GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<חנן יזדי: השאלה מי מבטיח לאותם בני נוער שלא יפטרו אותם.
<כרמית פולק-כהן: קודם כל אפשר להתלונן באופן אנונימי ואז הבדיקה נעשית על המעסיק.
יפעת שאשא ביטון: על בית העסק ולא נעשית על אדם ספציפי.
יפעת שאשא ביטון: אמרנו את זה.
<חנן יזדי: אז אותו מעסיק יחליט שהוא מפטר את כל העובדים שלו, את כל בני הנוער.
יפעת שאשא ביטון: אז אני הייתי אומרת לך, לא נעים לי כבר, הזכרנו יותר מדי את הפרוטוקול.
יפעת שאשא ביטון: הייתי אומרת לך משהו ממש ממש קשה של בוא לא נגיד גם עוד הרבה דברים ו-.
יפעת שאשא ביטון: צאו מהמקום התבוסתני הזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פה בשביל לתת לכם גב.
יפעת שאשא ביטון: תראה איפה אתה יושב, תראה כמה אנשים מגויסים פה, באיזה עמדות, לתת לכם גב חזק.
<חנן יזדי: ברור, אבל את יודעת - - -
<הדרה רוזנבלום: חנן, אי אפשר בגלל שמפחדים לא לעשות.
<הדרה רוזנבלום: אחד הדברים שאנחנו כל הזמן עומדים עליהם, זה שאסור לתת לבני הנוער להיות מפוחדים, משותקים ואדישים.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לבת שלי שהפחד לא ינהל אותה.
יפעת שאשא ביטון: ילדה בת 10.
<חנן יזדי: אני הכי בעד ואני תמיד אומר בואו ניתן את הכוח לבני הנוער, אבל אנחנו גם חייבים חייבים ותמיד בוועדות - - -
<תלמידה: צריך לראות את הנוכחות שלכם יותר בחיים שלנו.
<תלמידה: אני באמת אומרת - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל זה בדיוק מה שאמרתי.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, רגע חנן.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק - - -
<תלמידה: לא, זה שתבואו ותעשו הרצאה בבית הספר אני לא ארגיש את הנוכחות.
<תלמידה: זה שתסתובבו בקניונים ותקימו - - -
יפעת שאשא ביטון: זה גם וגם וגם.
יפעת שאשא ביטון: כי גם אם אני אכנס עכשיו, ואגב היינו, ירדנו לנמל, הסתובבנו.
יפעת שאשא ביטון: אני מגיעה לבית עסק ויופי רואים אותי.
יפעת שאשא ביטון: אם רואים אותי וכולם מחייכים, ומספרים לי איזה סיפור יפה, אבל את לא מספרת לי, לא משנה אם פנים מול פנים או בצורה אנונימית, אחר כך תחליטי להרים טלפון ולספר.
יפעת שאשא ביטון: אם את לא תגידי לי מה קורה שם, אז לא בטוח שאני אראה בעין שלי מתוך זה שאני עושה סיבוב.
יפעת שאשא ביטון: אז אני יכולה לראות מעבר לשעות העבודה שיש פה בני נוער שמועסקים מעבר לשעות העבודה.
יפעת שאשא ביטון: זה משהו שאני מסכימה איתך, הוא ברור, בולט וכו'.
יפעת שאשא ביטון: אבל יש כאלה שלא מועסקים מעבר לשעות העבודה שלהם ומנצלים אותם.
יפעת שאשא ביטון: איך אני אדע אם הם לא יספרו?
יפעת שאשא ביטון: זה לא ייגמר אם לא תספר – מכירים את זה?
יפעת שאשא ביטון: זו פרסומת שהייתה כשאני הייתי ילדה.
<תלמידה: הניצול בא מרוע של המעסיק או מחוסר מודעות של המעסיק?
<הדרה רוזנבלום: גם וגם.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נטפל.
יפעת שאשא ביטון: מה זה משנה אם זה מרוע או מחוסר מודעות?
יפעת שאשא ביטון: אם הוא לא מודע היום, הוא יהיה מודע מחר.
יפעת שאשא ביטון: שרית, את רצית להתייחס למה שאמר חנן.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, שרית.
<שרית אולשביץ: אני אגיד קודם כל לגבי הסיפורים, שספציפית מחר יש לנו דיון בבית הדין גם עם שבעה נערים, גם מנתניה, שעבדו במקום עם סיפור מאד דומה לסיפור של ע', אבל הסיפורים האלה לצערי הרב מגיעים כל הזמן.
<שרית אולשביץ: הסיפור הזה של להפסיק לתת – פתאום מפסיקים לתת.
<שרית אולשביץ: פתאום מוציאים אותי מהווטסאפ של המשמרות.
<תלמידה: לא הייתי בווטסאפ בחיים.
<שרית אולשביץ: לא משנה, אבל סיפורים מהסוג הזה – קיבלתי קנס של 50 שקלים כי באולם אירועים הפלתי כוס.
<שרית אולשביץ: קיבלתי קנס כזה או אחר כי לא רוקנתי את המאפרה בזמן.
<שרית אולשביץ: אני לא יודעת מה.
<שרית אולשביץ: מישהו ישב בבית קפה ולא שילם, ברח מהשולחן, אז אני צריכה לשלם את הארוחה.
<שרית אולשביץ: זה דברים שכל הזמן מגיעים אלינו.
<שרית אולשביץ: זה נכון, זה באמת גם מאד מפחיד.
<שרית אולשביץ: אז קודם כל אני אגיד שרוב התיקים שמגיעים אלינו, לצערי הרב, כי זה ממשיך את הקו הזה, זה תיקים שמגיעים אחרי שבני הנוער סיימו לעבוד.
<שרית אולשביץ: זאת אומרת גם אחרי שסיימת לעבוד, את עדיין יכולה לתבוע.
<שרית אולשביץ: ואני אגיד שגם כשמגיעים אלינו תיקים תוך כדי עבודה, אז גם אני אומרת לבני הנוער – יש לי אחריות על המשכורת, על זה שאת באמצע לימודי נהיגה או יורדת לאילת כי סוף החופש או חגים וכאלה.
<שרית אולשביץ: יש את הסיכוי שיפטרו אתכם, אבל אם יפטרו אתכם – אנחנו נתבע על פיטורים שלא כדין.
<שרית אולשביץ: אין דבר כזה והיינו בבתי משפט יותר מפעם אחת.
<שרית אולשביץ: יש פסיקה של נער בן 17 ממש מהשנה האחרונה, שבא למעסיק שלו ורק ביקש הבראה, כי הוא היה בהרצאה שהעברנו בבית הספר, הוא הבין שהוא עובד יותר משנה ושמגיע לו דמי הבראה, אז הוא הלך ושאל.
<שרית אולשביץ: המעסיק שלו אמר לו אין בעיה, אתה תקבל את ההבראה שלך במשכורת של החודש הבא, אבל אתה הולך ככה לדבר עם ההסתדרות, מאחורי הגב שלי?
<שרית אולשביץ: זה יום העבודה האחרון שלך.
<שרית אולשביץ: אותו נער קיבל 27,000 שקלים פיצוי על פיטורים שלא כדין, כי לא מפטרים נער רק בגלל שהוא ביקש את הזכויות שלו.
<שרית אולשביץ: אין דבר כזה.
<הדרה רוזנבלום: את זה צריך לפרסם, דרך אגב.
<תלמידה: אני אפילו לא יודעת על מה פוטרתי.
<שרית אולשביץ: אבל על זה אפשר להתלונן גם בדיעבד.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה בלי שהתלוננת.
יפעת שאשא ביטון: אז גם פוטרת, גם את לא שם, גם לא התלוננת עליהם ועולם כמנהגו נוהג.
<מאיר דוד: והמעסיק כנראה ימשיך לעשות את זה גם לאחרים.
<הדרה רוזנבלום: ואם לא אותך, אז מישהו אחר.
<תלמידה: וזה ברור שזה קשה.
<חנן יזדי: אני חושב שאולי כדאי שניתן לעוד בני נוער שהגיעו לדבר.
יפעת שאשא ביטון: יש פה, אבל אנחנו לא נוכל לשמוע את כולם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע רק נציגות.
<תלמיד ע': אני רק רוצה להגיד שאין לי פה שום עניין של טענות כלפי אף אחד מהגופים האלה.
<תלמיד ע': אין לי ספק שכולם פה בשבילנו וכולם פה בשביל לעזור לנו.
<תלמיד ע': אין לי פה שום עניין שהם לא עושים מספיק עבודה טובה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא העניין הזה.
<תלמיד ע': הדבר היחיד שאני בא להגיד פה – אני, שאני מעיד על עצמי כבן אדם שהוא אקטואלי, בן אדם שהוא מבין עניין, באמת פעיל – ועובדה שגם אני לא ידעתי על אף אחד מהדברים האלה.
<תלמיד ע': אז צריך לעשות.
<תלמיד ע': לדעתי זה משהו שחייב להיות חובה בבתי הספר.
<תלמיד ע': חובה.
יפעת שאשא ביטון: נכון, אני מסכימה איתך.
<תלמיד ע': כי זה לא פחות חשוב מכל בגרות אחרת.
<תלמיד ע': זה עניין של חובה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אולי שיעורי האזרחות יתחילו להיות קצת יותר רלבנטיים ואז נוכל לתקוף את זה גם שם.
<קריאה: אם שמים מעטפה שקופה או לא שקופה, זה לא בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה ואחר כך עורכת הדין מיכל שמר.
יפעת שאשא ביטון: בלי שם.
<תלמיד: אוקיי.
<תלמיד: אני בן 16.5.
<תלמיד: אני עובד באולם אירועים בפריפריה.
<תלמיד: אני עובד שם כבר קרוב לשבעה חודשים.
<תלמיד: המשכורת שלי עובדת על יומי, אירוע כלשהו שאני עובד, אני מקבל 120 שקלים.
<תלמיד: יש מצב שעשיתי את ה-25 שקלים שלי בככה ויש מצב שעבדתי בשביל 12 שקלים לשעה ויש מצב שגם עבדתי עד ארבע בבוקר.
<תלמיד: כל פעם זה משתנה.
יפעת שאשא ביטון: אסור לך לעבוד עד ארבע בבוקר.
<תלמיד: וזה קורה.
<הדרה רוזנבלום: כן, אבל סליחה שאני לא מבינה.
<תלמידה: 120 שקלים לאירוע?
<הדרה רוזנבלום: וזה לא משנה מאיזו שעה עד איזו שעה?
<תלמיד: זה לא משנה מאיזו שעה.
<חנן יזדי: בחלק מאולמות האירועים זה קורה הרבה.
<תלמיד: ברוב הפעמים אני מגיע לאולם בשעה שש בערב, מסיים במקרה הטוב בשתים עשרה בלילה, במקרה הרע כמעט 03:30 בלילה.
<תלמיד: אין לי החזרי נסיעות.
<תלמיד: אני מגיע כמעט כל הזמן בהלוך בתחבורה הציבורית, בחזור, בגלל שזה מאוחר מאד, ההורים שלי מחזירים אותי.
<תלמיד: אין לי שום דבר - - -
יפעת שאשא ביטון: הם אמורים לדאוג להם להסעות.
<תלמיד: כן, מהשעה אחת עשרה בלילה צריכים לדאוג להסעות.
<תלמיד: לא קורה דבר כזה.
<תלמיד: המשכורת שלי זה מאד פשוט – קוראים לי - אני בא, לא קוראים לי והיה מצב שלא קראו לי כמעט חודשיים, עד שהתחלתי לפתוח את הפה שלי ולהגיד סליחה אני פה.
<תלמיד: ואני עדיין מקבל משכורת שהיא מאד נמוכה למרות מה שאני צריך לקבל.
<תלמיד: לפי החוק אני אמור לקבל לפי דעתי 20.7 שקלים לשעה, נכון?
<תלמיד: בפועל אני מקבל גרושים.
<תלמיד: אני בתור מישהו שרוצה להרוויח את ה-500-600 שקלים שלי ולא רוצה להתלבש על הגב של ההורים יותר ובא לעשות משהו, קשה לי מאד לקבל אותו וקשה לי מאד לעשות אותו.
<תלמיד: בנוסף, לפחות אצלי במקום, רב המלצרים שהיה לי במחצית מהאירועים שלי, אפילו קצת יותר, היה בן אדם לא טוב בלשון המעטה.
<תלמיד: אני אשמח להגיד לכם איך הוא החליט לכנות אותי ולדבר אלי והכל מצוטט.
<תלמיד: פעם אחת שברתי כוס, איחרתי עם מגש אחד והוא החליט לצעוק – מי החמור שקיבל אותך לעבודה?
<תלמיד: אוקיי?
<תלמיד: אני ואחי התאום עובדים שם בנוסף ואחר כך הוא קרא לנו – אתם לא יודעים לעבוד, כדאי שתעזבו את המקצוע.
<תלמיד: פעם אחת, כשהפלתי מגש שלם, בגלל שנתקע בי בן אדם, הוא קרא לי מלצר מטומטם, גרוע ואפס שכמותך, לא תצליח בשום מקום ותגיד תודה שאנחנו בכלל נותנים לך לעבוד פה.
<תלמיד: וזה רק חלק מכמה דברים.
<תלמיד: אני לא מקבל שום דבר ממה שאני צריך ועכשיו לפי מה שהראיתי לכם, היחס פה הוא לא יחס שבני נוער, או סליחה, כל בן אדם שעובד צריך לקבל.
<תלמיד: אני מרגיש איפה שהוא שאני נפגע ואני כן רוצה ולא ידעתי אפילו שיש את האופציה להתלונן בצורה אנונימית.
<תלמיד: אני מאד נפגע.
<תלמיד: מאד קשה לי וכדי לעשות את ה-500-600 שקלים שלי, כדי להביא איזה משהו שאני מאד רוצה והדברים שאני מביא הם יחסית יותר מדי יקרים, אז אני לא רוצה להגיד לאבא ואמא – אני רוצה מכם עכשיו 1,000 שקלים בשביל לקנות איזה משהו.
<תלמיד: בסופו של דבר אם אני אעזוב את העבודה הזאת, או אם יפטרו אותי בגלל שיידעו שהלכתי למקום כזה או אחר להתלונן, אבדה לי העבודה, כי אני בפריפריה.
<תלמיד: אני נוסע רבע שעה למקום העבודה שלי כדי להגיע.
<תלמיד: כאילו, כדי לעבוד וזה זוועה בעיני.
יפעת שאשא ביטון: זה זוועה בכלל, כל מה שסיפרת.
יפעת שאשא ביטון: באמת, זה פשוט מזעזע.
יפעת שאשא ביטון: אני מסתכלת עליך, אני שומעת ואני משתגעת, כי בסוף בסוף, אם אני חושבת בראש, חברה, זה יכולים להיות ההורים של כולם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על כל כך הרבה בתי עסק, על אנשים מבוגרים, שיש להם ילדים בבית והם לא לוקחים בחשבון שזה יכול להיות הילד שלהם.
יפעת שאשא ביטון: זה פשוט מטריף אותי.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, אם אנחנו מספרים את הסיפור הזה בחוץ ואנשים יגידו יואו, ואיך עושים לו דבר כזה וזה נורא, וזה יכול להיות בדיוק הבן אדם שנמצא לידו בצד אחד או בצד אחר.
<הדרה רוזנבלום: הילד שלו, בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: ואין שאלה שאנחנו צריכים לעשות כאן עבודת חריש כדי שאנשים יבינו שלא מתנהגים ככה לבני הנוער שלנו.
יפעת שאשא ביטון: גם לא לעובדים מבוגרים, כן, אבל כל שכן לא לבני הנוער שלנו, שזקוקים לנו, להגנה שלנו, למעטפת שלנו ובטח לא להתנהגות הזאת.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה גם על האומץ ושהגעת וסיפרת.
יפעת שאשא ביטון: עורכת הדין מיכל שמר.
<מיכל שמר: שמי מיכל שמר, אני עורכת דין ומגשרת.
<מיכל שמר: אני גם מרצה למנהיגות.
<מיכל שמר: הבן שלי בפרויקט נחשון, שזה פרויקט מדהים של משרד החינוך.
<מיכל שמר: אני גם יושבת בבית הדין לעבודה כבר 6.5 שנים ואני גם מגשרת שם, ואני נציגה של לשכת עורכי הדין ומודה לכם שהזמנתם אותנו להגיד את דברנו ואולי גם לשתף פעולה.
<מיכל שמר: אני נציגת ועדת עבודה וגם ועדת חקיקה מטעם לשכת עורכי הדין.
<מיכל שמר: קודם כל הלשכה מברכת על כל הפעילויות שציינתם ושהמטרה שלהן היא שני דברים: אחד זה מניעה והשני זה אכיפה.
<מיכל שמר: וכמובן אנחנו נרצה לסייע בכל מה שכרוך בלקדם את הדברים האלה.
<מיכל שמר: אני אישית מגדלת שלושה בני נוער בבית, בנים, ועשיתי משאל בקרבם ובקרב החברים שלהם – מה יכול לעודד בני נוער לקבל מידע בפוש ולא רק כשהם פונים ובאיזה אמצעי זה הכי אפקטיבי, ואלה הממצאים שהם העלו, לפחות בסקר הקטן שהם עשו.
<מיכל שמר: דבר אחד הם אמרו שעכשיו האפליקציות וכל הנושא הזה זה מעולה.
<מיכל שמר: הם משתמשים בזה.
<מיכל שמר: זה פשוט דבר מדהים.
<מיכל שמר: אפשר לפתח את זה, אפשר אפילו לתת מידע אולי באמצעות מסרונים, כמו שיש נגיד איזה הפנינג או משהו שקשור לביגוד וכל מיני.
<מיכל שמר: פשוט אם יש איזו שהיא חקיקה חדשה או משהו שקשור לבני נוער, בפוש, כלומר לכתוב מסרון כזה.
<מיכל שמר: יש איזה שהוא עדכון בחקיקה, בפסיקה, אז זה משהו שיכול להיות ממש מצוין.
<מיכל שמר: אפשר גם לעשות שיתופי פעולה עם לשכת עורכי הדין.
<מיכל שמר: אני לא יודעת, צריך לחשוב על זה.
<מיכל שמר: אני מוכנה להיות אשת קשר לטובת העניין.
<מיכל שמר: דבר נוסף, הם אמרו שפרסומות בטלוויזיה זה דבר שהוא מאד מאד נחוץ וטוב.
<מיכל שמר: עוד דבר שאמרו, שכל קבלה לעבודה, אני שומעת אתכם, שדיברם נורא נורא יפה.
<מיכל שמר: אני מזועזעת שאין, אתם אומרים הסכם העסקה.
<מיכל שמר: במונחים משפטיים זה הודעה לעובד וכל מיני דברים כאלה, שהם אפילו יותר חשובים מהסכם העסקה.
<מיכל שמר: בכלל אין דברים כאלה.
<מיכל שמר: דרך אגב, אני רואה את זה בבית הדין גם בקרב מבוגרים.
<מיכל שמר: אתם לא היחידים שזה קורה, אבל אם מדברים על בני נוער, צריך לגרום לזה.
<מיכל שמר: כלומר צריך לחתור לזה שכל קבלה לעבודה תהיה חובה שמעסיק לא רק ייתן הודעה לעובד, אלא גם יישב ויסביר אותה.
<מיכל שמר: איך נעשה את זה?
<מיכל שמר: זה כל האמצעים היפים שעומדים כאן לרשותנו.
<שרית אולשביץ: דרך אגב, זה קיים בחוק.
<מיכל שמר: זה קיים בחוק, כן.
<שרית אולשביץ: בחוק לנוער זה תוך שבוע ולא תוך 30 יום כמו למבוגרים.
<שרית אולשביץ: זאת אומרת לנוער יש איזו שהיא עדיפות.
<מיכל שמר: נכון.
<שרית אולשביץ: אבל יש הבדל פשוט בין מה שבחוק לבין מה שקורה במציאות.
<מיכל שמר: אבל ההבדל בין נוער למבוגרים, שגם צריך בדחיפה לעשות את הדברים יותר וגם להסביר את הדברים.
<מיכל שמר: אני רוצה לספר על פרויקט הסברה מאד יפה של לשכת עורכי הדין בבתי ספר, גם כן, כי באמת הדרך הכי טובה להטמיע את הדברים האלה זה דרך הרגליים ודרכנו, אנחנו.
<מיכל שמר: ובאמת בלשכת עורכי הדין יש פרויקט חינוכי של הסברה, שמשולב.
<מיכל שמר: יש פרויקט שקשור להסברה על הליך פלילי וכן הלאה ויש שיתופי פעולה של התביעה, הסנגוריה, בית משפט.
<מיכל שמר: דרך אגב, בדגש על פריפריות ומגזר ערבי.
<מיכל שמר: אני עצמי הולכת בשבוע הבא לרמלה ויש בית ספר שאני מסבירה בו.
<מיכל שמר: אני עכשיו מיוזמתי האישית משלבת, שוזרת בתוך התכנים – זה מצגות יפות שלשכת עורכי הדין מכינה ופשוט שולחת לנו, המתנדבים להרצות.
<מיכל שמר: אני משלבת כבר את הנושא של תנאים, מיוזמתי המלאה ואני באמת מוכנה להיות אשת הקשר במידה ואני אקבל סרטונים, ברושורים וכאלה.
<מיכל שמר: תנו לנו.
<מיכל שמר: אנחנו כבר הולכים לבתי ספר, אז אנחנו גם נחלק ונהיה שם.
<מיכל שמר: אנחנו עוד זרוע שלכם לצורך העניין הזה, להפיץ את כל המידע, גם בשביל המניעה וגם לאכיפה.
<מיכל שמר: דבר אחרון שרציתי להתייחס זה מה אני אעשה שלא יפטרו אותי.
<מיכל שמר: אני מקשיבה לכם ודרך אגב אני חושבת שאתם צודקים.
<מיכל שמר: אני רוצה להביע פה דווקא אמפטיה, כי יש לי גם מבוגרים שאני לפעמים מייצגת - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מאד אמפאטיים, אבל אנחנו לא ניתן להם לשקוע במקום הזה, מה לעשות.
<מיכל שמר: לא, לא, אני באה ממקום פרו-אקטיבי, זה בסדר.
<מיכל שמר: אני לא אומרת להיות פאסיביים.
<מיכל שמר: אני רק אומרת שצריך גם לתת כלים לילדים, לבני הנוער איך, לא רק מה.
<מיכל שמר: כלומר, איך באים למעסיק, איך אומרים לו.
<מיכל שמר: אני מייצגת אנשים, אני מייעצת להם ותמיד מאד חשוב לי המסלול שבו נוקטים.
<מיכל שמר: אם ישר הולכים להסתדרות, זה די ברור מה תהיה התוצאה, אבל אם באים ואומרים בנועם – תקשיב, הייתי באיזו שהיא הרצאה ולא לדרוש פתאום דמי הבראה.
<מיכל שמר: להגיד – שמעתי שיש דבר כזה הסכם העסקה, בוא רגע נשב, בוא נראה.
<מיכל שמר: כלומר נכון שלפעמים זה גם יכול לגרום תגובה תוקפנית, אבל יכול להיות שהיא תהיה פחות תוקפנית מפתאום לפנות לנוער העובד או פתאום לקבל מכתב כזה או אחר.
<מיכל שמר: מאד חשוב איך, ואת הכלים האלה פחות נותנים לבני הנוער.
<מיכל שמר: שוב, אני מוכנה להירתם אם מטעם לשכת עורכי הדין ואם בכלל, כדי גם לקיים את האיך בתוך המה הזה, וזהו.
<מיכל שמר: תודה רבה לכולם.
<מיכל שמר: אני נהנית לשמוע את בני הנוער.
<מיכל שמר: אני כבר רואה שזה דווקא מחלחל אז זה מצוין.
<מיכל שמר: תודה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עורכת הדין מיכל שמר.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, כרמית ואחר כך הדרה.
<כרמית פולק-כהן: טוב, אני לא רוצה לחזור פה על דברים שנאמרו, אז ברור שפרסום הוא חלק קריטי ואינטגראלי, כמו שאנחנו רואים מהדברים שאומרים פה בני הנוער.
<כרמית פולק-כהן: הדבר השני שלדעתי עולה גם מהדברים שאומרים בני הנוער ואנחנו גם רואים אותו בשטח, שזה פיקוח יזום.
<כרמית פולק-כהן: זאת אומרת המשרד צריך לצאת לשטח, להגדיל את כמות המפקחים.
<כרמית פולק-כהן: אני ככה מגלגלת לפתחך עוד נושא שהוא לא עולה פה, אבל בעיני הוא נורא קריטי דווקא בימים האלה, שכל אחד רוצה להיות מפורסם.
<כרמית פולק-כהן: יש את התקנות של חוק עבודת נוער, שזה תקנות העבדת ילד בפרסומות או בכל מיני הפקות אירועים וכו', יש לנו את הפסטיגלים בפתח.
<כרמית פולק-כהן: אנחנו רואים הרבה - - -
יפעת שאשא ביטון: הם לא בפתח, הם רצים.
יפעת שאשא ביטון: אני כבר סימנתי וי.
<כרמית פולק-כהן: אה, הם כבר רצים?
<כרמית פולק-כהן: יש לי פעוטות, אני בדיליי.
<כרמית פולק-כהן: אז מה שאני אומרת זה שראינו בסוגיה הזאת, עסקנו בזה לאחרונה הרבה – הורים אפילו לא יודעים שאסור לגבות מהם אפילו שקל אחד.
<כרמית פולק-כהן: שקל אחד.
<כרמית פולק-כהן: הם לא יודעים את זה.
<כרמית פולק-כהן: הם משלמים עשרות כספים וכו'.
<כרמית פולק-כהן: זה נושא אחר, אבל על פניו, אם עושים פרסום הוא חייב לאגוד בתוכו כל מיני.
<כרמית פולק-כהן: ודבר אחרון, שברור לי שאת מודעת אליו, אבל לדעתי הוא חייב להיות על השולחן, זה המגזר הערבי ואחוזי הנשירה.
<כרמית פולק-כהן: בעיני שני הדברים האלה באים בד בבד כשאנחנו מדברים על עבודת נוער.
<כרמית פולק-כהן: אנחנו רואים מה שקרה עם הקטין הזה במחסום, לצערנו.
<כרמית פולק-כהן: שוב, ברור שסוגית עבודת נוער היא לא הסוגיה הקריטית פה, אבל שוב, הקטין הזה היה אמור להיות בבית הספר.
<כרמית פולק-כהן: אגב, חוק עבודת נוער לא תוקן בהתאם לחוק חינוך חובה, שעלה עד גיל 18.
<כרמית פולק-כהן: חוק עבודת נוער עדיין בדיליי.
<כרמית פולק-כהן: אז זה צריך גם להיות מתוקן, שזה הכי פרוצדוראלי, אבל זה לא תוקן.
<כרמית פולק-כהן: אז הקטינים האלה היו אמורים להיות בבית הספר.
<כרמית פולק-כהן: ולדעתי אם עושים כבר פרסומות, הן חייבות להיות מונגשות גם למגזר הערבי, כי יש שם בעיה מאד רצינית.
<כרמית פולק-כהן: אנחנו רואים את זה גם עם מקצבי נדבות וכו'.
<כרמית פולק-כהן: אז זו סוגיה רחבה מאד.
<כרמית פולק-כהן: אני זורקת את זה לפתחך, כי אני יודעת שאת - - -
יפעת שאשא ביטון: הדרה ואנחנו נסכם את הדיון.
<הדרה רוזנבלום: אז ראשית תודה רבה שאת באמת, אני מוכרחה לומר שאני עוברת כבר הרבה מאד יושבי ראש של ועדות זכויות הילד, ואיך את לא מרפה.
<הדרה רוזנבלום: באמת שאפו אמיתי.
<הדרה רוזנבלום: אני רואה באמת גם איזו שהיא התקדמות.
<הדרה רוזנבלום: אמנם יש הרבה פניות, אבל לדעתי הפניות רבות יותר כי יש יותר מודעות ואנחנו רואים את זה.
<הדרה רוזנבלום: אנחנו מקבלים על זה הרבה מאד מודעות.
<הדרה רוזנבלום: אני די המומה – ואני אומרת ברצינות – אפילו מתגובות של ילדים שהם במועצות וזה שהם כל כך מפחדים.
<הדרה רוזנבלום: חבריה, אני כבר סימנתי לי כאן.
<הדרה רוזנבלום: ביום חמישי אני נפגשת עם הצוות שלי.
<הדרה רוזנבלום: לא יכול להיות שאנחנו לא מעיזים ואנחנו לא מדברים.
<הדרה רוזנבלום: באמת הבעיה שלנו, לקבל את הדין הזה ולפחד.
<הדרה רוזנבלום: אין מקום עבודה שאתה לא יכול למצוא פעם אחרת או קצת אחרת.
<הדרה רוזנבלום: יש גם איזה שהוא משהו בשביל האני שלך כשאתה צומח, מבחינת לבוא ולומר ולעמוד על דעתך.
<הדרה רוזנבלום: אני מבינה מה זה לפחד, אבל באמת תנסו לפנות.
<הדרה רוזנבלום: ממש כואב לי שאני שומעת שאתם לא יודעים שאפשר לעשות את זה אנונימי, כי אנחנו מנסים כל כך הרבה.
<הדרה רוזנבלום: ממש כואב לי שאני שומעת שאתם לא יודעים שאפשר לנסות את זה אנונימית כי אנחנו מנסים כל כך הרבה ולא דרך הטלוויזיה, כי ילדים בקושי רואים טלוויזיה.
<תלמיד ע': זה ממש לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: אבל דווקא דרך הפייסבוק ו - - -
<תלמיד ע': אין דבר הזה.
<תלמיד ע': איפה כולם רואים?
<תלמיד ע': זה לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: לא דרמטי.
יפעת שאשא ביטון: צריך לעשות את זה בהכל, אבל בואו נודה שאתם הרבה יותר ברשתות החברתיות מאשר ב - - -
<הדרה רוזנבלום: הרבה הרבה יותר ברשתות.
<תלמיד ע': אם הייתי יודע שהייתי יכול לפנות אנונימית הייתי פונה מזמן.
יפעת שאשא ביטון: התפקיד שלנו זה להגיע אליכם.
<קריאה: חברה, הנוער כבר לא בפייסבוק.
<הדרה רוזנבלום: בסדר, אבל יש רשתות נוספות.
<הדרה רוזנבלום: כמובן שהסיפור הזה של כניסה לבתי ספר הוא מאד חשוב.
<הדרה רוזנבלום: התקופה הייתה ממש אחרי פסח, למרות שזה קרוב.
<הדרה רוזנבלום: אני אומרת ברצינות, בחינות המגן, בחינות הבגרות, המורים בטירוף והראש של התלמידים לא בזה, עד שפתאום הם מגיעים ואומרים רגע, חבל שלא הקשבתי או לא שמעתי.
יפעת שאשא ביטון: אבל הנה, אנחנו עכשיו באמצע דצמבר, זה עיתוי מצוין.
<הדרה רוזנבלום: וזאת תהיה בקשה גדולה שלי, שאני מבטיח לנסות לקדם את זה.
<הדרה רוזנבלום: וגם לגבי הנוער העובד, אירית ברוק חדר לידי.
<הדרה רוזנבלום: זאת אומרת תגידו לנו איפה לא נותנים לכם להיכנס, כי יש מוכנות.
<הדרה רוזנבלום: אנחנו דיברנו על זה והודענו על זה.
<הדרה רוזנבלום: זה מאד מאד משמעותי אצלנו, אחרת מה כל שיתופי הפעולה.
<הדרה רוזנבלום: אנחנו באמת מבקשים גם פה לא לפחד.
<הדרה רוזנבלום: זאת אומרת אתם תודיעו לנו, אני מבטיחה שלא נעשה מול המנהל, אבל נגיד לו בוא תסייע.
יפעת שאשא ביטון: נכשיר את הלבבות.
<הדרה רוזנבלום: זה דבר שאנחנו חייבים.
<הדרה רוזנבלום: אני באמת רואה פה איזה שהוא סיכום שאני אעביר הלאה, גם בעניין של פתיחת בתי הספר, ממש לכולם; וכמובן עוד ועוד ועוד פרסום, אבל צריך לעשות משהו גם עם הילדים.
<הדרה רוזנבלום: הם לא יכולים לפחד.
<הדרה רוזנבלום: אני מבינה את הקטע של לפחד, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: זה משהו שחייב להשתנות, אגב לא רק לגבי עבודת נוער, לגבי כל ההתמודדות שלנו בכלל, עם כל מה שקורה ברשתות החברתיות ובווצאפ.
<הדרה רוזנבלום: לא, כי זה היום על זכות העבודה שלי, אבל מחר זה על מכות בהפסקה ומחרתיים מישהו גנב טלפון.
<הדרה רוזנבלום: אין ברירה.
<הדרה רוזנבלום: בדרך לפה, אני נשבעת לכם, קיבלתי טלפון מאיזו עיר ואמרו לי תקשיבי, שהילד הזה לא יתקרב, הוא גנב טלפונים ועניינים.
<הדרה רוזנבלום: ברור שאנחנו נטפל, אבל חייבים לדבר.
<תלמיד ע': הדרה, לא הייתי קורא לעצמי פחדן.
<הדרה רוזנבלום: אני לא אומרת פחדן, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: זה לא עניין של לקרוא פחדן, זה עניין של החשש שלכם.
יפעת שאשא ביטון: אתם מפחדים, חברים.
יפעת שאשא ביטון: הפחד מנהל אתכם.
<תלמיד: הפחד מאד מובן.
<תלמיד: אני נמצא בפריפריה.
<הדרה רוזנבלום: אנחנו לא נגד הפחד.
<תלמיד: העניין של הביטחון התעסוקתי שלי ברצפה.
יפעת שאשא ביטון: הכל מקובל.
יפעת שאשא ביטון: עדיין לא צריך שתהיו מנוהלים דרך הפחד, זה פעם אחת.
יפעת שאשא ביטון: ודבר שני, אתם חייבים לעמוד על העקרונות שלכם.
יפעת שאשא ביטון: יש לכם זכויות.
<הדרה רוזנבלום: היום זה זכויות בגיל 16 ומחר זה יהיה בגיל 26.
יפעת שאשא ביטון: מה, אתה מוכן להיות מנוצל כי אתה לא יודע מה יהיה אחר כך?
יפעת שאשא ביטון: זה מזכיר לי קצת כמו נשים מוכות, שנשארות שם כי נוח להן ו - - -
<תלמיד: אין לי ביטחון תעסוקתי ובשביל להרוויח את ה-1,000 שקלים האלה או את ה-500 שקלים האלה, אני מעדיף לסבול כמה חודשים.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, זה לא המסר.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה אתכם.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שזה גם יכול לנבוע ממצבים כלכליים של הבית.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שזה יכול לנבוע מהרבה מאד מקומות, אבל אם אנחנו לא נלמד אתכם מה לעשות, אני ממש מתנצלת שאני לא אלך למקום הזה.
יפעת שאשא ביטון: אם אני צריכה לחנך אתכם, זה לעמוד על שלכם, זה לקבל את מה שמגיע לכם.
<הדרה רוזנבלום: כמובן בצורה טובה.
יפעת שאשא ביטון: ולא להתפשר ולא לתת שינצלו אתכם רק כי אתם חוששים.
<תלמידה: הכל נובע מחוסר המודעות שלנו, שאנחנו לא יודעים שיש את האפשרות - - -
יפעת שאשא ביטון: אני רציתי לשאול, האם אתה רוצה.
<גונן ירום: אני חייב להגיד משהו על הדבר הזה.
יפעת שאשא ביטון: ובכלל רציתי להציע לך את זכות הדיבור כי ראיתי שאתה לא - - -
<גונן ירום: כן.
<גונן ירום: גונן ירום, עיר ללא אלימות מהמשרד לביטחון פנים.
<גונן ירום: אין לי משהו להוסיף מעבר למה שאמרנו בישיבות הקודמות, כי הרי עיר ללא אלימות לא מתעסקת בנושא של זכויות נוער בתחום התעסוקה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אתם מקיימים שיח עם הנוער וזה גם מקום להגיע.
<גונן ירום: אני אמרתי גם פעם שעברה, גם בדיון הקודם ואני אגיד את זה גם עכשיו.
<גונן ירום: יש לנו הרבה מאד אנשים שפרושים בשטח ואני חושב שמה שעולה פה בדיון בסופו של דבר זה קודם כל שכדי לנצל ולממש זכויות, צריכים להכיר אותן ולדעת אותן ולהיות מודעים אליהן ואני חושב שהסיוע שלנו יכול להתמקד בזה.
<גונן ירום: בעזרת אנשי המקצוע שלנו, עובדי נוער, מדריכי מוגנות בבתי ספר וכו', שפרושים בשטח.
<גונן ירום: אני חושב שאולי דרך משרד הכלכלה אפשר ליצור שיתוף פעולה, אלי כדי להכשיר את האנשים שלנו, שאנשים שלנו יכירו טוב יותר את הזכויות, כדי שנוכל להעביר אותן הלאה לבני הנוער.
<גונן ירום: אני חושב שזה שיתוף פעולה חשוב שנוכל לקיים בינינו.
<מאיר דוד: אין שום בעיה.
<מאיר דוד: אנחנו בשמחה נקבע מועד.
<גונן ירום: זה דבר אחד.
<גונן ירום: אני חייב לומר משהו לגבי הדברים האחרונים שנאמרו פה.
<גונן ירום: אני חושב שהתפקיד שלנו – סליחה גברתי יושבת הראש – זה לא לחנך את בני הנוער.
<גונן ירום: אנחנו צריכים להראות להם שאנחנו מאחוריהם ושיש להם גיבוי.
<גונן ירום: זה אומר שבן נוער, ודרך אגב דרך ניסיון החיים, שהוא יודע שהמערכת עומדת מאחוריו ושהוא יודע שיבטיחו את הזכויות שלו ושהוא יודע שאם הוא יתלונן, אז יהיה לו גיבוי - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל עם זה פתחתי.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שאמרתי להם.
יפעת שאשא ביטון: יושבים פה כל כך הרבה אנשים שנותנים לכם גב חזק, תשתמשו בכלים.
<תלמיד ע': אבל אנחנו לא מודעים לגב הזה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני אומרת לך - מה לעשות, אי אפשר לקחת ממני את איש החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך שאם אני מסתכלת על מערכת החינוך, אנחנו כל הזמן מדברים על הנושא של פנייה לעזרה, על הנושא של להציף דברים שקורים, שהם יכולים לדווח כשהם רואים מקרה של אלימות וזאת לא הלשנה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו מחנכים את הילדים שלנו לעמוד איתן מול הדברים האלה, כדי למנוע אותם ולא להישאר קורבנות או מנוצלים כל הזמן.
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה את הילדים שלנו קורבנות ואני לא רוצה אותם מנוצלים כי הם חוששים.
<גונן ירום: מסכים איתך.
<גונן ירום: זה נכון לכל התחומים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שהם יידעו שאנחנו פה בשבילם.
<כרמית פולק-כהן: השינוי בשיח הוא חלק אינטגראלי משינוי.
<כרמית פולק-כהן: וחלק אינטגראלי מחינוך.
<תלמיד ע': אני אגיד את זה שוב, זה לא גב שאנחנו מודעים אליו.
יפעת שאשא ביטון: אל תיקח את זה אישית.
<תלמיד ע': ברור שלא.
יפעת שאשא ביטון: נכון, אז אני לוקחת אחריות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לוקחים אחריות ואנחנו נעשה את הכל כדי להגיע אל כולכם.
יפעת שאשא ביטון: זה המשימה שלנו, להגיע אל כולכם.
יפעת שאשא ביטון: אתה יכול להמשיך.
<גונן ירום: אני סיימתי.
<גונן ירום: זאת אומרת הדבר העיקרי שרציתי להגיד זה באמת החיבור עם משרד הכלכלה כדי ליצור דרך האנשים שלנו שפרושים בשטח, ליצור הסברה טובה יותר ובעצם להשתמש במנגנונים שקיימים אצלנו דרך הפעילות שלנו בבתי הספר, בפעילות החינוך הבלתי פורמאלי, בעצם בכל הצמתים שאנחנו פוגשים את בני הנוער.
<גונן ירום: אז לעשות שימוש גם באנשים שלנו, אבל כדי לעשות שימוש באנשים שלנו, אנחנו צריכים אלף להכיר את החוק, להכיר את הזכויות.
<גונן ירום: אנחנו צריכים להכיר את הגורמים המטפלים שאפשר להפנות אליהם.
<גונן ירום: אחרי שאנחנו נלמד את כל הדברים האלה אנחנו נוכל להעביר ולהפיץ את הזכויות לבני הנוער.
<גונן ירום: אם יש לכם חומרים – גם אם כתובים, גם אם לא כתובים – נשמח לקבל.