GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מלכי כץ: אנחנו מכשירים מדי שנה אלפי בני נוער בסמינרי עמיתים.
<מלכי כץ: אני לא יודעת אם אתם נחשפתם לזה.
<מלכי כץ: מקיימים סמינר עמיתים, מכשירים את בני הנוער דרך סדנאות והרצאות והם אחר כך אלה שמנחים את החברים שלהם בכיתות.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, זה גם וגם וגם ואני עדיין אומרת, שווה לאמץ.
יפעת שאשא ביטון: את תראי את התגובות שלהם.
יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, את תרדי לבתי הספר ובסופו של דבר זה מה שעושה את זה.
<מלכי כץ: אנחנו נעשה את זה.
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו צריכים לגייס את כל הכוחות של כל אותם אלה שבאו לשמוח ונפלו ובטוח מתוכם יש כאלה שירצו לבוא ולהעביר את המסר, כוללת בנות שמצאו את עצמן בסיטואציות מביכות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שכשהם יבואו וידברו זה כבר יעשה את העבודה שלו הרבה יותר מכל הניסיון לבוא על נקי ולנסות לספר להם מה יכול לקרות.
<אוהב חן: לדבר איתם בגובה העיניים.
<אוהב חן: זו השיטה הכי טובה.
<מלכי כץ: אני חושבת שבסופו של דבר זה גם וגם וגם.
יפעת שאשא ביטון: כן, אמרתי, כל המכלול.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מיטל אברהמי ואחר כך הודיה.
<מיטל אברהמי: לעניין חשיפה של אלכוהול וסמי פיצוציות.
<מיטל אברהמי: בשנים האחרונות הוקם במשטרת ישראל מערך של מניעה והסברה.
<מיטל אברהמי: ישנם בכל המחוזות קצינות מניעה והסברה.
<מיטל אברהמי: אחד מהיעדים שיש למחלקת נוער במשטרת ישראל, זה העברת הרצאות לבני נוער בבתי ספר על כל הנושאים הבוערים, אם זה אלכוהול כמחולל אלימות, אלכוהול בכלל, שכרות, נהיגה בשכרות, סמי פיצוציות, אלימות ובאמת מגיעים להמון בתי ספר בשנה.
<מיטל אברהמי: שוטרים מגיעים עם מצגות מאד מרשימות ומעבירים מערכי שיעור.
<מיטל אברהמי: אני רוצה להציע, אם בבתי ספר שלכם, בבתי ספר של חברים לא מגיעים שוטרים כאלה, אני יכולה לתת את הטלפון שלי, תפנו אלי ואנחנו נדאג שיגיעו שוטרים להעביר מערכי שיטור כאלה.
יפעת שאשא ביטון: זה שיתוף פעולה מבורך.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שלנוכחות גם יש משמעות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים את זה בהקשר של הבריונות ברשת הרבה פעמים ובמקומות האלה ואני חושבת שזה בהחלט יכול להוסיף.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה מיטל.
יפעת שאשא ביטון: שווה אגב לעשות את זה אפילו ממוסד, מול מערכת החינוך ואז לבנות את זה לא באופן וולונטרי, שמי שמעוניין, אלא באמת משהו שהוא קצת יותר.
<מיטל אברהמי: אני חושב שויקי אלעמרי עובדת איתנו.
<מיטל אברהמי: אז היא ראש החוליה וכן.
<מיטל אברהמי: היא ראש החוליה ואני רוצה לומר שמעבירים לא מאות אלא אלפי הרצאות בשנה בהמון בתי ספר.
<מיטל אברהמי: יש להם יעדים מאד מאד גבוהים שהם צריכים לעמוד בהם.
יפעת שאשא ביטון: הודיה.
יפעת שאשא ביטון: אני רק מזכירה לכם שאנחנו עדיין בסטנדרטים של הנשפים ואיך אנחנו מחזירים את זה קצת חזרה לגדול הטבעי.
יפעת שאשא ביטון: אז הודיה, ענבר, שבעצם הרימה את כל המחאה הזו ואחר כך אנחנו נעבור אליך.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, הודיה.
<הודיה טלקר: טוב, אז אני אציג את עצמי.
<הודיה טלקר: אני הודיה טלקר, בת 18 מקריית שמונה, יושבת ראש מועצת התלמידים והנוער של מחוז צפון.
<הודיה טלקר: ראיתי את הסרטון שלך.
<הודיה טלקר: מדהים.
<הודיה טלקר: כן, חיקוי זול.
<הודיה טלקר: זה משהו ששווה לדבר עליו.
<הודיה טלקר: כאילו, הנשף – ואני בתור שמיניסטית יכולה להגיד את זה – יכול לקבל ערך מוסף כשהוא שונה.
<הודיה טלקר: ואז אולי השתייה תהיה במקום אחר.
<הודיה טלקר: אני חייבת להגיד שברגע שאומרים לי בבוקר שיש הרצאה בין 10 ל-12 על אלכוהול, טוב, אולי נחתוך כאילו?
<הודיה טלקר: כי זה עוד הרצאה וזה להטיף לי, כי לא ככה ואולי במקום ככה אז ככה.
<הודיה טלקר: במקום לגרום לי להבין לבד את המשמעות של מה שאני עושה.
<הודיה טלקר: אולי הפאנלים האלה והמפגשים שהם עם בני נוער בגיל שלי, שחוו חוויה לא נעימה, זה כן יותר משמעותי.
<הודיה טלקר: ואולי העניין של ליווי של צוות חינוכי, שמלווה את הוועדה או קבוצה שבונה את הנשף בצורה מסודרת יותר, יהיה משהו נכון, כי אז בני הנוער שבונים את הנשף ברמה השכבתית, יבינו שהם צריכים להתחשב.
<הודיה טלקר: לפקוח להם את העיניים, גם לגבי בני נוער שאין להם הרבה כסף, גם לבני נוער שכן, מה לעשות נגררים אחרי תופעות שונות ובעצם להפוך את הנשף למשהו יפה וייחודי בצורה אחרת.
<הודיה טלקר: זהו.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים הממוקדים, הודיה.
יפעת שאשא ביטון: אני קונה כל מילה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ענבר.
<ענבר פרנקל: אוקיי, אז נתחיל בזה שאנחנו לא הולכים לדבר על אלכוהול.
<ענבר פרנקל: אנחנו שוויון בנשף ולא טוהר הנשף.
<אורי מלכין: קופירייטרית.
יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, בני הנוער שלנו שנונים.
<ענבר פרנקל: זה בהחלט נושא שראוי לדבר עליו.
<ענבר פרנקל: אני ענבר פרנקל מהרצלייה.
<ענבר פרנקל: התחלתי יחד עם שני חברי פה את המחאה בנושא נשפי הסיום.
<ענבר פרנקל: זה התחיל מזה שגיליתי כמה עולה נשף סיום לבית הספר שלי.
<ענבר פרנקל: המחיר הוא 320 שקלים לכניסה.
<ענבר פרנקל: כן.
<אורי מלכין: וזה בנוסף ל-200 שקלים לבית הספר?
<ענבר פרנקל: זה בנוסף להכל.
<ענבר פרנקל: זה בנוסף לשמלה, זה בנוסף לחליפה, זה בנוסף ללימוזינה.
<ענבר פרנקל: זה מטורף לגמרי.
<ענבר פרנקל: לפני שנתיים המחיר באותו בית ספר – זו הייתה השנה בה אחותי סיימה – היה 230 שקלים לכניסה.
<ענבר פרנקל: זו עלייה של 40%.
<ענבר פרנקל: זה 40% שבני הנוער משלמים.
<ענבר פרנקל: בני נוער שלא לכולנו יש זמן לעבוד, אנחנו צריכים ללמוד.
<ענבר פרנקל: תעודת בגרות זה חשוב, תשאלו את בנט.
<ענבר פרנקל: יש גם תלמידים שבאים מבתים שנגיד הם עובדים והכסף צריך ללכת להורים.
<ענבר פרנקל: כשאני החלטתי שאני לא הולכת לנשף שעולה 320 שקלים, אני אמרתי לאבא שלי שאני לא רוצה לשלם, הוא אמר טוב, אם זה יקר לך, אז אני אשלם.
<ענבר פרנקל: אמרתי שלא, אני לא רוצה, זה יותר מדי כסף.
<ענבר פרנקל: אז אני רוצה לחשוב על הורה שלא רוצה שהבת שלו תפספס את זה והוא לא יכול להביא לה את ה-320 שקלים האלה.
<ענבר פרנקל: זה פשוט מוגזם לגמרי.
<ענבר פרנקל: אז באמת התחלנו את היוזמה הזאת .
<ענבר פרנקל: יש לנו את תו המפיק החברתי בשיתוף עם מועצת התלמידים והנוער הארצית, שאנחנו בעצם יוצרים מאגר של מפיקים, שמספקים נשפים עד 200 שקלים, כמו שנאמר בחוזר המנכ"ל.
<ענבר פרנקל: זה מפיקים שהם מציעים נשף הולם.
<ענבר פרנקל: לא חייב ברבורים שמגישים אלכוהול, אבל תכלס אנחנו בני נוער.
<ענבר פרנקל: אנחנו רק צריכים את החברים שלנו זה כל מה שצריך כדי להנות.
<ענבר פרנקל: בנוסף התחלנו מאגר של שמלות בדף הפייסבוק שלנו, שהן במחיר של עד 200 שקלים, בגלל שבנות וגם בנים, אבל - - -
<מלכי כץ: אני אתן לכם את השמלות של הבנות שלי.
<מלכי כץ: הן שוכבות בארון כאבן שאין לה הופכין.
יפעת שאשא ביטון: גם את היית שותפה לפשע, אה?
<מלכי כץ: לא, אני קניתי שמלה ב-180 שקלים.
<ענבר פרנקל: אז לפני שגיליתי על המחיר אני קניתי ב-100.
<ענבר פרנקל: היא הלכה לביגודית, קנתה שמלה ב-50 שקלים, נראית עליה סוף.
<ענבר פרנקל: מיתר שלנו נופל קורבן וקנה חליפה יקרה.
<ענבר פרנקל: אז באמת, אנחנו הקמנו את המאבק הזה.
<ענבר פרנקל: בבית הספר שלי ועד ההורים, שהוא זה שדיבר עם המפיק נסוג.
<ענבר פרנקל: המחיר של כניסה הולך להיות הרבה יותר נמוך ממה שהוא היה אמור להיות.
<ענבר פרנקל: אצל הרבה בתי ספר זה באמת משתנה.
<ענבר פרנקל: הרבה בתי ספר הולכים להשתמש במפיקים שאנחנו נמצא להם.
<ענבר פרנקל: הרבה מפיקים גם פנו אלינו.
<ענבר פרנקל: אז זה יהיה לשנתון שלנו, זה יהיה לכמה שנתונים הבאים, אבל זה לא יישאר לנצח, כי בסוף אנשים יפסיקו לפקח על זה, כי זה בסך הכל תלמידים.
יפעת שאשא ביטון: להיפך, אני מרגישה שאנחנו רק בתחילתו של תהליך וככל שאנחנו נטמיע את זה, אז זה יהפוך למסורת ולא הדבר העצוב שאנחנו רואים היום בתוך המערכת.
<ענבר פרנקל: בדיוק.
<ענבר פרנקל: אז צריך בכל הכוח פשוט לשים לב שזה לא יקרה.
<ענבר פרנקל: הרי באמת, בשכבה שלי, עם כל זה שהיו כאלה שמתנגדים להוזלת המחירים, הקול של הרוב זה קול שפוי ש-320 שקלים זה יותר מדי כסף ואנחנו בסך הכל בני נוער.
<ענבר פרנקל: הבעיה היא שהקול הזה זה קול שצריך לומר – יקר לנו.
<ענבר פרנקל: ולבני נוער הרבה יותר קל לומר – טוב, יש לנו כסף לזה מאשר יקר לנו.
<ענבר פרנקל: אין מה לעשות, לחץ חברתי.
<ענבר פרנקל: זה צריך לבוא מחינוך מלמטה, חינוך לערבות הדדית.
<ענבר פרנקל: צריך להפסיק את עניין המתנות האלה.
<ענבר פרנקל: זה מטורף.
<ענבר פרנקל: אצלי, עם כל כמה שאומרים שהדור שלנו מושחת וכל זה, אצלי אמא של שבת הביאה עוגה.
<ענבר פרנקל: וזה לא שאני כל כך מבוגרת.
<ענבר פרנקל: אז פשוט צריך לשמור ש - - -
<בטי ריטבו: יצאת לא רע.
<קריאה: יצאת מצוין.
יפעת שאשא ביטון: וזה נכון לגבי הכל.
יפעת שאשא ביטון: הקול השפוי הרבה פעמים לא נשמע.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שומעים דווקא את רעשי הרקע הקיצוניים ואני שמחה שבני הנוער – תשימו לב – בני הנוער אלה קמו ואמרו חברים, הקול השפוי זה הרוב, אנחנו שמים את הקול השפוי על השולחן.
יפעת שאשא ביטון: וזה לא מובן מאליו, כי זה בדיוק כמו שאת אומרת.
יפעת שאשא ביטון: יותר קל כבר לזרום.
יפעת שאשא ביטון: במקום ללכת נגדם ללכת איתם וזה להיות גאים בכם ואני באמת מאמינה שבזכותכם.
יפעת שאשא ביטון: שנה שעברה ישבנו כאן ודיברנו וכולנו היינו תמימי דעים.
יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו גם ידענו שאנחנו צריכים לעשות איזה שהוא תהליך אתכם, כדי שאתם תבינו בעצם מה אנחנו רוצים מכם.
יפעת שאשא ביטון: והשנה אנחנו במקום אחר לגמרי, כי זה בא מכם.
יפעת שאשא ביטון: אם אתם לא הייתם מציפים את זה מחדש, אז אני מניחה שלא היינו מתכנסים כאן לשבת ולראות איך אנחנו באמת מקדמים את הנושא.
יפעת שאשא ביטון: אתם המנהיגים האמיתיים של התהליך.
<ענבר פרנקל: אז נשמח להוסיף.
<מיתר אטיאס: אוקיי, אז אני אוסיף עוד כמה מילים ברשותכן.
<מיתר אטיאס: אני מיתר אטיאס.
<מיתר אטיאס: אני גר בניצן, בין אשדוד לאשקלון ומה שאני רק רוצה לחדד בהקשרים האלה, זה שבדומה להנחיה שאתן שואפות להעביר בהקשר של גני הילדים ואמא ואבא של שבת, אז השאיפה שלנו באמת להמשיך את המסורת הזאת גם הלאה אל מסיבות הסיום ואל הנשפים, כדי שתעזרו לנו שמה שאנחנו הצלחנו להרים כאן, באמת ימשיך לשאת פירות גם בעתיד.
יפעת שאשא ביטון: יישמר.
<מיתר אטיאס: העניין הוא באמת שגם תעבור איזו שהיא הנחיה או באמת איזו שהיא הוראה לבתי הספר, לוועדי ההורים, להנהלות, לרכזות השכבה, לדבר עם נציגי מועצות השכבה בבתי הספר.
<מיתר אטיאס: כי מי שמארגן בסופו של דבר ברוב בתי הספר ובבית הספר שלי את העניין הזה, אלה נציגי מועצות השכבה.
<מיתר אטיאס: אם הרכזות והמורים בבית הספר ידברו איתם על הערבות ההדדית, על החשיבות באמת של אחדות השכבה כערך מרכזי ועליון בכל העניין הזה של ההתארגנות לנשף, כי אני יכול להגיד שבבית הספר שלי, שהעלות לנשף היא 350 שקלים, לא כולל האפטר פארטי, שהוא עוד 150 שקלים ולא כולל כל מה שעולה מסביב, שאנחנו מדברים על התלבושות ועל התסרוקות ועל האיפור - - -
יפעת שאשא ביטון: מטורף.
<מיתר אטיאס: ועל ההתארגנויות, זה יוצא כספים מטורפים במציאות שגם ככה אנחנו מבינים שיש עדיין פערים כלכליים, במציאות שגם ככה יוקר המחייה הוא לא פשוט עבור הרבה מאד מהאוכלוסייה בבית הספר.
<מיתר אטיאס: בתור אחד שלומד במקיף עירוני א' באשקלון, שמגיעים אלינו לבית הספר מכל השכבות הסוציו –אקונומיות, אז אני כן יכול להגיד שהמחאה הזאת גם תופסת בבית הספר שלי וגם בגלל שהתלמידים רואים ורואות את כל האוכלוסייה ובעצם באמת יכולים להטות אוזן קשבת לכולם, אז באמת כל העניין הזה יכול לשאת פרי.
<מיתר אטיאס: הרכזות באמת יכולות להוביל את כל המאבק הזה, כי באמת מראים להם שזה החברים שלהם.
<מיתר אטיאס: זה ילדים שאיתם בכיתה, זה ילדים שעברו איתם את כל השנים האלה ואם הם יוכלו לחגוג איתם ובלי ברווזוני גומי.
<מיתר אטיאס: אצלנו חלק ממה שהמפיק מציע זה ברווזוני גומי וכל מיני עניינים כאלה שמצליחים להחזיק להם את הכוסות על האגמים של המים שנמצאים באולם השמחות הזה.
<מיתר אטיאס: אז אם אנחנו קצת ננמיך את הגרנדיוזיות הזאת ובאמת נשים במרכז גם את התלמידים שלא בהכרח יכולים לשלם עבור זה, או שבאמת לא צריכים לשלם - - -
יפעת שאשא ביטון: לשים במרכז את התלמידים, לא את הברבורים, לא את השתייה.
<מיתר אטיאס: בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: לא את כל הפאר הזה.
יפעת שאשא ביטון: לשים במרכז את התלמידים.
יפעת שאשא ביטון: הנשף הזה הוא בשבילכם, בשביל שאתם תשמחו, בשביל שאתם תחגגו את זה שסיימתם 12 שנות לימוד.
יפעת שאשא ביטון: זה כאילו הנשף הוסט לאיזה שהוא מוקד אחר וזה כל ההתעסקות עם מה שהוא מכיל מאשר אתכם.
<מיתר אטיאס: נכון, וחבל וזה מתפספס ונוצר טעם רע.
יפעת שאשא ביטון: רק אתם מפסידים.
<מיתר אטיאס: אז כן.
<ענבר פרנקל: ובהחלט גם צריך לתת יותר כוח למורים בנושא הזה, להנהלה.
<ענבר פרנקל: מנהלת בית הספר שלי, שהוא בית ספר גדול, אני לא אגיד איזה בית ספר קטן של 100 תלמידים.
<ענבר פרנקל: אנחנו בית ספר מהגדולים בארץ והיא פשוט ניגשה אלי והיא אמרה שהיא מאד תומכת בזה, אבל אין להם מה לעשות עם זה.
<ענבר פרנקל: גם עוד לפני שהתחלנו את זה שאלתי את המחנכת אם יש פתרון כלשהו דרך - - -
יפעת שאשא ביטון: אוי ואבוי אם במערכת החינוך אין להם מה לעשות עם זה.
יפעת שאשא ביטון: שם זה המפתח, במיוחד אם הילדים מגיעים.
יפעת שאשא ביטון: אני מנהלת, אז אני מנהלת שיח ואני מכנסת את כולם ובואו נעשה שולחנות עגולים.
יפעת שאשא ביטון: בואו נהפוך את זה לחגיגה.
יפעת שאשא ביטון: את זה שאתם כבר מעלים את זה בואו נהפוך לחגיגה חינוכית וננהל את השיח הזה בתוך בית ספר.
<ענבר פרנקל: אני בעד.
<מיתר אטיאס: לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: אם הם מזמינים אותנו ואנחנו לא באים, אז מה נשאר?
יפעת שאשא ביטון: באמת, מה נשאר?
<נועה בין: אני אשמח להוסיף.
<נועה בין: שלום, קוראים לי נועה, אני מתל אביב, מבית הספר עירוני ד', גם תלמידת י"ב.
<נועה בין: אני חושבת שכשאנחנו מדברים על ערכים ועל לקחת אחריות, אנחנו בעצם מדברים על חינוך.
<נועה בין: כשיש לנו תלמידים שעושים ככה ואנחנו מצקצקים בלשון ואומרים איזה דור אבוד, דור מסכן, דור בלי ערכים – מי גידל אותם?
<נועה בין: הם גדלו על העצים?
<נועה בין: גידלו אותם ההורים שלהם.
<נועה בין: הם גדלו במערכת החינוך, שהם נכנסו אליה כשהם היו בני 5 או 6 והם יצאו ממנה בני 18.
<נועה בין: זאת כל תקופת ההתבגרות של בן אדם.
<נועה בין: אני חושבת שכשאנחנו מדברים על דברים כאלה, אנחנו צריכים להתמקד בשני אספקטים – בחינוך, בערכים של סולידריות, של ערבות הדדית, של המקום שלי כבן אדם ולא של מה שמסביב, מה שמגדיר אותי לשדר החוצה אמת ולא שקר.
<נועה בין: כשאני לובשת שמלה של גוצ'י או של פראדה אני לא אני.
<נועה בין: אולי יש כאלה שזה הן, לא אני ולא רוב האנשים.
<נועה בין: בתוך החינוך גם צריך לדעת שאנחנו מחנכים את הילדים לאיך לחשוב ולא מה לחשוב.
<נועה בין: אנחנו מלמדים אותם לחשוב ולהיות ביקורתיים ולא לא לשתות, אלא לשתות נכון ואולי לא מתאים להם לשתות, אולי כן מתאים להם לשתות.
<נועה בין: מאד חשוב שניתן להם את הכלים איך לחשוב.
<נועה בין: ובתוך זה אנחנו גם צריכים לתת בהם את האמון.
<נועה בין: זאת אומרת להגיד להם – אתם לא ילדים קטנים שאנחנו מונעים מהם משהו.
<נועה בין: אנחנו מלמדים אתכם איך לעשות ונותנים לכם את האחריות לחשוב בעצמכם, כי אתם הולכים להיות בגירים.
<נועה בין: ההבדל הקטן בין 17 ו-364 ימים לבין 18 – בבגרות, בפנים של הבן אדם, הוא לא שווה כלום.
<נועה בין: האספקט השני הוא רגולציה.
<נועה בין: באמת, לתת להם את המנדט להחליט ולחשוב ולהתנהג לפי הערכים שלימדתם אותם ועדיין לשים לב ולפקוח עין.
<נועה בין: לא לעצום עיניים כשהמורה שלי אומרת לי יש שיעור וחינוך והוא מתחלק לשני חלקים.
<נועה בין: אחד, בואו הבנות שמארגנות את הנשף, תספרו לנו מה קורה בנשף.
<נועה בין: אני לא ראיתי, אני יוצאת שנייה מהכיתה, עוצמת עיניים, עושה סיבוב, הולכת לשירותים ואז חוזרת.
<נועה בין: נועה, תספרי על המחאה שעשית עם ענבר ומיתר.
יפעת שאשא ביטון: אתם מבינים?
יפעת שאשא ביטון: הדוגמא האישית, חברים.
יפעת שאשא ביטון: זה אנחנו.
יפעת שאשא ביטון: אני לוקחת אחריות מלאה כעולם מבוגרים.
יפעת שאשא ביטון: והם אומרים לנו את זה פה.
יפעת שאשא ביטון: הם לא מסתתרים מאחורי שום דבר.
יפעת שאשא ביטון: הם אומרים לנו – זה אתם ואנחנו לא גדלנו על העצים ואני אהבתי מאד את המטאפורה הזו.
יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר בידיים שלנו לעצב, כמו שאנחנו כל הזמן מתיימרים לומר, את דור העתיד שלנו ואת הילדים של היום ואני חושבת שאנחנו בהחלט צריכים לקחת את הבקשה הזו, את הדרישה הזו במלוא הרצינות.
יפעת שאשא ביטון: המון תודה לכם, גם על זה שהצפתם את הנושא וגם על הדברים.
<אורי מלכין: אם אפשר עוד דבר קטן.
יפעת שאשא ביטון: רגע, אני עוד לא סיימתי.
יפעת שאשא ביטון: אני רק מודה לכם, כי הם נתנו את התורה.
יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט אחזור אליך.
יפעת שאשא ביטון: מיכאל.
<מיכאל אלון: מיקי, כן.
<מיכאל אלון: מיקי אלון.
יפעת שאשא ביטון: מיקי.
יפעת שאשא ביטון: ואחר כך נציג משרד החינוך.
<מיכאל אלון: מיקי אלון מראשון, אני חבר פורום ההורים וקודם כל אנחנו יודעים שמיטב הנוער מגיע לפה וכל הכבוד.
<מיכאל אלון: אני אהבתי מאד את המחירון שעשיתם.
<מיכאל אלון: אני אשמח לקבל את דף הפייסבוק או משהו, שיהיה לנו להעביר את זה בראשון.
<ענבר פרנקל: שוויון בנשף.
<מיכאל אלון: שוויון בנשף.
<מיכאל אלון: יפה מאד.
<מיכאל אלון: אני רציתי לומר משהו אפקטיבי מהנקודה קטנה שלי בראשון, מה שאני עושה בתור הנהגה.
<מיכאל אלון: כל השיתוף וכל התכניות, משרד החינוך, הורים, הכל בסדר, אבל אני רוצה דווקא פה, בתור אחד שהיה בכמה נשפים, לספר מה אפקטיבי ומה אני עשיתי.
<מיכאל אלון: אני לקחתי כמה הורים מההנהגה שלנו בבית הספר.
<מיכאל אלון: פשוט באנו לנשף, לא נכנסנו פנימה.
<מיכאל אלון: סגרנו עם האמרגן שהוא מוציא לנו אוכל החוצה.
<מיכאל אלון: ישבנו בחוץ עם שולחן, כיסאות, עשינו כייף עד הבוקר – ההורים.
<מיכאל אלון: לא הפרענו.
<מיכאל אלון: התלמידים, הילדים ידעו שאנחנו בחוץ.
<מיכאל אלון: היינו שם עד ההסעות חזרה הביתה.
<מיכאל אלון: אני יכול להגיד שאני הייתי בכמה מסיבות אפטר פארטי.
<מיכאל אלון: למעט בכמה מקרים בודדים באמת, לא היו לנו לא שיכורים ולא נפלו.
<מיכאל אלון: אני רוצה להגיד שהנוער - - -
<רויטל ליפמן שמר: זה עצם הנוכחות.
<מיכאל אלון: הנוכחות.
<מיכאל אלון: הנוער שלנו מצוין.
<מיכאל אלון: אני יוצא כאילו אני אומר הפוך על הפור בתור הורה, אבל מה?
<מיכאל אלון: אני דווקא מצדד בנוער.
<מיכאל אלון: אני אומר שזה לא כזה נורא כמו שמספרים.
<מיכאל אלון: אולי בגלל שהיינו שם, אבל אני חושב שזה משהו מאד מאד אפקטיבי ואני ממליץ גם לנוער לקבל את הדבר הזה.
<מיכאל אלון: אנחנו לא מפריעים, לא נכנסים.
<מיכאל אלון: עשינו סיור לפני המסיבה לראות שהכל בסדר.
<מיכאל אלון: המפיק עשה לנו סיור, הראה לנו את האלכוהול, את הצמידים שהילדים מתחת לגיל 18 מקבלים.
<מיכאל אלון: אנחנו ישבנו בחוץ.
<מיכאל אלון: באמת אני רוצה להגיד שזה מומלץ.
<מיכאל אלון: אבל זה מהנקודה, מהקטע הקטן.
<מיכאל אלון: חוץ מזה הכל צריך להיעשות.
יפעת שאשא ביטון: נכון, הנוכחות שלנו חשובה.
יפעת שאשא ביטון: אני הרבה פעמים אומרת, אנחנו נהיה שם רק כדי שאם חלילה יקרה משהו, שתהיה לכם כתובת.
<מיכאל אלון: נכון, בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שקורים שם דברים והם נכנסים ללחץ והם לא תמיד יודעים מה עושים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שם כדי שאם תזדקקו לנו ויש לזה אפקט מעבר לאם תזדקקו לנו, כמו שאתה אומר וזה בהחלט עושה את שלו.
יפעת שאשא ביטון: זה יקרה גם השנה?
<מיכאל אלון: כן, בטח.
<מיכאל אלון: אני לא שואל אותם בכלל.
<רויטל ליפמן שמר: הרבה פעמים שמעתי מהורים שמבקשים שהורים מבית ספר אחר יבואו אליכם, כי הם לא רוצים.
יפעת שאשא ביטון: די, ההורים גם במקום של אנחנו לא נפריע ואנחנו לא נביך.
יפעת שאשא ביטון: חברה, אנחנו צריכים להיות שם, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ההורים.
יפעת שאשא ביטון: להיות הורים זה תפקיד, נקודה.
<מיכאל אלון: בלי דיבורים.
יפעת שאשא ביטון: בדיוק, תמלאו את תפקידכם נאמנה ותפסיקו להתחבא ב-לא נעים לי.
<מיכאל אלון: דרך אגב, עוד דבר אחד קטן לגבי מנהלי בתי הספר, שהם רוצים שיהיו מעורבים.
<מיכאל אלון: אני יכול להגיד שחד משמעית יש להם הורה ממשרד החינוך לא להתערב.
<מיכאל אלון: חד משמעית.
<מיתר אטיאס: נכון, דיברתי על זה גם עם - - -
<מיכאל אלון: הם לא מוכנים לדבר לא עם ההורים ולא עם הילדים.
יפעת שאשא ביטון: חברים, מערכת החינוך כאילו פשטה את הרגל.
יפעת שאשא ביטון: מערכת חינוך שמדירה את החינוך מתוך כותלי בית הספר, שתסגור את עצמה ותלך הביתה.
<מיכאל אלון: נכון.
<אורי מלכין: אבל אני רוצה להציע שאולי במקרה הזה כדאי לערב את מחלקות הנוער ברשויות המקומיות, שעובדים אחר הצהריים.
<אורי מלכין: חוזי ההעסקה מאפשרים את זה.
יפעת שאשא ביטון: כן, גם, אבל את תזרוק את זה.
יפעת שאשא ביטון: אל תזרוק את זה לשם.
יפעת שאשא ביטון: בחייך, זה סיום י"ב.
יפעת שאשא ביטון: הם היו בתוך המערכת 12 שנים, אצלך.
<אורי מלכין: אני מורה ואני הייתי בנשף.
יפעת שאשא ביטון: אצלך, לא אצל מחלקת הנוער.
<אורי מלכין: לא שילמו לי שקל, בוולונטריות של מורה ואני באמת הייתי.
<אורי מלכין: אבל במקרים שבהם - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אני אומרת, אנחנו מעקרים את החינוך מתוך המערכת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עושים את זה כבר הרבה מאד שנים וגם כשכבר מזמינים אותנו להחזיר את החינוך, אנחנו אומרים לא, לא, לא, לא בבית ספרנו.
יפעת שאשא ביטון: הילדים היו 12 שנה במערכת, הם מסיימים את המערכת, המסיבה שלהם קשורה לזה שהם סיימנו את 12 השנים, תהיו שם.
יפעת שאשא ביטון: הילדים אומרים לכם – בואו, אנחנו רוצים אתכם, אנחנו צריכים אתכם ואנחנו אומרים להם לא? זה בדיוק הפוך ממה שצריך להיות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לבוא ולהגיד להם אנחנו רוצים להיות שם והם יהדפו אותנו ואנחנו נראה איך אנחנו בכל זאת מתקרבים.
יפעת שאשא ביטון: פה קורה תהליך הפוך ואם אנחנו לא נהיה קשובים לתהליך הזה, אז נפספס אותם ביג-טיים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפספס אותם.
יפעת שאשא ביטון: גם את המעט שעוד נשאר לנו ככה לאחוז בו.
יפעת שאשא ביטון: דניאל, רצית להוסיף משהו?
יפעת שאשא ביטון: יש עוד מישהו סביב השולחן שרוצה להתייחס?
<דניאל בן שבת: אוקיי, אז קודם כל אני אגע בכמה דברים.
<דניאל בן שבת: רק להכניס אתכם לפרופורציות.
<דניאל בן שבת: אני פשוט עשיתי סקר קטן בקרב כל מיני בני נוער למחירים.
<דניאל בן שבת: מחיר של שמלה היום לבת נוער מתחיל ב-600 שקלים, נגמר ב-3,000 שקלים.
<דניאל בן שבת: שמלה.
<דניאל בן שבת: דיברנו שעה וחצי, החלפתי לבגדים - - -
יפעת שאשא ביטון: באזורים השפויים, כי באזורים הפחות שפויים זה גם מגיע ליותר.
<דניאל בן שבת: זהו.
<דניאל בן שבת: דיברנו שעה וחצי, אני על טייץ וחולצה יפה כדי שאני אוכל לרקוד בנוח.
<דניאל בן שבת: זה לא עוצר שם.
<דניאל בן שבת: נעליים – 250 שקלים עד 1,500 שקלים.
<דניאל בן שבת: נעליים.
<דניאל בן שבת: איפור שעולה 200 שקלים עד 500 שקלים.
<דניאל בן שבת: זה באמת לא נגמר.
<דניאל בן שבת: עלות הכניסה, עלות הספר.
<דניאל בן שבת: כאילו, לי נשמע כאילו בת הנוער הזאת מתחתנת, אני לא יודעת, באמת, לפי המחירים ובאמת זה מוגזם מאד.
<דניאל בן שבת: בדיוק על זה דיברתי כאן, שצריך להציב את הגבולות.
<דניאל בן שבת: עצם זה שבית ספר כבית ספר לוקח אחריות ואומר אני לא מתערב לכם בתוכן.
<דניאל בן שבת: אתם רוצים אותו או את הדי.
<דניאל בן שבת: ג'י הזה או את הקישוט הזה, תבחרו לכם, אבל עד התקציב שנתתי לכם.
<דניאל בן שבת: אם אני יודעת כנציגת שכבה שיש לי גבול מסוים של 3,000 שקלים ל-די.
<דניאל בן שבת: ג'י למסיבת שכבה, זה הגבול שלי.
<דניאל בן שבת: אני אבחר מי שמתאים לי בגדר התקציב הזה.
<דניאל בן שבת: ואז ככה זה גם יכניס לפרופורציה.
<דניאל בן שבת: כמו שאמרתי, אני לא אבוא עם לימוזינה לחצר בית הספר או עם שמלה כאילו הלכתי עכשיו על השטיח האדום.
<דניאל בן שבת: דיברתם פה על אמא של שבת.
<דניאל בן שבת: כשאני הייתי קטנה, בגן שלנו אמרו בדיוק מה להביא ליום הולדת, לא לשבת.
<דניאל בן שבת: עוגה לבחירתכם וטרופיות.
<דניאל בן שבת: לא שקיות, לא זה, ותאמיני לי, אני נהנתי מיום ההולדת הזאת.
<דניאל בן שבת: עשו אותנו מלכים לערב אחד.
<דניאל בן שבת: ככה גם ראיתי את זה אצל אחי הקטן, שאגב היה באותו גן.
<דניאל בן שבת: לא הבנתי למה לא באמת.
<דניאל בן שבת: עכשיו כשדיברתם על זה, מאד הפנמתי שזה בדיוק מנקודת המבט של הורים שאין להם זמן פיזי להתעסק בלהכין דברים, עוגה, או שאין אפילו יכולת גם מבחינה כספית.
<דניאל בן שבת: לא כל ההורים באמת יודעים להתעסק עם הדברים האלה.
<דניאל בן שבת: עוגה פשוטה וזה באמת מכניס את זה לאיזו שהיא צניעות.
<דניאל בן שבת: לא צריך יותר מדי.
<דניאל בן שבת: תאמינו לי, הייתה מסיבת יום הולדת מדהימה.
<דניאל בן שבת: לגבי האלכוהול בבתי הספר, היא דיברה פה.
<דניאל בן שבת: בני הנוער מגיעים – ובוא לא נתעלם מזה – לא רק לנשף – שתויים מהבית, הם עושים ישיבה באיזה שהוא מקום, שותים ומגיעים לבית הספר.
יפעת שאשא ביטון: מתודלקים מה שנקרא.
<דניאל בן שבת: מתודלקים.
<דניאל בן שבת: אני יודעת בבית ספר דנציגר, במסיבה רגילה, לא בנשף, מי שבא שתוי קם ויוצא החוצה וחבל.
<דניאל בן שבת: אני יכולה להגיד לגבי ההרצאות של המשטרה, כיושבת ראש מועצת התלמידים בעיר אני עובדת המון עם מחלקת הנוער שם בעיר.
<דניאל בן שבת: היו לנו המון ישיבות על זה.
<דניאל בן שבת: בעצם מה שהפריע לי, מה שאני העליתי שהייתה לנו שם ישיבה, זה שכשבא שוטר ומסביר לך את זה, זה בא מנקודת מבט של הטפה.
<דניאל בן שבת: אז אנחנו באנו מהצד השני.
<דניאל בן שבת: באנו ואמרנו – השוטרים יעבירו את אותה סדנה, מה שהם מתכוונים לעשות, לבני הנוער.
<דניאל בן שבת: בני הנוער ילכו לבתי הספר ויעבירו את אותה סדנה.
<דניאל בן שבת: המטרה של המשטרה היא לתת לנו את הידע להעביר אותו הלאה.
יפעת שאשא ביטון: כלים.
<דניאל בן שבת: באמת את הכלים.
<דניאל בן שבת: ניסינו.
<דניאל בן שבת: עבד.
<דניאל בן שבת: ובעצם כל הרצאות האלה הן באמת בהטפה, כי אני יכולה להגיד לכם שמשפיעים מתוך כל השכבה – אולי על עשירית ממנה ובאמת, על בני הנוער שכבר מודעים לזה יותר.
יפעת שאשא ביטון: משכנעים את המשוכנעים.
<דניאל בן שבת: אני אישית לא שותה אלכוהול.
<מיטל אברהמי: מה את מציעה?
<דניאל בן שבת: אני באמת מציעה שתעבדו עם מועצות התלמידים באותה עיר או עם איזה גוף או משהו, ארגון שנראה לכם משמעותי בעיר.
<דניאל בן שבת: אפילו עם נציגים שהם ככה פעילים ויש להם את הקול לעמוד מול השכבה.
<דניאל בן שבת: תכשירו אותם ותדאגו שהם יעבירו את זה.
יפעת שאשא ביטון: בקיצור, נוער לנוער.
יפעת שאשא ביטון: נוער לנוער, חברה'.
<דניאל בן שבת: נוער לנוער, בגובה העיניים.
יפעת שאשא ביטון: זה חוזר פה בוועדה כחוט השני.
יפעת שאשא ביטון: הנוער רוצה שבני הנוער ידברו איתו.
<מלכי כץ: אז זו העבודה עם המנחים העמיתים שלנו.
<דניאל בן שבת: זהו, אני גם בת נוער.
<דניאל בן שבת: אני לא שותה באופן אישי, ככה נראה לי מיותר לגמרי, אבל את הזעזוע שלי ואת ניפוץ הבועה – נקרא לזה ככה – קיבלתי כשאני שמעתי באחד הערבים, חבר טוב שלי שתה.
<דניאל בן שבת: השמועות שעברו עליו באותו יום, כאילו, אמרתי אין מצב.
<דניאל בן שבת: זה כאילו לא הילד שאני מכירה.
<דניאל בן שבת: אין מצב שהדברים האלה קרו, בוא נבדוק.
<דניאל בן שבת: הדבר היחידי שקרה מכל הסיפורים זה שהוא באמת שתה, הגיע למצב שהוא שיכור מאד, מקיא.
<דניאל בן שבת: האחראי שבבית הספר שלו לקח אותו הביתה, הביא לו מים.
<דניאל בן שבת: ככה זה נגמר בטוב, מה שנקרא.
<דניאל בן שבת: אבל זה יוצר לגיטימציה של שמועות, של דברים שהם בכלל לא נכונים.
<דניאל בן שבת: שיימינג לאותו ילד, שבסך הכל לא ידע לשים לעצמו את הגבולות.
<דניאל בן שבת: באותו מקרה של הילד, האחראי של בית הספר ראה אותו וידע לשים לו את הגבול הנכון, ובדיוק פה הנקודה של ההתערבות של ההורים.
<דניאל בן שבת: אנחנו לא צריכים אתכם שתגידו לנו ותטיפו לנו – אל תשתו, אל תעשו.
<דניאל בן שבת: רק שתגידו לנו – הפ, הפ, הפ, פה זה מוגזם מדי, פה הגזמתם.
<דניאל בן שבת: תראו איך אתם עושים את זה.
<דניאל בן שבת: באמת, כאן צריך אתכם, שתתנו את האמירה הראשונה, כי כל בני הנוער ואני בטוחה שאם תלכו לשכבה יש שם לפחות רוב של בני נוער שלא מוכנים לשלם את המחירים האלה ולא רוצים לתת לזה יד.
<דניאל בן שבת: אין להם את האומץ לקום ולהגיד – לא מתאים לי.
יפעת שאשא ביטון: יפה, תודה רבה דניאל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן למור, דברי סיכום.
<ענבר פרנקל: אפשר להוסיף משהו אחרון?
יפעת שאשא ביטון: אבל ממש במשפט, כי אנחנו צריכים לסגור.
<ענבר פרנקל: כשהתחלתי את המכרז פנה אלי אחד מההורים שמשתתפים בוועד ההורים השכבתי והוא אמר שזה בסדר, זה מחיר של ג'ינס, הכניסה, ושזה באמת בעיה, הכסף.