GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אריאלה דר: כשיגיע תורי אז אני אוכל לספר ולשתף.
יפעת שאשא ביטון: אז הנה, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים לנהל את זה ברצף כדי שזה לא יהיה קטוע, אז ככל שזה מתחבר בתוך השיחה, בשמחה.
יפעת שאשא ביטון: רש שם מלא בבקשה לפרוטוקול.
<אריאלה דר: שמי אריאלה דר.
<אריאלה דר: אני סגנית מנהלת בית הספר.
<אריאלה דר: המנהלת נאלצה להעדר בשל מחלה.
<אריאלה דר: אני אתחיל במיזם שלנו, שהיה בנושא של לימוד השפה הערבית.
<אריאלה דר: כיוון שאנחנו בפריפריה ואנחנו נפגשים עם אוכלוסייה רב תרבותית, ראינו לנכון ללמוד – אנחנו, הצוות מהמגזר היהודי – גם את השפה הערבית ויחד עם חלק מעובדי בית החולים למדנו לדבר בשפה שהיא רלבנטית לילדים.
<אריאלה דר: באשר לילדים הסורים, אנחנו נתנו מענה – הצוות החינוכי שלנו – כשאני מדברת על הצוות החינוכי זה חינוכי-טיפולי, כשיש לנו מטפלים הבעתיים בתחום הנפש וצוות חינוכי, שנתן מענה גם לילדים שהגיעו למרפאות האמבולטוריות.
<אריאלה דר: כשהם מגיעים ואנחנו רואים אותם בהלם ובאלם, והמענה שלנו בחלקו הוא תעסוקתי ובחלקו הוא לאפשר להם סוג של ונטילציה וגם יכולת להבין מה הם חווים.
<אריאלה דר: בעבודה שלנו יש לנו גם צוות שהוא דובר השפה הערבית וצוות יהודי וביחד אנחנו חוברים יחדיו.
<אריאלה דר: באשר לילדים שמאושפזים ומאושפזים לפרקי זמן ארוכים, אנחנו קודם כל מחויבים לאתיקה.
<אריאלה דר: אנחנו מקבלים מה הגבולות שאנחנו יכולים להתערב, ובהיבט החינוכי, המענה שאנחנו נותנים מאד נעזר בכל החלקים של קדימה מדע.
<אריאלה דר: אם זה בהנגשה של משחקים, למידה, שהיא מאד מאד ייחודית.
<אריאלה דר: יש ילדים שמעולם לא היו במסגרות חינוכיות וההזדמנות שלהם ללמוד את השפה, גם השפה של מה אני רוצה, מה אני צריך, לקרוא, לכתוב, לצייר, לעשות איזה שהם תהליכים נפשיים, הם מאד מאד משמעותיים.
<אריאלה דר: והקשרים שנוצרים הם קשרים מאד מאד עמוקים, מאד מאד מרגשים.
<אריאלה דר: כשהם נפרדים מאיתנו יש מערכות יחסים שקשה להתנתק מהן, אבל המענה הוא מענה שהוא לכל דבר.
<אריאלה דר: יש לנו בנות שירות מהמגזר הערבי, שהן ניגשות אליהן, המורות שלנו והם מקבלים.
<אריאלה דר: הניסיון שלנו לתת להם מענה חינוכי מותאם לתקופה שבה הם נמצאים.
יפעת שאשא ביטון: צריך לזכור גם שהילדים לא מגיעים מאיזה רצף של לימודים שם.
יפעת שאשא ביטון: המציאות שם הרי לא באמת מאפשרת להם רצף.
יוסף ג'בארין: לא, זה מה שהיא אמרה, שחלקם בכלל לא היו בבית ספר.
יוסף ג'בארין: גם אלה בגיל מבוגר יותר, אני מניח.
<אריאלה דר: ממש.
<אריאלה דר: בשביל חלקם בכלל לצפות בסדרות שאנחנו מורידים, כל מיני תכניות, בשבילם זה עולם חדש.
<אריאלה דר: החוויה שמישהו רואה אותם ומנכיח את ההערכה, הקבלה והנראות, זה החוויה החזקה ביותר שהם יכולים לקחת מאיתנו.
יוסף ג'בארין: הם לומדים גם עברית?
<אריאלה דר: הם לומדים גם מילים בעברית, כן.
<אריאלה דר: הם מבקשים.
<אריאלה דר: הם מבקשים גם לדבר בשפה שלנו כדי שתהיה תקשורת, כי גם מורות מהמגזר היהודי נכנסות ועובדות איתם.
<אריאלה דר: גם יש סוג של קשרים גם אנחנו אחר כך מתמודדים, הצוות שלנו, מה זה אומר.
<אריאלה דר: זה הפגיש גם אותנו עם חוויה מסוימת של מה קורה כשילדים סורים מגיעים.
<אריאלה דר: זה אחד מהדברים, אבל אנחנו בהחלט נותנים מענה.
יוסף ג'בארין: שאלה רגישה אולי, אבל מעניין לדעת.
יוסף ג'בארין: הם באים מאיזו שהיא קבוצה פוליטית מסוימת?
יוסף ג'בארין: זאת אומרת אני מניח שאפשר להניח שהם אולי מג'בת אל נוסרא, או מה בדיוק - - -
יפעת שאשא ביטון: זה באמת משנה, חבר הכנסת יוסף ג'בארין?
יוסף ג'בארין: לא, לא, אני שואל - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, באמת אני שואלת.
יפעת שאשא ביטון: אני מאפשרת, אתה רואה, אני לא מחכה לרשות דיבור ולא לכלום.
יפעת שאשא ביטון: מה זה משנה מאיפה הם באים?
יוסף ג'בארין: גם אם זה לא משנה, יפעת?
יוסף ג'בארין: מה?
יפעת שאשא ביטון: כי - - -
<אריאלה דר: אנחנו ממש לא נכנסים לסוגיה.
<אריאלה דר: התפקיד שלנו הוא חינוכי.
יפעת שאשא ביטון: מגיע ילד, לא משנה לי בכלל לא מהיכן הוא, לא מי ההורים שלו - - -
יוסף ג'בארין: בסדר, אני מסכים איתך שזה לא משנה, אבל זה שזה לא משנה זה - - -
יפעת שאשא ביטון: כי אני לא הייתי רוצה.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת בכוונה שלא הייתי מכניסה את זה, סליחה.
יוסף ג'בארין: לא, למה, מה?
יפעת שאשא ביטון: אין בעיה עם השאלה שלך במהות, כאילו לענות לך אם באו מפה, אם הם באו משם.
יוסף ג'בארין: האמת היא שאני לא מבין למה את מתרגשת מהשאלה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא מתרגשת מהשאלה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה בדיוק מה שאנחנו מנסים להיות מעליו.
יוסף ג'בארין: בטח שזה לא משנה, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: שזה לא משנה מאיפה הילד בא ואיזה שיוך פוליטי יש לו.
יוסף ג'בארין: לא, אז אני אנסח את זה אחרת.
יוסף ג'בארין: איך הילדים הללו מגיעים?
יוסף ג'בארין: כאילו מה הרקע?
יוסף ג'בארין: למה אלה ולא אחרים?
<אריאלה דר: אנחנו לא נכנסים לסוגיה.
<אריאלה דר: התפקיד שלנו הוא תפקיד חינוכי טיפולי.
<אריאלה דר: ברגע שילדים מאושפזים ואנחנו יכולים להיכנס אליהם אחרי שקיבלנו אישור לכך, אנחנו נותנים להם מענה חינוכי.
<אריאלה דר: מבחינתנו הם ילדים לכל דבר.
יוסף ג'בארין: בוודאי.
<אריאלה דר: הם זכאים לקבל - - -
יפעת שאשא ביטון: על המשפט האחרון שאתה אמרת, אני חושבת שאני מבינה למה אתה מתכוון.
יפעת שאשא ביטון: יש בך איזה שהוא חשש שיש קבוצות מסוימות שכן מצליחות להגיע לקבל טיפול ולאחרות הטיפול נמנע?
יוסף ג'בארין: אני לא יודע.
יוסף ג'בארין: אני שואל.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל זאת השאלה?
יוסף ג'בארין: לא.
יוסף ג'בארין: אני שואל איך?
יוסף ג'בארין: הרי בכל זאת ילדים סורים בישראל זה לא הדבר הנורמאלי שיכול לקרות, נכון?
יוסף ג'בארין: השאלה מה המסגרת שבה הם מגיעים.
יוסף ג'בארין: זה אנשים שבורחים?
יוסף ג'בארין: יש מסגרת שקולטת?
יפעת שאשא ביטון: יש תיאום של משרד הביטחון ומשרד הבריאות?
יוסף ג'בארין: עם מי מתאמים, עם האו"ם?
יוסף ג'בארין: פשוט איך זה קורה.
<אריאלה דר: אני לא חושבת שמתפקידי ומהמקום שלי לענות על השאלה הזו, אלא להתייחס באמת להיבטים שאנחנו נותנים.
יפעת שאשא ביטון: היא מקבלת אותם.
<קריאה: לדעתי את לא יודעת את זה.
יוסף ג'בארין: במשרד הביטחון יש אנשים שיכולים לענות?
יפעת שאשא ביטון: יש נציג של משרד הביטחון כאן?
יפעת שאשא ביטון: הם הוזמנו ולא הגיעו.
<תמי ברנע: צריכה להגיע, היא אבל יותר לנושא של עזה.
<תמי ברנע: היא מתאמת בריאות עזה.
יוסף ג'בארין: אבל גם בנושא הזה, זה באמת מאד - - -
<קריאה: באמת מאד מעניין לדעת.
יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות, אתם יודעים איך מגיעים ילדים סורים למדינת ישראל, דרך איזה שהוא קשר, מה התיאום?
<אסנת קורח לב-ציון: אני לא מודעת, אבל יש בית חולים של הצבא שהוקם.
<אסנת קורח לב-ציון: אני יודעת חלקית, לא משום מידע פורמאלי, שום דבר.
<אסנת קורח לב-ציון: יש בית חולים של הצבא הרי שמטפל בפצועים כמו שהם מגיעים.
<אסנת קורח לב-ציון: בלי שום - - -
יפעת שאשא ביטון: ואז הוא בעצם יוצר את התיווך.
<אסנת קורח לב-ציון: שאז הוא מעביר את אלה שצריכים המשך טיפול.
יפעת שאשא ביטון: אבל משום שהדיון שלנו הוא באמת מה אנחנו נותנים להם כשהם כבר כאן ואיך אנחנו מתמודדים עם הסיטואציה, אז אני אהיה סלחנית סביב השולחן בשאלות של איך הם מגיעים.
מסעוד גנאים: הדיון רק על הילדים, לא על - - -
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים, ברוך הבא.
מסעוד גנאים: אני שואל.
יפעת שאשא ביטון: לא שמעתי מה ששאלת.
מסעוד גנאים: אם הדיון הוא בכלל על ילדים גם בישראל.
מסעוד גנאים: אני רואה שהתחלתם מה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, לא התחלנו.
יפעת שאשא ביטון: אתה נכנסת עכשיו, אנחנו הספקנו כבר להיות בעזה, עכשיו אנחנו בסוריה.
יפעת שאשא ביטון: עוד מעט - - -
מסעוד גנאים: את כל זה הספקתם ברבע שעה?
<אריאלה דר: אני יכולה להמשיך?
יפעת שאשא ביטון: כן, בבקשה אריאלה.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לחבר הכנסת גנאים אחריה.
<אריאלה דר: אני רוצה לשתף אתכם מעבר באמת לפרויקט המאד ייחודי של הילדים הסורים, גם בעבודה שלנו בנהרייה.
<אריאלה דר: אנחנו נותנים מענה לכל המחלקות הפדיאטריות, שזה מחלקות ילדים, כירורגיה, דיאליזה ופסיכיאטריה לילדים ונוער.
טלב אבו עראר: יש גם בסורוקה?
יפעת שאשא ביטון: רגע, בואו נקשיב לה, אחר כך.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה אריאלה.
<אריאלה דר: ובעצם אנחנו נותנים גם מענה שהמרחב הפיזי הוא שונה.
<אריאלה דר: ההנגשה היא ליד מיטת החולי, הכנה לקראת ניתוח במחלקת דיאליזה, שאחת מהתמונות מופיעה כאן בתערוכה ויש לנו ילדים שבעצם כרגע יש פרויקט מאד ייחודי בדיאליזה, של נציג של אחד המורים, שהוא מעביר מוסיקה חובקת עולם, יחד עם המטפלת ההבעתית שלנו, וביחד עם הילדים בדיאליזה, כשהכיתה היא בתוך המרחב הטיפולי, הם כתבו שיר.
<אריאלה דר: שיר שהוא משותף לחוויות והרגשות של להיות ילד מאושפז כרוני, ובעצם המוסיקה והמילים חוברים יחדיו.
<אריאלה דר: זה אחד משיתופי הפעולה שיש בקדימה מדע.
<אריאלה דר: כל מה שקשור לתת מענה לילדים באשר הם.
<אריאלה דר: כשילד מתאשפז, כמו שנאמר, גם המשפחה שלו מתאשפזת והחוויה של השותפות, של היכולת לראות את הילד באשר הוא ולזכות במקום שאנחנו רואים את הכוחות שלו, כי אם יש ילד שמאושפז בפסיכיאטריה ויש לו קושי בהתמודדות, דווקא הלמידה היא מקום מרפה.
<אריאלה דר: היכולת להנגיש חלקים תעסוקתיים, רובוטיקה, למידה מקווננת, למידה מרחוק.
<אריאלה דר: הקשרים שהם קשורים לחומר הנלמד, זה בעצם החלק שמאפשר לנו לתת מענה לילדים כאשר הם מאושפזים.
<אריאלה דר: העבודה היא עבודה שיתופית מאד משמעותית והיא נלמדת ומתפתחת כל הזמן, בין אם זה ליד המיטה, בין אם זה במרחב שהוא בכיתה עצמה והיפה הוא לראות למשל בכירורגיית ילדים, איך יושבים מסביב לשולחן דרוזי, ערבי, רוסי וילד קטן שזה עתה הגיע ולא יודע בכלל מה קורה, וכולם ביחד לומדים.
<אריאלה דר: וכמו שאמרת, כשמכירים – לא שונאים.
<אריאלה דר: ויש חוויה באמת של שותפות עם מגוון רב של אמצעים, שהעבודה עם קדימה מדע היא מאד משמעותית גם מבחינת החומרים וגם מבחינת ההיקף ברמה הגבוהה ביותר שיכולה להיות.
<אריאלה דר: אז תודה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, אריאלה ולכל צוות בית החולים.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת טלב אבו עראר, בואו נשמע אמא של ילד ואחר כך אני אתן לך את רשות הדיבור.
יפעת שאשא ביטון: שלא תפספס את החוויה פשוט.
טלב אבו עראר: כן, מאה אחוז.
יפעת שאשא ביטון: אז עותמאן אבתיסאם, בבקשה ואחר כך חבר הכנסת.
יפעת שאשא ביטון: בואי תספרי לנו.
יפעת שאשא ביטון: אם אפשר לא לומר את השם של הילד כדי לא לחשוף אותו, מתוך הגנה בפרוטוקול, שלא יהיו עניינים.
<עותמאן אבתיסאם: אני אמא לילדה שנולדה בגיל אפס בשערי צדק עם מחלה כרונית של כליות, אי ספיקת כליות.
<עותמאן אבתיסאם: היום הילדה בת 12, כאשר היא קיבלה את כל הטיפול ואת כל מה שצריך מבית החולים שערי צדק ובמיוחד הדבר שהיה הכי טוב ועזר להתפתחות של הילדה ותמך בנו, כמשפחה ובילדה, זה החינוך שקיבלנו מבית החולים.
יפעת שאשא ביטון: מהיכן אתם מגיעים?
<עותמאן אבתיסאם: מאבו גוש.
יוסף ג'בארין: אז היא גם אזרחית ישראל.
<עותמאן אבתיסאם: כן.
<עותמאן אבתיסאם: אז התמיכה והסיוע שקיבלה הילדה מצוות בית החולים היא תמיכה מאד מאד טובה ועזרה לה.
<עותמאן אבתיסאם: היא יכלה להשתלב ולהיות צד בצד בהתפתחות וגם ברמה של בית הספר, פחות או יותר.
<עותמאן אבתיסאם: זה מאד מאד עזר לה.
<עותמאן אבתיסאם: היא הייתה באשפוז במשך שבועיים-שלושה ואז בהפסקה היא הייתה בחופש בבית.
<עותמאן אבתיסאם: כשאני הייתי שולחת אותה לגן, זה מגיל אפס היה, ואז בבית ואז בגן ואז להגיע כגיל הרך ליסודי, והיא כל הזמן הייתה שבועיים בבית החולים ושבוע בבית הספר נניח.
<עותמאן אבתיסאם: כשהיא הייתה חוזרת לבית הספר - - -
יפעת שאשא ביטון: והרגשת שהטיפול בבית החולים בעצם מסייע לשמור על איזה שהוא רצף?
<עותמאן אבתיסאם: זה במקביל, בדיוק.
<עותמאן אבתיסאם: זה מה שעזר לילדה דווקא להתחבר לבית הספר, כי אחרת היא לא הייתה יכולה.
<עותמאן אבתיסאם: היה לה מאד קשה.
<עותמאן אבתיסאם: היו גם המיומנויות של בית הספר שנתנו לילדה בכל שלב ושלב.
<עותמאן אבתיסאם: זה היה משהו מעבר.
<עותמאן אבתיסאם: זה היה ממש טוב.
יפעת שאשא ביטון: מה שלומה עכשיו?
<עותמאן אבתיסאם: הילדה מאושפזת.
<עותמאן אבתיסאם: היא שבועיים באשפוז.
<עותמאן אבתיסאם: היא אחרי השתלת כליה והיא בהתדרדרות חמורה עכשיו, בגלל הכליה.
<עותמאן אבתיסאם: וגם עכשיו במיוחד, כי היא בגיל ההתבגרות.
<עותמאן אבתיסאם: ההתפתחות.
<עותמאן אבתיסאם: עכשיו היא בגיל ההתבגרות, אז היה לה מאד קשה לקבל את זה, את ההידרדרות במצב הכליה, אבל עם ההסבר של צוות בית החולים על ההידרדרות ומה נובע מזה, אם לחזור לדיאליזה או לא.
יפעת שאשא ביטון: והיא אחרי השתלה עכשיו?
<עותמאן אבתיסאם: כן, היא אחרי השתלה 9 שנים, אבל לאחרונה, מיוני היא בהתדרדרות ואז היא התחילה לדאוג מזה, מה יקרה אם היא תאבד את הכליה שלה.
<עותמאן אבתיסאם: עם הצוות, עם המורים של בית הספר, אז הם תמכו בה מאד ועזרו לה ואפשרו לה עתיד יותר טוב.
יפעת שאשא ביטון: את אומרת שהתמיכה היא גם נפשית ורגשית, לא רק רפואית.
<עותמאן אבתיסאם: כן, כן.
<עותמאן אבתיסאם: זה לא רק לימודית, זה ממש נפשית וזה יותר חשוב גם מהלימודים.
<עותמאן אבתיסאם: זה ממש טוב.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה של משרד החינוך.
יוסף ג'בארין: כל המימון הוא של משרד החינוך?
<עותמאן אבתיסאם: כן, אנחנו לא משתתפים בשום דבר.
יוסף ג'בארין: השאלה אם משרד החינוך מממן את הכל או מממן חלק ואז יש עמותות?
<עותמאן אבתיסאם: מבחינתנו לא משלמים כלום.
יפעת שאשא ביטון: זו תכנית של קדימה מדע שזכתה במכרז של משרד החינוך.
יוסף ג'בארין: במימון מלא?
<עותמאן אבתיסאם: מגיל אפס.
<עותמאן אבתיסאם: הילדה נולדה ואז התחילו איתה, וכשהיא גדלה, שלב שלב, אני אף פעם לא הרגשתי את עצמי בתור אמא שאני לבד.
<עותמאן אבתיסאם: בית הספר אף פעם לא דאג לה, בית הספר שהיא למדה בו.
<עותמאן אבתיסאם: הם היו מקבלים אותה כשהיא הייתה באה לבית הספר וממשיכים איתה.
<עותמאן אבתיסאם: לא היו משלימים בכלל את הפער.
<עותמאן אבתיסאם: מי שכן השלים את הפער זה בית החולים והילדה מאד מאושרת מזה.
<עותמאן אבתיסאם: חשוב גם לציין שהצוות משך אותה לבוא לבית החולים, כי את יודעת, לפעמים יש ילדים שמסרבים.
יפעת שאשא ביטון: כן, זו לא חוויה הכי נעימה להגיע לבית החולים, בטח לא בשביל טיפולים כאלה.
<עותמאן אבתיסאם: כן, בדיוק, אבל עם זה הם באים עם תקווה ללמוד ולהתקדם ולהשלים את הפערים שהם מפספסים תוך אשפוזים וכשהם בבית.
יפעת שאשא ביטון: ויש לזה ערך מוסף מעבר להיבט החינוכי לימודי.
<עותמאן אבתיסאם: והילדה מאד מאד מחוננת, בממוצע 98.
<עותמאן אבתיסאם: באמת, זו ילדה שכל שנה מקבלת תעודות מבית הספר ובאמת, האחוזים הכי גבוהים זה מצוות בית הספר של שערי צדק והחינוך.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה איבתיס
יפעת שאשא ביטון: אם ותאחלי לה מכולנו, אני בטוחה שכולם משתתפים באיחולים להחלמה מהירה ורפואה שלמה.
<עותמאן אבתיסאם: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת טלב אבו עראר, בבקשה.
טלב אבו עראר: תודה גברתי יושבת הראש על הדיון בנושא כל כך חשוב – חינוך ובריאות ללא גבולות.
טלב אבו עראר: אז תתני לי לדבר בצורה לא מוגבלת.
טלב אבו עראר: אפשר?
יפעת שאשא ביטון: אתה יכול להתחיל, נראה איך נתקדם.
טלב אבו עראר: אני אתמקד בילד מרהט ובעוד שמונה כמוהו בישראל בכלל, שנושאים מחלה נדירה, חמורה, שמאיימת על חייהם בכל רגע.
טלב אבו עראר: המחלה הזו – ויש כאן הרבה רופאים – MBS1 - כך היא נקראת, זו המחלה.
טלב אבו עראר: העליתי את זה בפני השר הבריאות שהפנה אותנו לוועדה שמחליטה.
טלב אבו עראר: העניין כאן הוא כספי.
יפעת שאשא ביטון: ועדה שמחליטה על מה, על תרופות?
טלב אבו עראר: על תרופות, כן.
טלב אבו עראר: ואז התרופה לכל ילד - - - היא מיליון שקלים.
טלב אבו עראר: המדינה שומרת על הקופה שלה, לא מוכנה להשקיע ושימותו הילדים האלה.
טלב אבו עראר: 9 ילדים בישראל – יהודים וערבים.
טלב אבו עראר: אני בטוח ואני יודע ומכיר ילד מרהט שביקרתי אצלם בבית וככה הם ממתינים ומחכים לתשובה.
טלב אבו עראר: אני חושב שהמדינה באמת צריכה לחשוב על חייהם של הילדים בישראל.
טלב אבו עראר: אנחנו לא נגד מתן טיפול לילדים מסוריה או מעזה או מכל מקום, זה בסדר גמור.
טלב אבו עראר: אנחנו מקבלים את זה ומברכים על זה באמת, אבל אזרחים במדינת ישראל גם ראויים לשירות הזה ולטיפול הזה.
טלב אבו עראר: זה לגבי בריאות.
טלב אבו עראר: אפשר לדבר קצת על חינוך?
יפעת שאשא ביטון: רגע, יש לי שאלה לגבי המחלה הזו.
יפעת שאשא ביטון: זו מחלה שהיא ייחודית לילדים?
יפעת שאשא ביטון: היא מאפיינת בעיקר ילדים?
יפעת שאשא ביטון: מישהו מכיר ויודע לענות?
טלב אבו עראר: אני לא יודע.
יפעת שאשא ביטון: זו מחלה גנטית?
<קריאה: מטבולית, לא?
יפעת שאשא ביטון: שהיא בדרך כלל אצל ילדים?
<עידית סגל: מולדת.
<קריאה: ה- - - בגיל הילדות.
יפעת שאשא ביטון: ובאמת יש תרופה שמאפשרת לצאת מזה או להחלים מזה?
<עידית סגל: יש תרופה שהיא תרופה ממושכת שהם יאצלו לקבל כל חייהם, שהיא יכולה להעלות את איכות חייהם ולהציל אותם ממוות.
<עידית סגל: אבל להגיד לך באחוזים?
<עידית סגל: אני - - -
טלב אבו עראר: אני ישבתי עם הרופאים של הילד הזה, הם קבעו שהוא כן יכול לצאת מזה, עם התרופה הזו.
טלב אבו עראר: עם התרופה הזו יכולים להיות בריאים לחלוטין.
טלב אבו עראר: את התשובה הזו קיבלתי בצורה ברורה.
טלב אבו עראר: אדבר קצת על חינוך.
טלב אבו עראר: לפני שנתיים פנינו לשר החינוך, למנכ"לית ולמחוז דרום, על כך שיש 5,000 ילדים ללא מסגרת חינוכית בגילאי 3-4 שעד היום מחכים גם לתשובה לגבי מסגרת חינוכית שתקלוט אותם.
יפעת שאשא ביטון: ילדים בריאים?
טלב אבו עראר: בריאים לחלוטין.
טלב אבו עראר: אין להם חינוך.
יפעת שאשא ביטון: שיישארו בריאים ויזכו באריכות ימים, אבל מה שאנחנו מנסים פה זה לגעת בשירותי החינוך שקשורים בשירותי הבריאות לילדים שנמצאים במצב של מחלה כרונית והשירות שניתן להם.
יפעת שאשא ביטון: הנושא שאתה מעלה הוא חשוב וצריך להעלות אותו כדיון בפני עצמו.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהוא מספיק חשוב כדי - - -
<קריאה: היינו אמורים לדון בזה ביום הנגב.
יפעת שאשא ביטון: כן, ביום הנגב.
טלב אבו עראר: לגבי ילדי הגן המוסעים.
טלב אבו עראר: אני חושב שהחוק קובע שעד מרחק מסוים של 1 ק"מ או 2 ק"מ - - -
יפעת שאשא ביטון: תלוי.
יפעת שאשא ביטון: עד גיל מסוים זה 2 ק"מ ומגיל מסוים זה 3 ק"מ.
יפעת שאשא ביטון: עד כיתה ד' זה 2 ק"מ ומכיתה ד' זה 3 ק"מ.
טלב אבו עראר: ילדים בדואים מוסעים לגן במרחק של לא פחות מ-5 ק"מ.
טלב אבו עראר: אני מכיר אותם, אני גם יכול להגיד את שמות הגנים.
טלב אבו עראר: זה דבר שצריך טיפול.
טלב אבו עראר: אי אפשר.
טלב אבו עראר: צריך להשקיע בחינוך בילדים.
טלב אבו עראר: כל ילד זכאי לחינוך, לרווחה איפה שהוא, לא משנה איפה הוא.
טלב אבו עראר: כך אני מאמין וכך אני מקווה שאת, כיושבת ראש הוועדה הזו לזכויות הילד, כי זה זכויות בסיסיות של ילדים.
טלב אבו עראר: נכון.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך חבר הכנסת טלב אבו עראר.
יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מתחברת לעניין של החינוך והזכות לחינוך לכל ילד, בטח ובטח כשאנחנו מדברים על ילדים בתוך הבית שלנו, אנחנו בהחלט צריכים להתייחס לזה.
יפעת שאשא ביטון: הנושאים אתה מעלה הם נושאים ראויים וחשובים ואני חושבת ככל שהם כאלה, הם דורשים גם דיון בפני עצמו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו היינו אמורים לקיים דיון בנושא של אותם ילדים שלא נמצאים במסגרות חינוך ביום הנגב, שאנחנו כולנו יודעים שהוא בוטל וגם באיזה נסיבות.
טלב אבו עראר: כן, נדחה.
יפעת שאשא ביטון: נדחה.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו בעזרת השם, כשזה יעלה, נעלה את זה שוב.
טלב אבו עראר: אוקיי.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת יוסף ג'בארין אתה רוצה לדבר עכשיו?
יוסף ג'בארין: קודם כל אני בהחלט מברך על העשייה בתחום הזה.
יוסף ג'בארין: הילדים אולי זו קבוצת הגיל שכולנו נסכים שצריך לתמוך בהם.
יוסף ג'בארין: כמובן שהשאלה שלי לגבי סוריה היא רק מתוך סקרנות ואולי גם מנסים להבין איך זה קורה, אבל זה לא משנה, כמובן.
יוסף ג'בארין: ילד זה ילד ולא משנה מה השיוך לא הלאומי ולא הפוליטי ומה השקפת העולם.
יוסף ג'בארין: אני חושב שבשביל זה בדיוק יש את הוועדה הזו.
יוסף ג'בארין: שני דברים שכן רציתי לשתף אתכם.
יוסף ג'בארין: אחד בעיקר למנהלי בתי החולים שנמצאים וכדומה.
יוסף ג'בארין: אני מקבל הרבה פניות בתקופה האחרונה, של ילדים מעזה שנמצאים במהלך של טיפול בעיקר אונקולוגי וכנראה שיש שינוי במדיניות.
יוסף ג'בארין: אומרים לי שמשהו קרה אחרי הקיץ האחרון, או שיש בעיה לתת להם או שיש בעיה לתת למלווים שלהם.
יוסף ג'בארין: אני תוהה אם בצורה כלשהי בית החולים מעורב בניסיון לעזור בעניין הזה.
יוסף ג'בארין: לצערי אני גם מקבל פניות וזה גם היה לפחות בחלק מהעיתונות, שהיה אפילו ניסיון לפעמים לנסות להשפיע על המשפחה, אולי לסייע לרשויות וכדומה.
יוסף ג'בארין: זה היה בעיתונות בחודש האחרון, אבל זאת לא השאלה שלי.
יוסף ג'בארין: השאלה שלי בעיקר היא לגבי ילדים שכבר מטופלים והגיעו לבית החולים וחזרו לעזה.
יוסף ג'בארין: האם יש איזה שהוא מנגנון של לנסות לקדם את העניין הזה שהם יוכלו להמשיך בטיפול ושלא תהיה בעיה של היתרים.
יוסף ג'בארין: הסוגיה השנייה, כשביקרתי בפעם האחרונה, אני חושב שזה היה ברמב"ם, מאד עניין אותי שיש היום קולנוע קטן כזה לילדים והאמת היא שאני חשבתי להציע אפילו הצעת חוק שמחייבת מחלוקת ילדים, שיהיה להם קולנוע קטן בתוך המחלקה.
יוסף ג'בארין: אז אני אשמח לשמוע התייחסות גם לנושא השני.
יפעת שאשא ביטון: קולנוע?
יפעת שאשא ביטון: צריך טלוויזיה, הם יכולים להקליט סרטים, פופקורן וקולה, והכל מסודר.
יוסף ג'בארין: כן, אבל זה לא קורה.
<אריאלה דר: בשערי צדק יש לנו בית קולנוע.
<קריאה: בסרוקה זה קיים.
<קריאה: יש בית קולנוע גדול שמשרת את כל מחלקות הילדים ופעם בשבוע יש הקרנה של סרט עם פופקורן.
יוסף ג'בארין: חינם.
יפעת שאשא ביטון: על הקולה אפשר להתווכח בהקשר של הבריאות.
<קריאה: הקולה אחר כך.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו רק נקבל התייחסות לדברים שמעלה חבר הכנסת יוסף ג'בארין.
יפעת שאשא ביטון: ראיד נמצא?
יפעת שאשא ביטון: אתה בעצם אחראי על יחידת התיאום עם הרשות הפלסטינית בבית החולים תל השומר.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע על מדיניות שהשתנתה בעצם?
<ראיד בלעום: כן, אני תיכף אתייחס לזה.
<ראיד בלעום: הייתי רוצה להתחיל עם קצת רקע ונתונים.
יפעת שאשא ביטון: ואחר כך דבורה לוי.
<ראיד בלעום: תודה.
<ראיד בלעום: אני רוצה לדבר על קצת נתונים.
<ראיד בלעום: הנתונים מתייחסים לשנת 2016.
<ראיד בלעום: בשנת 2016 טופלו אצלנו כ-400 חולים.
יפעת שאשא ביטון: אצלנו בתל השומר אתה מתכוון או בכלל?
<ראיד בלעום: כן, במרכז הרפואי תל השומר.
<ראיד בלעום: כ-400 חולים משטחי הרשות, כאשר החלוקה ביחס שבין עזה לגדה הוא 65% מעזה לעומת 35% מהגדה.
<ראיד בלעום: החלוקה בבית החולים – כ-15% אחוזים מהחולים אושפזו או שקיבלו טיפול במבוגרים.
יפעת שאשא ביטון: אתה מתייחס רק לילדים או בכלל?
<ראיד בלעום: לא, בכלל.
<ראיד בלעום: אני מתייחס גם לחלוקה.
<ראיד בלעום: 85% מתוכם זה ילדים.
<ראיד בלעום: עיקר מאפייני מצבי המחלה הם כלהלן: המטו אונקולוגיה – אופן כללי, ואגב, המספרים שאמרתי מקודם לגבי 15% ו-85% - מתייחסים באופן כללי גם ליתר הנתונים שאני אתייחס אליהם עכשיו.
<ראיד בלעום: המטו אונקולוגיה – כ-100 ילדים.
<ראיד בלעום: בעיות קרדיולוגיות ומומי לב בעיקר – למעלה מ-90 ילדים.
<ראיד בלעום: חסר חיסוני – כ-20 ילדים.
<ראיד בלעום: המופיליה – 15, כוויות כנ"ל.
<ראיד בלעום: טיפול למניעת פציעות וטראומה – כ-40.
<ראיד בלעום: מחלות גנטיות ומטבוליות – 20, וכירורגיה ומחלות שונות – זה כ-60 חולים.
<ראיד בלעום: בעצם מאז שהיחידה קמה, היא שואפת לפתח שירותים כדי לדאוג לרווחת החולים שמגיעים משטחי הרשות בפרט.
יפעת שאשא ביטון: שזה אומר?
<ראיד בלעום: בכלל זאת, בהתחלה הייתי עובד יחיד וככל שצצו יותר צרכים, אז היה צורך ביותר עובדים, ביותר אנשי מקצוע וככה פיתחנו יחידה שנותנת מענים הולמים לכלל האוכלוסייה, כאשר ההתייחסות העיקרית היא באמת למתן שירותי חינוך לילדים.
<ראיד בלעום: אנחנו קלטנו שם מורות דוברות ערבית.
<ראיד בלעום: אנחנו עודים מול בית הספר, בשיתוף פעולה.
<ראיד בלעום: בחלק של הרווחה אנחנו מעסיקים עובדים סוציאליים דוברי ערבית.
<ראיד בלעום: אנחנו דואגים לפתח גם שירותים ולהיות בקשר עם עמותות חיצוניות, גופים חיצוניים.
<ראיד בלעום: אחמד היה פה, העוזר של חבר הכנסת אחמד טיבי.
<ראיד בלעום: אנחנו עובדים גם מולו לגבי איזו שהיא עמותה.
<ראיד בלעום: אנחנו גם מגייסים כספים ומשאבים, מה שהרשות לא מממנת וזה באופן כללי.
יפעת שאשא ביטון: בית החולים מתאים את עצמו לצרכים שעולים מהשטח.
<ראיד בלעום: באמת שכן, אני יכול להעיד על זה שב-9 שנות עבודתי פותחו הרבה שירותים.
<ראיד בלעום: כשאמרתי חינוך ורווחה, אני גם מתייחס לעוד הרבה דברים שאין מקום עכשיו לפרטם, כמו טיפול רגשי, טיפול באומנות, שירות פסיכולוגי, טיפול במוסיקה.
<ראיד בלעום: זה הרבה שירותים שקמו להם בהתאם לצורך וכדי שיתנו מענה לאותה אוכלוסייה שדוברת ערבית בעיקר.
<ראיד בלעום: כחלק מתהליך קבלת החולים, אנחנו מסייעים להם כדי להגיע אלינו ונאמר כאן איזה שהוא נתון לגבי ההיתרים שניתנים ואני קצת חולק על זה.
<ראיד בלעום: לגבי הגדה המערבית, יושבת לצדי דליה בסה, שהיא אחראית על הגדה לגבי מתן היתרים.
<ראיד בלעום: כמעט ואין לנו בעיות שם.
<אריאלה דר: לא, סליחה, לא ציינתי איזה שהן בעיות.
<ראיד בלעום: לא.
<ראיד בלעום: אני תיכף אתייחס דווקא לבעיה שמקשה על הילדים אצלנו.
<ראיד בלעום: לגבי הגדה אין לנו בעיות בכלל.
<ראיד בלעום: לגבי יציאת חולים מעזה, יש לנו בעיה של ממש.
<ראיד בלעום: וכשאנחנו מדברים על חצי אחוז, אולי זה בממוצע הכללי, אבל כשאני מדבר על תל השומר, יכול להיות שהאחוזים שם הרבה יותר גבוהים.
יפעת שאשא ביטון: אז מה הבעיות?
<אריאלה דר: אצלכם מגיעים הרבה ממרכז פרס לשלום.
<ראיד בלעום: היום כמעט ובודדים ממש.
<ראיד בלעום: הם בירידה משמעותית.
<ראיד בלעום: הפעילות שלנו מול מרכז פרס - - -
יוסף ג'בארין: מי, הרופאים או הילדים?
<ראיד בלעום: אני מדבר כאן בעיקר על חולים שהופנו על ידי משרד הבריאות הפלסטינאי ובמימון הרשות.
<ראיד בלעום: לגבי עזה, הרי - - -
יפעת שאשא ביטון: שם יש בעיות או אין בעיות?
יפעת שאשא ביטון: מי שמופנה על ידי הרשות ועל ידי מערכת הבריאות שם נכנס ואין שם בעיות?
<ראיד בלעום: בעיות פיננסיות אין, אבל לגבי היתרים יש בעיות ואני אתייחס לזה נקודתית לגבי אלה שמגיעים מעזה.
<ראיד בלעום: הרי מי שמופנה אלינו זה בדרך כלל חולים, ילדים שיש להם מחלות מסכנות חיים, מחלות מתקדמות או מצבי הזנחה.
<ראיד בלעום: הם חולים מאד מורכבים והרצף הטיפולי – רופאים יכולים להעיד על זה – הוא מאד חשוב, הוא מאד קריטי, במיוחד כאשר מדובר בילדים חולי סרטן.
<ראיד בלעום: לא פעם אנחנו נתקלים בקשיים של ממש בזימון בני משפחה לסיווג רקמות נגיד - כשאנחנו מזמינים תורם מוח עצם זה מין פרוצדורה רפואית שהיא מקובלת, או לגבי רצף טיפולי או הזמנת החולים עצמם שמשתחררים ואמורים לשובים אלינו.
<ראיד בלעום: יש בעיות רציניות לגבי הוצאת חולים מעזה - - -
יפעת שאשא ביטון: שנובעות ממה?
יפעת שאשא ביטון: משיקולי ביטחון?
יפעת שאשא ביטון: ממה זה?
<ראיד בלעום: אין לי תשובה על זה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נשמע את זה.
<ראיד בלעום: הייתה פגישה עם מפקדי המעבר בארז וגם הגעתי לפגישה עם מישהו, טויטו.
<דליה בסה: עמוס, סגן אלוף.
<ראיד בלעום: עמוס טויטו, סגן אלוף בקריה.
<ראיד בלעום: זה היה לפני חודשיים ועדיין יש בעיות של ממש.
<ראיד בלעום: זה מצב שיכול באמת לסכן את הילדים.
יוסף ג'בארין: מה הבעיות?
<ראיד בלעום: אני רק אציין שהנתונים אצלנו לא כוללים את המלווים.
<ראיד בלעום: כלומר כשאני מדברת על נגיד 1,000, זה 1,000 אנשים שנזקקו - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אין סתירה, אין פה סתירה בנתונים שהיא הציגה.
יפעת שאשא ביטון: היא הציגה את מה שכן.
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר שיש גם כאלה שלא.
יפעת שאשא ביטון: זה משלים את התמונה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא בסתירה אליה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אולי דליה תוכל לומר לנו איפה הקושי בעצם בשמירה על רצף טיפולי או בהוצאה של אנשים לצורך קבלת טיפול.
<דליה בסה: תראי, אני יכולה לדבר על יהודה ושומרון.
<דליה בסה: על עזה - - -
יוסף ג'בארין: לא, אבל לגבי עזה, אמרת שיש הרבה בעיות, אבל לא אמרת מה הבעיות.
<דליה בסה: לגבי עזה, אני יודעת שיש בעיות שחלקן קשורות בביטחון, חלקן קשורות אולי בצורך יותר של קשר בין הגורם המטפל לבין הגורם המטפל בארז.
<דליה בסה: לדעתי יש גם בעיה בצד הפלסטיני.
יוסף ג'בארין: הבעיה היא עם המלווים?
<דליה בסה: כן, יש לפעמים בעיה עם מלווה.
יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה, מה התחלת לומר – הבעיה בצד הפלסטיני?
יפעת שאשא ביטון: תן לי לשמור על רצף.