הבטוחה הזאת, ואם זה לא בא ממנו, אז זה לא יבוא מאף אחד אחר.
<יהונתן רוידלנד: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם היה אפשר לסכם את זה יותר מזה ואתה צודק.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן אומרים ומתווכחים בינינו המבוגרים – הילדים כן רוצים אותנו שם, לא רוצים אותנו שם, אנחנו כן צריכים להתערב, לא צריכים להתערב.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהקריאה שעלתה כאן מבני הנוער, וזה לא בני נוער שהם פאסיביים.
יפעת שאשא ביטון: הם אקטיביים.
יפעת שאשא ביטון: הם חלק בעצם מתכנית שמאד מעצימה אותם, נותנת להם את הביטחון במרחב הווירטואלי, ועדיין הם אומרים לנו פה בצורה הכי ברורה שיכולה להיות, אנחנו זקוקים לכם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו זקוקים לכם.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לכם שכל עוד שאנחנו לא שם, אנחנו מסובבים להם את הגב ואני חושבת שהמשימה שלנו כאנשי חינוך, זה לראות איך אנחנו באמת יוצרים את הקשר הזה בלי לפחד.
יפעת שאשא ביטון: בלי לפחד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתמודד אחר כך עם כל משפט.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה להיות בכל - - -
<מאיר אסרף: לא, לא, למרות שהישיבה נעולה ובטח הפרוטוקול סגור - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, הישיבה לא נעולה.
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה ב - - -
<מאיר אסרף: לא, אמרת שהישיבה נעולה, אז אני רק רוצה להגיד שסעיף 6.1.3 לחוזה - - -
יפעת שאשא ביטון: זו הבעיה של עורכי הדין.
יפעת שאשא ביטון: הכל ככה.
<מאיר אסרף: הסעיף אומר כך: איש צוות חינוכי לא ייזום תקשורת עם תלמידים ברשת חברתית, לא יציע להם לחברות ולא יאשר חברות שיקבל מהם.
יפעת שאשא ביטון: ברשת חברתית, זה נולד מהפייסבוק.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אבקש ממנו ב - - -
<מאיר אסרף: הוא לא יקבל מהם.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אבקש ממנו בקבוצה הפרטית - - -
<רוני דיין: הוא יכול לפתוח זהות של בית ספר ואז הוא יכול להשתתף בכל הדברים, אבל לא באישי.
<צביקה כספי: אה, זה נתקע?
<צביקה כספי: תקפו את זה כבר?
<צביקה כספי: יש צדק במה שהוא אומר, אל תתעלמו.
<מאיר אסרף: רק תבהירי.
<מאיר אסרף: אנחנו פונים אלייך בבקשה שתבהירי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבהיר, תנו לי לדבר.
<צביקה כספי: יש סדר.
<צביקה כספי: זה לא ממוקד.
יפעת שאשא ביטון: לא, צביקה, שנייה.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא, כשיש אתר של בית ספר או כשיש ברשת החברתית של בית הספר, פותחים נניח קבוצת פייסבוק או משהו, מותר להם להיות?
יפעת שאשא ביטון: מותר להם להיות, כי זה כיתתי וזה מוגדר נכון.
יפעת שאשא ביטון: אותו דבר, לא ביקשתי שהוא יהיה בקשר באיזו קבוצה פרטית שלו ואני חידדתי את זה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אם יש קבוצת ווטסאפ כיתתית שנפתחת, אז אין שום ספק שהמורה צריך להיות שם ואם צריך אנחנו נחדד ונכתוב את זה ברחל בתך הקטנה.
יפעת שאשא ביטון: אגב, בהרבה בתי ספר המורים פותחים את קבוצות הווטסאפ והמורים נמצאים שם ואף אחד לא תבע אותם, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: והם נמצאים שם כמבוגר אחראי ואני מברכת על זה שהם נמצאים שם.
יפעת שאשא ביטון: ושוב אני אומרת, אם צריך לחדד, אנחנו נבקש בהמלצות גם שיחדדו את זה.
יפעת שאשא ביטון: ואגב, מה שאתה מקריא נולד – ההיסטוריה של הפסקה הזו היא מתקופת הפייסבוק שפרץ ואני מסכימה עם זה לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: אין לי מה להיות חברה בפרטי עם תלמידים שלי, עם כל זה שאני אוהבת אותם מאד, אבל אנחנו צריכים גם, אתה יודע, בשביל הנושא של הסמכויות, שקצת אנחנו מאבדים אותו, לדעת לשמור על הקווים בצורה ברורה.
יפעת שאשא ביטון: אבל במרחבים הכיתתיים אני חושבת שאין שום מניעה.
<אורית בש: שמי אורית בש, אני מנהלת תחום אקטיביזם חברתי בנט"ע, למעשה של כל הילדים המקסימים האלה שהגיעו מכל הארץ.
<אורית בש: אני רוצה רק להגיד כמה דברים, גם מהניסיון שלי בתכנית וגם כאמא לילדים בכל הגילאים.
<אורית בש: אני חושבת שאחת ממילות המפתח, כמו שאמרת, זה הנושא של האוזן הרגישה.
<אורית בש: כי נגיד שתיפתר סוגיה משפטית כזו או אחרת לגבי הווטסאפ, אז המורים יהיו שם, אבל לכל אחד מהילדים שלי וגם בטח מהילדים בו, יש קבוצת ווטסאפ כיתה ט' עם המורה וכקבוצת ווטסאפ כיתה ט' בלי המורה וגם בקבוצות האחרות.
<אורית בש: ולכן רק הסוגיה הזאת, גם היא תפתור חלקית.
יפעת שאשא ביטון: זו ההכשרה שאנחנו מדברים עליה.
<אורית בש: בדיוק, ובאוזן והרגישה.
<אורית בש: אני חושבת היוזמה שלך לצרף לשולחן עצמו את החברה - והם אמרו את זה בעצמם - השיח לא יכול להיעשות למעלה.
<אורית בש: אנחנו גם לא מספיק מכירים את השפה.
<אורית בש: אנחנו צריכים את התרגום ואת התרגום הזה רק בני הנוער יעשו לנו.
<אורית בש: אני חושבת שכמו שבזמנו – אני לא בקיאה בהיסטוריה של משרד החינוך – אבל כשהוחלט שכל בית ספר חייב שתהיה בו מועצת תלמידים או חייב שתהיה ועדת – לא זוכרת.
<אורית בש: בתקופתי זה היה עם אלה של מכבי האש וכאלה.
<רוני דיין: היום יש חיים ברשת.
<אורית בש: אז אני חושבת שפשוט אם אפשר אפילו לחוקק את זה או לקבוע את זה באיזה שהוא תקנות, של קבוצת מועצת נאמני רשת.
יפעת שאשא ביטון: נאמני רשת, כן, כתבתי את זה כאן.
יפעת שאשא ביטון: זה קורה בחלק מהמקומות.
<אורית בש: אז כיוונתי, יופי.
<אורית בש: ופשוט לשבת איתם באופן קבוע, הנהלת בית הספר עם הילדים.
<אורית בש: אנחנו לא נדע עד שאנחנו – גם אני בתור אמא ואני עובדת בארגון נוער וארגון נוער טכנולוגי מנהיגותי – אבל עד שאני נכנסתי לפייסבוק ושמחתי שהילדים הפרטיים שלי – יש פה נציגה אחת שלהם – הכניסו אותי לפייסבוק, הם כבר לא היו בפייסבוק.
יפעת שאשא ביטון: ברור, הם בורחים.
יפעת שאשא ביטון: אז זה לאינסטגרם - - -
<אורית בש: כל כך הייתי גאה, לכבוד יום ההולדת שלי.
יפעת שאשא ביטון: ואת באה לאינסטגרם והם כבר קפצו למערכת חדשה.
<אורית בש: לסנאפצ'ט, בדיוק.
<אורית בש: ולכן אני אומרת, לא תהיה לנו ברירה אלא – וזו גם יכולה להיות הזדמנות טובה לשיח, לעשות את זה יחד עם הילדים בפורומים קבועים בכל בתי הספר, גם ביסודיים וגם בעל יסודיים, בטח בתנועות הנוער ולשבת איתם.
<אורית בש: לבקש מהם עזרה בתרגום, כי אנחנו לא נוכל לנחש את זה אף פעם, ולראות יחד איך עושים, עם עצות שלהם.
<אורית בש: הם גם יהיו עם הסנסורים הכי רגישים לדברים האלה, כי רק לחייב אותם או לייצר כאלה דברים שניכנס לווטסאפ, יש ווטסאפים – השמות של הווטסאפים הם יצירתיים בפני עצמם, אבל אנחנו חייבים להיות שם.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של נאמני הרשת, מעבר להיבט של ללמוד דרך הילדים, הוא גם העניין שיותר קל לילדים לתקשר עם ילדים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת דווקא במקומות שבהם ילדים יחששו או יתביישו להגיע למבוגר בבית הספר, הם יגיעו לנאמן רשת ונאמן הרשת יתווך את זה לעולם המבוגרים.
יפעת שאשא ביטון: אבל שוב, כאשר זה הגיע לעולם המבוגרים, עולם המבוגרים צריך שיהיו לו כלים להתמודד עם זה.
יפעת שאשא ביטון: והרבה פעמים זה מגיע ואופס, לא באמת יודעים איך להתמודד עם זה.
יפעת שאשא ביטון: לא כי לא רוצים, כי באמת לא יודעים, כי אין את הכלים.
יפעת שאשא ביטון: וכשאתה לא יודע להתמודד עם משהו, אז הדרך הכי טובה זה או לשים אותו בצד או לתת איזה שהוא משהו שהוא בדיוק אנטי תזה למה שהילדים האלה צריכים באותו רגע ואנחנו יכולים לעשות יותר נזק מאשר תועלת.
יפעת שאשא ביטון: זה עוד אחד היתרונות, אני אתייחס לזה בסיכום.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ממש חייבים לסיים.
יפעת שאשא ביטון: אם יש לך ממש משפט.
<צביקה פרור: התייחסות קצרה, כן.
<צביקה פרור: שמי צביקה, אני מארגון צוות גמלאי צה"ל, שנרתם לבקשת חברת הכנסת סויד לנושאים שהיא מטפלת בהם במסגרת השדולה.
<צביקה פרור: נושא של חינוך של ילד הוא מעגלים.
<צביקה פרור: מעגל שמתחיל מחינוך בגיל צעיר וגם מסתיים בכלים כמו שהתלמיד ציין, שהם סוג של חסמים טכנולוגיים, שאני חושב שהם גם חלק מהחינוך.
<צביקה פרור: לעניות דעתי, כשאומרים להיות דיגיטאלית עד כאן, הסברנו לך, דיברנו איתך, יש לנו גם כלים אחרים של פטיש לעצור אותך.
<צביקה פרור: אבל בגילאים הקטנים, יש כלים בסיסיים ביותר שמחדירים לילד בראש, בשגרת היום שלו, שהנושא הזה של ההתנהגות שלו ברשת בכלל, היא בראש סדר העדיפויות.
<צביקה פרור: אני אתן דוגמא.
<צביקה פרור: סטודנט מתחיל במכללה מייצר שומר מסך.
<צביקה פרור: שומר מסך פשוט.
<צביקה פרור: זה דבר קל מאד לסטודנט שלומד קורס, שנה א' במחשבים.
<צביקה פרור: שומר מסך שנעים בו שניים-שלושה שקפים, שמחנכים את הילד למה מותר ומה אסור.
<צביקה פרור: שומר המסך הזה נהיה שומר מסך מחייב לכל בתי הספר.
<צביקה פרור: כל כיתות המחשבים.
<צביקה פרור: נכון, זה לא שיעור, זה לא מורה, זה לא בקרה, אבל ילד יושב שם בשיעור הזה, בכל מיני מסגרות והעיניים שלו רצות על המסך כשמורה מדבר והוא רואה את זה רץ לו מול העיניים.
<צביקה פרור: בעברי בצבא השתמשנו בכלי הזה להחדיר לחיילים נושאים שראינו בהם רופפות משמעת מכל מיני היבטים.
<צביקה פרור: מדים, הגעה בזמן וכדומה.
<צביקה פרור: תתפלאו איזו ירידה בבעיות משמעת זה הביא.
<צביקה פרור: שומר מסך, בלי לומר להם אף מילה.
<צביקה פרור: דוגמא אחת.
<צביקה פרור: דוגמא שנייה - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל אין לנו זמן, אז ממש במשפט, כי אנחנו צריכים לנעול את הישיבה.
<צבי פרור: משפט אחד.
<צבי פרור: יש WIFI בבתי הספר.
<צבי פרור: ילדים מגיעים, מתחברים וגולשים.
<צבי פרור: בכמה בתי ספר, כשהוא מבקש להתחבר ל-WIFI, הוא חייב לעבור דרך האתר הבית ספרי ולכתוב – אני מסכים לתנאים, אני נכנסתי לרשת.
<צבי פרור: נכון, זה לא פותר את כל היום שלו כשהוא בבית, אבל בבית הספר הוא חתם אני מסכים.
<צבי פרור: אם מחר-.
<צבי פרור: אגב, משפטית, בכל העולם זה ככה.
<צבי פרור: אם הוא חתם אני מסכים לתנאים של גלישה, אפילו בבית מלון – אני מסכים – כשהוא בא ומקבל WIFI חופשי, אם הוא עושה משהו שפוגע בשם בית המלון, הוא יכול להיתבע.
<צבי פרור: כלומר יש כלים.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי צביקה, הדברים שלך הם חשובים והם נכונים, אני מסכימה עם כל מילה, אלא שאנחנו כרגע לא עוסקים באיך אנחנו מחנכים את הילדים להתנהגות נכונה ברשת, שזה נושא חשוב מאין כמותו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו קיימנו עליו גם מספר דיונים וגם יש פעילויות שנעשות בתוך בית ספר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בכלל עוד נמצאים במקור.
יפעת שאשא ביטון: עוד לפני שזה מגיע לילד, איך אנחנו מגיעים למבוגר שאמור לתווך את כל הסיפור הזה עבור הילדים.
יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני רוצה להתמקד בנושא של הכשרות המורים ואיך אנחנו מסייעים למורים בכלים שיעזור להם להתמודד עם זה.
יפעת שאשא ביטון: אז אם אתה רוצה ממש משפט סיכום, לא דוגמאות ולא כלום - - -
<צבי פרור: כן, משפט לסיכום, שתי הדוגמאות - - -
יפעת שאשא ביטון: לסיפור של המורים.
<צבי פרור: כן, בשתי הדוגמאות שנתתי, אפשר להכשיר מורים בחשיבה מקורית ובכלים פשוטים, כן להחדיר לילדים מודעות יומיומית שגרתית לנושא הזה.
<צבי פרור: עד כאן.
יפעת שאשא ביטון: ראשית אני רוצה להודות לכל הנוכחים בדיון.
יפעת שאשא ביטון: הדיון הוא גם סוג של סיעור מוחות, גם סוג של לומר מה הקשיים שאיתם אנחנו מתמודדים ובעיקר לנסות לצאת מכאן עם משהו שהוא באמת אופרטיבי.
יפעת שאשא ביטון: אני עדיין, מה זה עדיין?
יפעת שאשא ביטון: אני יותר משבאתי הנה בתחושה שאנחנו צריכים לעשות משהו בהכשרת המורים כדי לתת למורים שלנו כלים, אני חושבת עכשיו שזה אפילו צורך עוד יותר חזק.
יפעת שאשא ביטון: אני שומעת את התלמידים שלנו, את הילדים שלנו אומרים לנו בואו תהיו איתנו ואני לא בטוחה שתמיד יש לנו את הכלים של איך להיות איתם.
יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה להתחיל ככה: ראשית, שכן תהיה חשיבה על לבנות מודולה.
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי שעוברות לי כל מיני מחשבות תוך כדי דיון.
יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים מה, זה אפילו לא חייב להיות קורס שלם.
יפעת שאשא ביטון: זה יכול להיות מודולה בתוך קורס שאנחנו ממילא מלמדים באוריינות או בכל הכלים הפדגוגיים.
יפעת שאשא ביטון: להכניס את כל הנשוא של האתגרים ברשתות החברתיות.
יפעת שאשא ביטון: זה ההתמודדויות עם סוגיות שהעלינו כאן בהקשר של הווטסאפ, זה התמודדויות של הפצה של חומרים, של להגן על החומרים שלנו - תמונות או כל מיני מידעים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: התמודדות עם הנושא של פדופיליה ברשתות החברתיות.
יפעת שאשא ביטון: גם כשמעלים את זה כמודעות פעם אחת בקרב המורים, אבל פעם שנייה גם נותנים להם את הכלים הייעוצים, פסיכולוגים להתמודד עם זה.
יפעת שאשא ביטון: כשילד בא ופונה אלי עם בעיה מסוימת – מה אני עושה?
יפעת שאשא ביטון: אל מי אני יכול להפנות אותו?
יפעת שאשא ביטון: לדעת את כל הגופים, כמו שאנחנו יודעים לגבי מישהו שנפגע מינית, לצורך העניין למי אנחנו אמורים להפנות אותו ומי ייתן לו את הסיוע המקצועי, אז גם, להכיר בעצם את כל אותם גופים שיכולים לתת לנו סיוע, בין אם זה בתוך בית הספר, בתוך מערכת החינוך ובין אם זה מחוצה לה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבעיקר צריך להתמקד בהתמודדות היום יומית.
יפעת שאשא ביטון: וההתמודדות היא יום יומית.
יפעת שאשא ביטון: להיות נוכחים.
יפעת שאשא ביטון: החשיבות של להיות שם.
יפעת שאשא ביטון: להבין שהכיתה זה לא רק אותה כיתה פיזית, שאני נכנס אליה, אלא גם אותו מרחב וירטואלי שהכיתה שלי נמצאת בו.
יפעת שאשא ביטון: להרחיב בעצם את החשיבה, את המיינד של אותם פרחי הוראה וכמובן במקביל לעשות את זה, כמו שאתם אומרים, גם בתוך המערכת עצמה - המורים שכבר נמצאים בשטח ולראות איך אנחנו מכשירים גם אותם.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח אם תשבו, תחשבו.
יפעת שאשא ביטון: צריך אנשי מקצוע פה.
יפעת שאשא ביטון: צריך פסיכולוגים, צריך יועצים חינוכיים, צריך אנשים שבאים מהשטח.
יפעת שאשא ביטון: אולי גם אנשים שעוסקים בכל הנושא של עיצוב התנהגות.
יפעת שאשא ביטון: לשבת איתם ולראות איזה כלים פרקטיים אנחנו יכולים באמת לתת למורים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: הדבר הנוסף זה ללכת לכיוון של נאמני רשת לא באופן וולונטרי.
יפעת שאשא ביטון: קבוצות של ילדים, פעם אחת זה מעלה את המודעות בתוך בית ספר, פעם שנייה זה מאפשר כתובת לאותם תלמידים, שלא פונים למבוגרים מכל מיני סיבות שהן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים שהמחקרים מראים שיותר קל להם לפנות לקבוצת השווים שלהם, שהם יתווכו.
יפעת שאשא ביטון: הם יתווכו למבוגרים את מה שבעצם קורה ברשתות.
יפעת שאשא ביטון: אגב, לא בהכרח חייבים להיות נוכחים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא רק העניין של הנוכחות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נהיה נוכחים בווטסאפ הכיתתי, אבל אנחנו יודעים שיש עוד הרבה קבוצות אחרות שנפתחות.
יפעת שאשא ביטון: זה שאנחנו ניצור סביבה או אוויר בתוך הסביבה שאנחנו נמצאים בה, שבה הילדים יוכלו לבוא ולספר לנו על מה שקורה בקבוצות האחרות שאנחנו לא נמצאים, אנחנו גם יכולים להיות מאד משמעותיים שם.
יפעת שאשא ביטון: בידיים שלנו לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת את זה מתוך ניסיון.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא פנטזיה, זה משהו שהוא באחת בר קיימא.
יפעת שאשא ביטון: ושוב, זה עניין של הפרקטיקה, איך אנחנו יוצרים סביבות כאלה.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח שבמודולה שדיברנו עליה, ואגב, בהכשרת מורים יש את כל הנושא של בטיחות בדרכים שהם חייבים לעבור ועזרה ראשונה שהם חייבים לעבור.
יפעת שאשא ביטון: שגם יהיה הנושא של בטיחות באינטרנט.
יפעת שאשא ביטון: עצם זה שיש דבר כזה זה כבר מכוון לשם.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהתכנים צריכים להיות שם וזה באמת להכיר את הגופים שיכולים לסייע, זה הפרקטיקה בטיפול בפניות.
יפעת שאשא ביטון: זה היכולת שלנו להפוך את עצמנו למבוגרים רלוונטיים.
יפעת שאשא ביטון: זה נשמע כאילו פשוט, שאנחנו ברגע יכולים להפוך את עצמנו למבוגרים רלבנטיים.
יפעת שאשא ביטון: זה עבודה וזה תהליך שאנחנו צריכים ליצור בשטח.
יפעת שאשא ביטון: בהתחלה נעבוד על זה קשה, אחר כך הילדים שנכנסים לתוך המערכת כבר נכנסים לתוך אווירה שנבנתה, אז הרבה יותר קל.
יפעת שאשא ביטון: ואמרתי, יצירה של סביבה שמאפשרת שיתוף ואני בטוחה שיש עוד דברים נוספים, שאם אתם תשבו עם אנשי מקצוע, הם יעלו אותם.
יפעת שאשא ביטון: בחוזר מנכ"ל יש התייחסות לפייסבוק, אז לחדד בחוזר המנכ"ל את ההתייחסות למעורבות של מבוגר אחראי בקבוצות הווטסאפ הכיתתיות, בין אם הן של ההורים ובין אם הן של הילדים עצמם.
יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה שייכתב גם בתחילה של המסקנות וגם בסיום של המסקנות, שהילדים פה באו בקריאה מאד מאד ברורה: אנחנו זקוקים לכם, המבוגרים האחראים בתוך הסביבה הוירטואלית שלנו.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שהחובה שלנו היא להיענות לקריאה הזו ולהבין כמה היא חשובה ומשמעותית.
יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה לכולכם ואני אשמח אם אנחנו נקיים פה דיון שבו אנחנו נראה איזה מודולה נכנסת להכשרת מורים.
<קריאה: ולפיתוח המקצועי.
יפעת שאשא ביטון: ולפיתוח המקצועי, אני מסכימה איתך לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: זו פלטפורמה מצוינת ואני לגמרי מסכימה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נכניס אותה לפרוטוקול.
יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת לפתוח את דיון הוועדה בנושא מניעת כוויות בקרב ילדים, במסגרת שבוע המודעות לנושא.
יפעת שאשא ביטון: עניין בטיחות ילדים הוא בראש סדר העדיפויות של הוועדה הזו.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה הנושא שבו קיימנו את המספר המרבי של הדיונים; ועדיין אני מרגישה שאנחנו עוד לא שם ויש לנו עוד הרבה מה לעשות ואני מניחה שעוד נקיים דיונים רבים.
יפעת שאשא ביטון: רק התקווה הסמויה שלי היא, שככל שאנחנו נתקדם בדיונים, ככה נוכל לראות בעקבות הפעילויות שאנחנו נקיים, צמצום של מספר הילדים שנפגעים בכלל מתאונות ומהיפגעות בלתי מכוונת.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של כוויות עלה למודעות אפילו אצלי בעקבות שיח שקיימתי דווקא עם מגזרים שונים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת תמיד נדמה לנו שזה יכול להיות משהו ארעי ושאולי לנו זה לא יקרה וזה קורה במקומות הכי לא צפויים.
יפעת שאשא ביטון: זה יכול לקרות במסעדה כשבאים להגיש לנו תה ועוברים מעל ילד.
יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת שכל פעם הייתי בחצי חיוך מסתכלת על אמא שלי כשהיא הייתה אומרת – אל תעברו מעל הילדים.
יפעת שאשא ביטון: ואף פעם לא הבנתי את המשמעות של מה זה "אל תעברו מעל הילדים".
יפעת שאשא ביטון: וזה בדיוק זה.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את הנושא מסיפור אישי אצלי במשפחה, מאחיינית שבעצם הגישו תה מעליה במסעדה ונשפכו המים וזה אפילו לא נס שהיה קצת חלב כדי לאזן את מידת החום.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שהרבה פעמים במסעדות זה קיטור שמוציא את המים.
יפעת שאשא ביטון: בקיצור, כוויה בדרגה מאד מאד גבוהה, עם צלקות שנשארו עד היום.
יפעת שאשא ביטון: כך שהנושא גם מאד קרוב לי ברמה האישית.
יפעת שאשא ביטון: תוך כדי דיונים נחשפתי לאנשים שבאו וסיפרו על המקרים שקורים במגזר החרדי למשל, בגלל כל הנושא של מיחמי השבת, ששם צריך אולי לעשות אפילו עבודה יותר ממוקדת.
יפעת שאשא ביטון: ולאט לאט, ככל שצוללים פנימה, מזהים את שני הרבדים – פעם אחת המרחב הציבורי הכללי, ופעם שנייה אותם מגזרים שבהם צריך לעשות איזה שהוא טיפול או איזה שהוא תהליך הסברה יותר ממוקד, יותר ייחודי, כדי למנוע בעצם את הכוויות בקרב ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר רגע לפני שנפתח את הדיון, לצערי גם גיליתי שכוויות גם יכולות להרוג.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אפשר למות ממים חמים.
יפעת שאשא ביטון: זה נשמע הזוי, וכשמדברים עם אנשים זה לא תמיד נתפס, אבל מסתבר שאפשר למות ממים חמים.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שבעקבות שבוע המודעות, גם הדיונים שאנחנו מקיימים כאן וגם שיתופי הפעולה שיש עם בטרם ועם משרד הבריאות ועם שותפים נוספים, אנחנו נוכל לצמצם את מספר המקרים.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן ל-בטרם לפתוח את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: גלית, בבקשה.
<גלית גלעד: זה נורא נחמד שאת התחלת באותו מקרה אישי.
<גלית גלעד: כדי לבוא לפה, אנחנו אמרנו שאחד התפקידים שלנו זה באמת להביא סטטיסטיקה, אבל גם להביא מקרים.
<גלית גלעד: חשבנו, אביטל ואני, איך אנחנו משיגים מורה ואז אביטל הסתכלה עלי ואמרה לי – את.
<גלית גלעד: אז משתפת אתכם.
<גלית גלעד: לי יש ילדה בשם דורין.
<גלית גלעד: היום היא בת 20, היא בצבא.
<גלית גלעד: היא הייתה רקדנית.
<גלית גלעד: מגיל 6, רקדנית, אשכרה רקדנית.
<גלית גלעד: עם הכל חשוף פה ויפה וזה.
<גלית גלעד: נסעתי לסוף שבוע והיא הייתה חולה והיא רצתה בקבוק מים חמים.
<גלית גלעד: וסבתא, שהוא ניצול שואה ואיש מאד אינטליגנט – לא מצא את הבקבוק.
<גלית גלעד: אז הוא הרתיח מים והוא לקח בקבוק מי עדן קטן והכניס את המים החמים לתוך הבקבוק.
<גלית גלעד: והוא התקרב לדורין עם 40 חום.
<גלית גלעד: והבקבוק השפריץ לה על כל האזור הזה.
<גלית גלעד: ואני מיד הוזעקתי, לא ידעתי מה לעשות.
<גלית גלעד: הלכתי כמו אמא רגילה למיון, למוקד והאורטופד שם אמר לי עזבי, שטויות, זה בקטנה.
<גלית גלעד: אבל משהו אצלי לא חש טוב.
<גלית גלעד: התקשרתי לחברה שחצי שנה לפני הבת שלה נכוותה ממקלחת בכל הגוף שלה, והיה לה מלאך אחד שטיפל בה ועזר לה.
<גלית גלעד: היא אמרה לי תלכי למלאך הזה.
<גלית גלעד: הלכתי למלאך הזה, הוא יושב פה.
<גלית גלעד: קורים לו יוסי חייק.
<גלית גלעד: ד"ר יוסי חייק.
<גלית גלעד: הדוקטור הזה ליווה אותנו שנה שלמה ובזכותו הילדה שלי, עם כוויה דרגה 2, היום לא רואים כלום.
<גלית גלעד: אבל הקלות הבלתי נסבלת של הפגיעה, היא הזויה.
<גלית גלעד: אנחנו ב-בטרם קוראים להיפגעות בבית – היפגעות שקשה להירתע ממנה.
<גלית גלעד: זה לא ליד בריכה, כשאתה לרגע חושב מצופים.
<גלית גלעד: אתה לא באוטו, שאתה חוגר את הילד.
<גלית גלעד: אתה בבית.
<גלית גלעד: אתה בבית, ואיפה רוב ההיפגעויות?
<גלית גלעד: הן במטבח, הן גם במקלחת.
<גלית גלעד: הן בסוף שבוע.
<גלית גלעד: הם כשאנחנו הכי פחות מוכנים להן והכי פחות מודעים להן.
<גלית גלעד: אתמול הסתכלנו על כל המקרים.
<גלית גלעד: זה הזוי.
<גלית גלעד: אמא שמה את הכוס שלה, הכינה קפה, לרגע הסתובבה אחורה, הופ, נפל.
<גלית גלעד: סבתא הגישה משקאות על השולחן הנמוך ולקחה את התינוק על ברכיה.
<גלית גלעד: הופ, נפל.
<גלית גלעד: אין, זה מקרים כל כך קלים, כל כך אבסורדיים ומה קורה?
<גלית גלעד: מרבית הילדים, 49% מהילדים הם מגיל לידה עד גיל 4.
<גלית גלעד: הגוף שלהם קטן, הכוויה היא מאסיבית.
<גלית גלעד: 10 ימים אשפוז זה הרבה יותר מהממוצע ואני אומרת לכם – שנה שלמה אתה מגיע לד"ר חייק ולדומב ומטופל ואתה מפסיד ימי עבודה ויש צלקות לאורך כל החיים.
<גלית גלעד: הבת של החברה שלי עדיין עם סימנים.
<גלית גלעד: הילדה הזאת כבר בת 16.
<גלית גלעד: זו היפגעות שרק הסברה והעלאת מודעות תעזור לנו להציל את החיים של הילדים.
<גלית גלעד: לא טכנולוגיה ולא אפליקציה ולא שום דבר.
יפעת שאשא ביטון: זה להבין שגם לי זה יכול לקרות.
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו בדיוק נמצאים במקום ההפוך ובתפיסה שביתי הוא מבצרי ואנחנו יודעים שעבור הילדים זה לא תמיד כך, דווקא בגלל הדברים הקטנים האלה שאת ציינת.
<גלית גלעד: נכון.
<קרן איוס: אני יכולה לתת דוגמא מה קורה בגני ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אז רגע, אנחנו נגיע.
יפעת שאשא ביטון: יש גם בגני הילדים.
<גלית גלעד: אז תנו לי רק לסיים, כי יש לי גם דברים טובים להגיד.
<גלית גלעד: כמעט כל שנה יש לנו קמפיין חורף ותמיד, כמעט כל שנה יש לנו את הנושא של הכוויות.
<גלית גלעד: שנה שעברה פנו אלינו מתל השומר ואמרנו לנו חברה, מה קורה?
<גלית גלעד: אמרנו סבבה.
<גלית גלעד: ואז הם עשו סרטון למגזר החרדי ועזרנו להם ומפנו אותו והיינו לבד.
<גלית גלעד: לבד היינו.
<גלית גלעד: היום בבוקר אני פותחת את הפייסבוק ואני רואה קמפיין מדהים של משרד הבריאות.
<גלית גלעד: ואני רואה אתמול כתבות ב-YNET, שתל השומר מקדם.
<גלית גלעד: ואני רואה את העבודה המדהימה שאנחנו עושים ב-בטרם ואני אומרת הנה, זאת ההוכחה ל-כשרוצים – אפשר, אבל לא רק פעם אחת.
<גלית גלעד: זאת אומרת אם אנחנו, בטרם, יושבים פה והתפקיד שלנו לבוא ולהגיד לכם – הממשל – מה לעשות, אז אנחנו אומרים לכם לא חד פעמי.
<גלית גלעד: כל שנה, באופן רציף, להעביר מסרים להורים דרך מערכת הבריאות.
<גלית גלעד: הורים מגיעים לטיפות חלב, הם מגיעים לקופות החולים.
<גלית גלעד: ההורים הם קהל שבוי שם, הם צריכים להבין שיש סיכוי מאד גבוה שהילד ייפגע.
<גלית גלעד: דבר אחרון, שהוא לא קשור למטבח.
<גלית גלעד: אנחנו העברנו חקיקה על הגבלת טמפרטורת מים במקלחות, באמבטיות.
<גלית גלעד: אנחנו יודעים שיש עם זה בעיה, יפעת.
<גלית גלעד: באכיפה, ביישום.
<גלית גלעד: אנחנו קיבלנו מידע דווקא מהכנסת.
<גלית גלעד: אני מציעה שנבדוק גם את זה, כי אם אנחנו מדברים על כוס של מים רותחים, הללי מה קורה לילד שנכנס לטמפרטורה לא מבוקרת במקלחת.
<גלית גלעד: ואת זה אפשר להראות לכם בתמונות.
<גלית גלעד: אז שוב, תודה רבה.
<גלית גלעד: תודה למירי, תודה לסמדר.
<גלית גלעד: תודה לעינב שימרון, תודה ליוסי.
<גלית גלעד: תודה לכל השותפים.
<גלית גלעד: זה לא מובן מאליו.
<גלית גלעד: זה יפה.
יפעת שאשא ביטון: וכן, כמו שאמרתי, ככל שאנחנו נלחץ יותר ויותר, אז אנחנו נצליח להעלות את המודעות וזה לא אומר שצריך להפסיק, אלא להיפך, שיש לנו סיבה מספיק טובה להמשיך ולעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מירי כהן, משרד הבריאות.
<מירי כהן: אז זה אמנם נושא שהוא כואב וזה כאב לכולנו, אבל יש פה גם בנסיבות האלה גם איזה שהוא מימד של אולי – אני לא אקרא לזה שמחה – אבל איזה שהוא סיפוק שאנחנו נמצאים פה.