GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שרה זנדברג: דבר נוסף לגבי ההצטיידות, כשאנחנו מדברים על הצטיידות של כיתות לקויי שמיעה, הרשימה שבנה משרד החינוך לביטוח לאומי והתקבלה על ידו במלואה היא רשימה שברובה מבוססת על זה שלילד יש מכשיר שמיעה אישי.
שרה זנדברג: כלומר כשאנחנו מדברים על איטום אקוסטי של הכיתה, הדבר נעשה כי מכשיר השמיעה מטבעו מכניס יותר רעש מאשר דיבור, ולמרות ההתקדמות בפיתוח מכשירי השמיעה מדובר במכשיר שכאשר עושים הגברה של דיבור לילד מגבירים את כל הרעש, והרעש עושה מיסוך לדיבור.
שרה זנדברג: צריך גם לזכור שמרכזי ערים, כמו בתי הספר בתל אביב או בחיפה, יושבים על צמתים מאוד ראשיים והרעש שנכנס הוא רעש גדול.
שרה זנדברג: הייתי בכיתה בכסייפה לפני שבועיים.
שרה זנדברג: זו כיתה מאוד שקטה ממילא.
שרה זנדברג: כלומר זה לא שאנחנו לא עושים תהליך של הצטיידות.
שרה זנדברג: המועצה הסכימה לממן עשרים אחוז מהעלות, ובנוסף דיברנו על פיתוח החצר של הילדים, כדי שאם נעשה תשתית של גנים בשנים הבאות כבר תהיה לילדים חצר.
שרה זנדברג: כלומר אנחנו רואים ראיה רחבה.
שרה זנדברג: יחד עם זאת יש לזכור שכולם מדברים על ההצטיידות הזו כאילו אין בלתה.
שרה זנדברג: היא מאוד חשובה, אבל ההצטיידות הזאת במקרה דנן תבטיח לפחות לכל הילדים מכשיר שמיעה אישי, בדרך של מניפולציה שאנחנו עושים.
שרה זנדברג: אנחנו אומרים לביטוח הלאומי לתת איזה שהוא מכשיר מסויים, שהוא מכשיר תוצרת ישראל, שהוא היחיד שיש בו גם מכשיר אישי וגם מכשיר FM, כי הביטוח הלאומי אינו מאשר לנו מכשיר אישי.
שרה זנדברג: בגין זה יש קצבת נכות ויש קצבה של משרד הבריאות, אלא משום שהאוכלוסיה הזאת לא מממשת אותה הגענו לאיזה שהוא הסדר בעצימת עיניים ועכשיו הילדים יקבלו את המיכשור.
שרה זנדברג: התהליך בביטוח הלאומי הוא ארוך.
שרה זנדברג: היות וחוק החינוך המיוחד איננו כולל את ההצטיידות, אנחנו גם תלויים בביטוח הלאומי.
שרה זנדברג: עשינו הכל מול מסגרות הלימוד.
שרה זנדברג: הכנו להם רשימת הצטיידות והגענו עם הביטוח לאומי להסכמה על הרשימה הזאת.
שרה זנדברג: הכנו את העלויות כך שלא יצטרכו להגיש הצעות מחיר, והסכמנו עם הביטוח הלאומי על תקציבים לקלינאית תקשורת, למשחקים, לכיתה, כלומר כמעט הכל מוכן.
שרה זנדברג: לוועדות של ביטוח לאומי יש את הקצב שלהם.
שרה זנדברג: הדבר הוגש, וזה יקח קצת זמן.
שרה זנדברג: בינתיים לילדים לא יהיו מכשירי שמיעה.
שרה זנדברג: אין לי מושג כמה זמן זה ייקח מאחר ואני לא אחראית על הביטוח הלאומי.
שרה זנדברג: זה יכול לקחת שלושה חודשים או חצי שנה, וזה תלוי גם במהירות שבה חותמים על החוזה.
שרה זנדברג: יש לזכור כי השנה, בנוסף לכך, חוזר מנכ"ל הבא שיתפרסם מעלה את אגרת ילדי חוץ של ילדים חרשים.
שרה זנדברג: אנחנו מודעים לכך שהילדים שנמצאים במסגרות מיוחדות, גם כשהם בכיתות מיוחדות ויש להם מורה וסייעת ושעות שח"ם, שלא תמיד אנחנו יכולים לממש אותם בכל הארץ בגלל מחסור בכח אדם מתאים.
שרה זנדברג: העלינו את אגרת ילדי חוץ בגין זה שגם אם בית הספר עושה פעילות כלשהי, תרבותית, כמו ללכת להצגה, או שיש איזו שהיא פעילות של משחק והילדים האלה צריכים את התיווך של שפת הסימנים, אגרת ילדי חוץ עלתה בגין זה שהיא לקחה בחשבון שיהיה אדם שיצטרך לתווך בשפת הסימנים לפרקי זמן שונים במהלך השנה, והעלויות האלה ישולמו על ידי אגרה כזאת.
תמר גוז'נסקי: כשאת נכנסת היום לכיתה, כמה ילדים שומעים בעזרת מכשירים באופן מעשי?
שרה זנדברג: אותו חמישים אחוז ממשיך להגיע עם מכשירי שמיעה לכיתות.
תמר גוז'נסקי: במילים אחרות הילדים מגיעים לכיתה ומכשיר השמיעה לא פועל, או משום שהוא איננו או משום שאין לו בטריות, ואז הם באים, יושבים כמה שעות בכיתה והולכים הביתה מבלי שקיבלו שום דבר, כי הם לא שמעו שום דבר.
תמר גוז'נסקי: משרד החינוך לא מופקד על חינוך ההורים ואיני רואה איך ניתן בבת אחת לשכנע את כל ההורים וללמד את הנושא, למרות שאני חושבת שזה אולי הדבר הכי חשוב שצריך לעשות, בעיקר לגבי האמהות.
תמר גוז'נסקי: אם הייתם עושים פעולה טובה עם האמהות אני חושבת ששום אמא לא היתה שולחת את הילד שלה בלי מכשיר שמיעה ו/או בלי בטריה, כל אמא היתה יודעת שהמשמעות היא שהילד שלה לא ילמד שום דבר, בעצם לא יקרה שום דבר והוא סתם הולך לבית ספר.
תמר גוז'נסקי: באופן מעשי, אחרי שדיברנו על ההורים, אחרי שאמרנו שיש לנו פה בעיה ואנחנו לא יודעים מי יחנך את ההורים, חצי מהילדים יושבים בכיתה סתם.
תמר גוז'נסקי: נשארו הילדים, שאם הם באוקטובר בלי מכשיר שמיעה אז גם בינואר וגם במרץ הם יהיו בלי מכשיר שמיעה.
תמר גוז'נסקי: ואז בעצם שנת הלימודים תתבזבז לה, והילד רק באופן נומינלי כאילו הלך לבית ספר.
תמר גוז'נסקי: אני אומרת את זה לא כדי להצדיק את חוסר השיתוף פעולה של ההורים.
תמר גוז'נסקי: את פעולת ההסברה להורים צריך לעשות, אבל בינתיים אני לא רואה איך מערכת החינוך יכולה לומר שהיא מלמדת את הילד כשהוא לא שומע.
תמר גוז'נסקי: דבר שני, אני מבינה שבכל שנתון בנגב יש בסביבות שלושים ילדים חרשים.
תמר גוז'נסקי: אם כך מה קורה עם שלושים הילדים שהם היום בני שתים עשרה וחמש עשרה ושבע עשרה, איפה נמצאים הילדים האלה, האם הם בבית או האם יש להם מסגרות לימוד?
תמר גוז'נסקי: הדבר השלישי, ברצוני להבין האם שפת הסימנים היא עברית או ערבית, כי בזמנו שמענו שהילדים מגיעים מבית ספר ניב ומוסדות אחרים ובעצם בבית לא יכולים לתקשר עם ההורים, עם הסביבה ועם הקהילה שלהם.
תמר גוז'נסקי: האם אתם מתמודדים עם נושא זה.
תמר גוז'נסקי: כמו כן ברצוני להבין כמה ילדים במיגזר הזה זוכים בשילוב בסופו של דבר.
תמר גוז'נסקי: נאמר כאן ששבעים וחמישה אחוז מהילדים היהודים משולבים, עם איזה אחוז מהילדים הבדואים הגעתם לשילוב.
אילן גילון: ברצוני לשאול שאלה נוספת, בנוגע לבעיה של מחסור בקלינאיות תקשורת, זה כבר כמה שנים שאין קלינאיות תקשורת, וגם אין עתודות.
אילן גילון: האם יש איזו שהיא מדיניות במשרד החינוך כיצד לעודד את זה, האם משהו נעשה בנושא הזה, כי זו כבר שנה שלישית או רביעית שאין קלינאיות תקשורת.
אילן גילון: ישנם מצבים מסויימים שהריצ'ינג-אאוט צריך להיות יותר חזק.
אילן גילון: ההשקעה יותר גדולה.
אילן גילון: הדבר דומה להורים שאף פעם לא שילמו אגרה לבית הספר, ואז הילד היה נענש פעמיים.
אילן גילון: אני לא אומר את זה לגבי הבדואים, כאן יש בעיה אחרת, אבל זאת הפרספקטיבה בה צריך לראות את הדברים.
אילן גילון: כנראה שאין מנוס אלא לגשת אל המקום במצב שהמקום לא יכול לגשת אלינו.
אילן גילון: זה מה שנראה לי שכאן צריך לעשות.
שרה זנדברג: לגבי מכשירי השמיעה אכן תיארת מצב עגום.
שרה זנדברג: אנחנו פותרים את המצב בשתי דרכים.
שרה זנדברג: ראשית לגבי מה שנקרא תהליך הלמידה של ילדים.
שרה זנדברג: תהליך הלמידה של ילדים יכול להיות אוראלי ויכול להיות בשפת סימנים, שהינה שפה לכל דבר.
שרה זנדברג: לכן אנחנו מכשירים כל כך את המורים ונותנים להם, גם לאלה שלמדו שפת סימנים, קורסי המשך.
שרה זנדברג: כלומר שליטה בשפה מסויימת והעברת התוכן באמצעות שפה יש לה משמעות לפיתוח אינטלקטואלי, שפתי, של ידע העולם, והיכולת של הילד להגיע להתפתחות יותר גבוהה.
שרה זנדברג: מהבחינה הזאת יום הלימודים של הילד הוא יום לימודים לכל דבר.
שרה זנדברג: בכל המסגרות, בכל הארץ, בכל העולם, הלמידה של השפה העיקרית, ברמה האורלית, היא דרך הכתיבה והקריאה.
שרה זנדברג: כלומר ילדים חרשים את מרבית למידת השפה שלהם עושים בתיווך של קריאה.
שרה זנדברג: התהליך הזה הוא מאוד מאוד לא פשוט עבורם, כי לקריאה צריך להגיע עם ידע עולם, עם אוצר מילים ועם ידע מורפולוגי, ואת כל זה אין להם.
שרה זנדברג: כלומר כשאנחנו עושים את התהליך עם ילד חרש הוא אינו דומה לתהליך שקורה לילד הרגיל.
שרה זנדברג: דרך התיווך של הקריאה אנחנו מלמדים שפה, והתהליך הזה הוא תהליך איטי.
שרה זנדברג: לכן ציינתי כי המחקר בכל העולם מציין שילד חרש בוגר בית ספר לחינוך מיוחד לחרשים או כיתות מיוחדות גומר את בית הספר התיכון ברמה של כיתה ג' ד'.
שרה זנדברג: זה מחקר שהתחיל ב1904-, על ידי פינטו, ואנחנו עברנו כבר מאה ועדיין נמצאים באותם סטטיסטיקות בכל העולם.
שרה זנדברג: זה רק אומר לנו שזו פגיעה מאוד קשה בשפה.
שרה זנדברג: אין לנו יומרות להיות יותר מהעולם המערבי.
שרה זנדברג: אנחנו מאוד משתדלים, אנחנו מאוד רוצים, אבל גם לנו יש נתונים דומים לגבי ילדים חרשים בוגרי מסגרות מיוחדות, כיתות מיוחדות, לא משולבים.
שרה זנדברג: זו סטטיסטיקה עולמית והיא לא שונה אצלנו.
שרה זנדברג: לפני שנה הגענו לרמת כיתה ה',כלומר לפעמים יש לנו סטטיסטיקות יותר טובות בגין השקעה באמת מאוד מאסיבית ומגיל צעיר.
שרה זנדברג: דבר נוסף שאנחנו עושים, אנחנו קונים לילדים דרך הביטוח הלאומי מכשירי שמיעה אישיים.
שרה זנדברג: אנחנו לא שולחים אותם הביתה כי הם יתקלקלו ולא ישמרו אותם, או לפעמים אפילו מוכרים אותם.
שרה זנדברג: בעצם אני לא רוצה להגיד כלום בעניין זה.
שרה זנדברג: בתום יום הלימודים אנחנו מורידים את המכשיר לצערנו, ממש לצערנו.
שרה זנדברג: ילד צריך להיות חשוף לרמת שמיעה במהלך כל היום, אבל הוא לא יחזור תמיד עם המכשיר.
שרה זנדברג: אז כשאנחנו מקבלים מהקרן לפיתוח שירותים לנכים מיכשור שנשאר בבית הספר ואז ביום הלמידה של ילד הוא נמצא כל היום עם מכשיר שמיעה.
שרה זנדברג: אנחנו גם דואגים דרך "שמע" ודרך קרנות מיוחדות לקנות בטריות.
תמר גוז'נסקי: האם כל ילד שמגיע בשמונה בבוקר בלי מכשיר מהבית מקבל מכשיר בכיתה?
שרה זנדברג: חלקם מקבלים.
שרה זנדברג: לא לכולם יש לנו.
איתן מיכאלי: אני הייתי בשגב בביקור, והיתה קבוצה לא גדולה של ילדים בכיתה.
איתן מיכאלי: היו שם שני ילדים מבין קבוצת החרשים בשגב עם מכשירי שמיעה.
איתן מיכאלי: כמובן, היות ועוד לא היתה הצטיידות, אז לא היה שום מכשיר שמיעה בשגב שלום להשאיל לילדים למשך אותו יום.
איתן מיכאלי: זאת אומרת שמרבית הילדים למעשה לא היו להם הכלים.
שרה זנדברג: אכן אין ציוד כל עוד אין הצטיידות מהביטוח הלאומי, וגם זה נעשה ברמיה.
שרה זנדברג: אני מצהירה כאן שזו רמיה מוחלטת שאני משתתפת בה ומודה ברישה גלי בנושא, אבל אחרת לילדים לא יהיה מכשיר שמיעה.
שרה זנדברג: אז אנחנו מחכים שתגיע הצטיידות, ואז יהיו מכשירי שמיעה.
שרה זנדברג: אני רוצה דבר נוסף.
שרה זנדברג: הדברים מוצגים כאילו הכל יהיה בסדר אם רק יהיה מכשיר שמיעה.
שרה זנדברג: תהליך של שפה מתחיל מגיל הלידה.
שרה זנדברג: יש לנו שנה של הכנה לצורך הוצאת המילה הראשונה.
שרה זנדברג: אם הייתי מביאה לוועדה הקלטה איך ילד חרש שומע דרך המכשיר הייתם מבינים שהמכשיר הזה זה דבר מאוד מאוד עלוב, כי הוא שומע רעשים ולא דיבור.
שרה זנדברג: זאת אומרת גם התהליך של ללמוד לשמוע, ואימוני השמיעה דרך המכשיר זה תהליך של שנתיים שלוש.
שרה זנדברג: כלומר אין לנו פה מקסמי קסם ולא דברים שבבת אחת יעשו איזה שהוא תהליך.
שרה זנדברג: לגבי אחוזים, מתוך מאתיים שלושים ילדים ארבעים ילדים היום משתלבים.
שרה זנדברג: ומשתלבים יפה, הייתי אומרת.
שרה זנדברג: זה השילוב האינדוידואלי.
שרה זנדברג: הכיתות המיוחדות, גם במיגזר היהודי וגם במיגזר הערבי משתלבות בפעילויות חברתיות של בית הספר.
שרה זנדברג: התהליך קורה בכל העולם וגם בישראל.
שרה זנדברג: פעם הילדים היו הולכים לבי"ס ניב.
שרה זנדברג: היום בגין הזכאות של החוק ללכת למסגרת הכי פחות מגבילה הילדים וההורים בוחרים ללכת לכיתה מיוחדת בתוך בית ספר רגיל.
שרה זנדברג: אלא שמדובר בילדים עם פערי שפה מאוד גדולים.
שרה זנדברג: אנחנו מדברים על השלב החד מילי, זה השלב של שנה וחצי.
שרה זנדברג: מרבית הילדים שנכנסים לכיתה א', ולא משנה אם במיגזר יהודי, בדואי או ערבי, נכנסים ברמה של השלב החד מילי.
שרה זנדברג: זה ילד שיש לו רק מילים.
שרה זנדברג: מקסימום הוא הגיע לשלב הצירופים.
שרה זנדברג: אנחנו מדברים על פערי שפה מאוד מאוד גדולים.
איתן מיכאלי: סליחה, אני לא קונה את זה.
איתן מיכאלי: אני חינכתי בבית הספר התעשייתי בפריקלס, לימדתי בן של רב העיר ערד, הייתי מורה שלו למתמטיקה והייתי מחנך של הבן השני מט' עד יב'.
איתן מיכאלי: הוא היה קודם בבית ספר ניב, אני מדבר על אי אלו שנים אחורה, והוא היה התלמיד המצטיין שלי בכיתה, כי היכולות שלו היו כאלה.
שרה זנדברג: לפני חמש עשרה שנה ועשרים שנה היה רק בית ספר ניב.
שרה זנדברג: הלכו לשם הילדים שהיום נכנסים לשילוב אינדוידואלי, והלכו לשם הילדים שיש להם רמות שפה מאוד גבוהות.
שרה זנדברג: סטטיסטיקה לא נבנית ממקרה בודד.
תמר גוז'נסקי: האם במיגזר הבדואי מדובר בעשרים אחוז שילוב?
שרה זנדברג: לא, זה בכלל, בכל הארץ.
שרה זנדברג: לכיתה מיוחדת בכיתה א' הילדים נכנסים בשלב החד מילי או הדיקדוקי המוקדם, לא יותר מזה, ועל זה אני יכולה לספק לך נתונים, כי אנחנו בודקים את כל הילדים ואנחנו בודקים אותם כל שלוש שנים.
שרה זנדברג: לגבי מסגרות המשך, כיום בעצם הבנים לומדים באונים כפר סבא,
איתן מיכאלי: חלקם, לא כולם.
איתן מיכאלי: יש נשירה, באופן טבעי.
שרה זנדברג: כן, אבל יש לנו היום שבעה עשר ילדים באונים כפר סבא.
תמר גוז'נסקי: בכמה כיתות?
שרה זנדברג: הפ מפוזרים על פני הכיתות, החל מכיתה ט'.
תמר גוז'נסקי: יש לנו שלושים ילדים בשנתון, חמישה עשר בנים, חמש עשרה בנות.
תמר גוז'נסקי: הלימודים באונים נמשכים שלוש או ארבע שנים?
שרה זנדברג: חמש שנים.
תמר גוז'נסקי: אם כך לפי החשבון שלי שבעים וחמישה ילדים היו צריכים ללמוד שם כעת.
שרה זנדברג: יש בערך עוד עשרים בנים, ויש ילדים שלא מממשים את זכאותם.
שרה זנדברג: חלק מהבנות הולכות לניב, וגם זה היה מאבק עם ההורים.
שרה זנדברג: חלק מהילדים, גם במיגזר היהודי וגם במיגזר הערבי, לא מממשים את זכאותם.
שרה זנדברג: חוק החינוך הוא חינם, הוא לא חובה החל מגיל שש עשרה.
שרה זנדברג: אני רוצה שהילדים ילמדו בתיכון מסודר באיזור מגוריהם בהתאם לזכאות של כל הילדים החרשים במדינת ישראל.
איתן מיכאלי: אני מבין את זה.
איתן מיכאלי: אני רוצה לחדד את הדברים.
איתן מיכאלי: אותו גרעין קשה של ילדים שמכל מיני סיבות, בין אם הפוטנציאל שלהם היה פחות תקין ובין אם קלטנו אותם וטיפלנו בהם במועד מאוחר מידי או מכל סיבה אחרת, יש גרעין קשה של ילדים שלא משתלבים.
איתן מיכאלי: הם לא משתלבים גם כשהם מגיעים לכיתה י' וגם כשהם מגיעים לכיתה יא'.
איתן מיכאלי: הם משתלבים בפעילות אקסטרא-קוריקולרית, וזה חשוב, למרות שההורים לא בדיוק תמיד מודעים לזה.
איתן מיכאלי: הם לא משתלבים בלימודים.
איתן מיכאלי: איזה פתרון חינוכי אנחנו מציעים להם.
איתן מיכאלי: אני סבור שלקחת אוכלוסיה מוחלשת ומסורתית מהנגב ולשלוח אותה באופן הזה, להגיד יש אונים כפר סבא, תממשו את זכאותכם אם אתם רוצים, אל תממשו אם אתם לא רוצים, זו לא תשובה הולמת.
שרה זנדברג: כפי שאמרתי אותה קבוצה של ילדים שהתחילה בניב תסיים בניב.
שרה זנדברג: דיברנו על חטיבות המשך, ומי שלא מתאים יהיה לו הפתרון בדיוק כמו הפתרון הארצי.
שרה זנדברג: אונים כפר סבא בנוי לילדים כאלה, לכן יש תנאי פנימייה לאותה קבוצת ילדים.
שרה זנדברג: זו קבוצה קטנה.
איתן מיכאלי: המקום לא מתאים לבנות ולא מתאים גם לחלק מהבנים.
שרה זנדברג: לכן אנחנו נעשה את המסגרות בתוך הקהילה, מסגרות בחטיבה ובתיכון, כפי שתיארתי.
שרה זנדברג: ברצוני להתייחס לשאלה על שפת סימנים.
שרה זנדברג: שפת סימנים ישראלית היא שפה מאוד אקלקטית.
שרה זנדברג: היא שפה שנולדה מתוך מה שנקרא פזורות מאוד רבות, וכתוצאה מכך היא היתה עשוייה להיות שפת הסימנים של הייקים, שפת הסימנים של הבולגרים וגם של הבדואים בנגב.
שרה זנדברג: שפת הסימנים יש לה דיקדוק ותחביר בכל העולם, והמילים הם שונות לעיתים.
שרה זנדברג: גם מרבית המילים הם די דומות כי יש בה איקונות.
שרה זנדברג: כלומר יש מספר מילים שיש להם כמה וכמה סימנים, בהתאם לקהילות.
שרה זנדברג: אני מסיימת בימים אלה את כתיבת המילון הממוחשב בשפת סימנים ישראלית, שבו בדקנו את הסימנים של אוכלוסיות בקצוות שונים של פזורות והכנסנו את הסימנים שלהם גם כן.
שרה זנדברג: המטרה של המערכת היא שכמו שיש שפה עברית רשמית ויש שפה ערבית רשמית יש גם שפת סימנים רשמית, שבה תהיה יכולת של תקשורת של כל הילדים החרשים בארץ, ללא הבדל דת גזע ומין, ואנחנו נתנו כבוד לכל אחת מהפזורות.
שרה זנדברג: למשל לאבטיח יש שישה סימנים, כדי שכולם יהיו מרוצים אבל גם יכירו את הסימנים של האחרים.
שרה זנדברג: המילון, אם אגמור לכתוב את ההקדמה, יצא לאור בעוד חודש חודשיים ויחולק חינם לכל מסגרות החינוך.
שרה זנדברג: הוא מילון בעברית, ערבית, אנגלית ורוסית, כך שהוא יענה לצורך מאוד רחב של אוכלוסיות שונות, ואז גם כאשר מורה נתקל בזה שהוא לא יודע איזו מילה מסויימת והיא חסרה לו יהיה לפניו מילון ממוחשב שיראה בתמונת וידיאו מלאה על מסך המחשב את כל הסימן וההתפתחות שלו, המיקום שלו, התנועה שלו, ותוסבר לו גם במילון נוסף שחיברנו כל המשמעות של המילה.
באנה שגרי בדרנה: בעניין החטיבות, מטיפול שלי בנושא אחר הקשור לחינוך בנגב נודע לי ממשרד החינוך שבעצם הנוהל ביישובים הבלתי מוכרים הוא שאין חטיבות ביניים, ולא מוכנים בכלל לעשות חטיבות ביניים, אלא בתי הספר הם עד כיתה ט' בלבד.
באנה שגרי בדרנה: צריך לדבר על המשכיות באותו בית ספר שהילדים נמצאים בו, כי זה הכי יציב לילדים, והילדים לא ישנו את מקום מגוריהם.
באנה שגרי בדרנה: בעצם עד היום אין פתרונות לילדים בוגרים יותר.
באנה שגרי בדרנה: הפתרונות ניתנים במסגרת חברתית תרבותית מאוד מאוד לא מתאימה.
באנה שגרי בדרנה: אני אמנם עורכת דין אבל עבדתי כשש שנים בחינוך המיוחד לפני כן, מתוכם כשנה וחצי עם ילדים לקויי שמיעה.
באנה שגרי בדרנה: עם כל הכבוד, נכון שיש שפת סימנים שנקראת שפת סימנים ישראלית, אני עבדתי בבית ספר שיש בו גם ילדים יהודים וגם ילדים ערבים, ויש פער ענק בשפה ופער מאוד גדול בתרבות.
באנה שגרי בדרנה: נאמר כאן ששפת הסימנים הישראלית היא שפה אחידה אך בפועל זה לא מתממש.
באנה שגרי בדרנה: כמו כן עצם העובדה שהילדים הערבים לומדים שפה שהיא שפה ישראלית הופכת אותם למנותקים מהתרבות שלהם ומנותקים משפת הסימנים בשפה הערבית, הנמצאת בעולם הערבי מסביבם, ואם הם רואים חדשות מירדן למשל, כמובן שהם לא יודעים אף מילה.
שרה זנדברג: זה בכלל לא נכון מה שאת אומרת.
שרה זנדברג: עם כל הכבוד לזה שעבדת בתחום, צריך לדעת הרבה על שפת סימנים בשביל להבין.
שרה זנדברג: כשאנחנו נוסעים בעולם, לכנסים שונים, אנחנו מבינים אנשים גם מצ'כיה ומהונגריה, שכולם מדברים בשפת סימנים.
שרה זנדברג: צריך ענווה מסויימת כשאתה לא יודע על נושא מסויים.
תמר גוז'נסקי: יש לי שאלה להורים שנמצאים פה איתנו.
תמר גוז'נסקי: נשמעה פה ביקורת שחזרה כמה פעמים על חוסר שיתוף פעולה מההורים, ושבעצם ההורים לא מבינים שהם צריכים, מייד כשמגלים שילד סובל מבעיית שמיעה, אפילו אם זה בגיל כמה חודשים, עליהם להיות הראשונים לטפל.
תמר גוז'נסקי: עד כמה אתם מכירים את הבעיה והאם ניסיתם לעשות משהו לפתרונה.
תמר גוז'נסקי: אני מבינה שקשור בנושא גם משרד הבריאות והמרכזים להתפתחות הילד.
תמר גוז'נסקי: אולי מישהו מכם יכול לדבר על איך זה כשנולד ילד חרש, ומגלים בגיל שלושה או חמישה חודשים שיש בעיה של שמיעה.
תמר גוז'נסקי: אני מבינה שכאשר כבר יש ילד חרש אחד אז נעשים יותר רגישים לילד השני.
תמר גוז'נסקי: ברצוני להבין מה קורה אצל ההורים, איך אתם רואים את הדברים.
סעיד אלנסאסרה: יש לי ילד שהוא בגיל שנה.
סעיד אלנסאסרה: עשיתי את כל הבדיקות והסתבר שהילד הזה הוא חרש.
סעיד אלנסאסרה: נשמעה כאן הרבה ביקורת על ההורים, ולא שאני שולל את הדברים אבל גם לא מצדיק.
סעיד אלנסאסרה: לשבעים אחוז או שמונים אחוז מהילדים יש מכשיר שמיעה.
סעיד אלנסאסרה: למשל שני הילדים שלי מגיל אפס יש להם מכשיר.
סעיד אלנסאסרה: ההורים היום יודעים, לא חסרה מודעות.
סעיד אלנסאסרה: כבר הבינו מה צריך הילד.
סעיד אלנסאסרה: הבעיה היא הכלים.
סעיד אלנסאסרה: באיזה כלים צריך להשתמש עם הילד.
סעיד אלנסאסרה: אין להם את הכלים המתאימים.
סעיד אלנסאסרה: אם אנחנו פונים למשרד החינוך, אין לו את הכלים לספק לי.
סעיד אלנסאסרה: למשל ציוד ומורים מוסמכים.
תמר גוז'נסקי: איך אפשר להבטיח שכל ילד יגיע עם המכשיר מהבית, כדי שגם כשהוא הולך הביתה הוא ילך עם המכשיר, כי מכשיר שנותנים לו מהביטוח הלאומי נשאר בבית ספר ואז כשהילד הולך הביתה הוא לא שומע.
סעיד אלנסאסרה: תמר, עדיין אין מכשיר מביטוח לאומי.
סעיד אלנסאסרה: אני אבא לארבעה ילדים, זה נקרא רב גילאי.
סעיד אלנסאסרה: אין מכשירים מביטוח לאומי.
סעיד אלנסאסרה: אני מדבר על בעיה פרטנית, רק על שני ילדים שאני מטפל בהם.
סעיד אלנסאסרה: אם אני נמצא בתל ערד קשה לי לקבל שירות בבאר שבע.
סעיד אלנסאסרה: אני צריך לנסוע, או שאני צריך לנסוע לפתח תקווה לעבור טיפולים.
סעיד אלנסאסרה: אם רוצים לעשות בדיקה לגלות אם הילד חרש, צריך להיות שנה שלמה בתהליך.
תמר גוז'נסקי: האם בבאר שבע אתם לא יכולים לעשות את זה?
סעיד אלנסאסרה: זה לוקח חצי שנה.
סעיד אלנסאסרה: אם היום אתה רוצה בדיקת שמיעה עליך לחכות חצי שנה לפחות.
תמר גוז'נסקי: ואז מה אתם עושים?
סעיד אלנסאסרה: בחצי שנה הזאת אתה לא יודע מה לעשות.
סעיד אלנסאסרה: אומרים לך לפעמים כשאתה הולך לרופא אף אוזן גרון, יש לך בדיקת שמיעה.
סעיד אלנסאסרה: הילד חיכה מגיל אפס עד גיל שבעה חודשים עד שאני זכיתי לקבל תור בבאר שבע, רק בכדי שאגלה בדיוק, שאקח כמו שאומרים את האו.
סעיד אלנסאסרה: קיי., מאה אחוז שהילד הזה חרש.
סעיד אלנסאסרה: יש פה באמת בעיה, ההורים מתקשים הרבה בקטע הזה, מגיל אפס עד חצי שנה.
תמר גוז'נסקי: אם כך בעיה ראשונה זה לקבל את האיבחון.
סעיד אלנסאסרה: לקבל את האיבחון זה טירטור אחד גדול.
תמר גוז'נסקי: למה הזכרת את פתח תקווה?
סעיד אלנסאסרה: בפתח תקווה איפה שטיפלתי זה לוקח זמן קצר, אך לא כל אחד יכול ללכת לפתח תקווה, לבית חולים שניידר.
תמר גוז'נסקי: נסעת לשניידר כדי לקבל איבחון?
סעיד אלנסאסרה: כן, אני סיימתי כבר כל הטיפולים בילד בגיל שנה.
סעיד אלנסאסרה: עם הילד הקודם בבאר שבע לקח לי שנה וחצי עד שידעתי אם הילד חרש או לא חרש.
סעיד אלנסאסרה: אבל היום בגיל שנה אני כבר יודע, יש לי אבחנה, אני מופנה למיכ"ה והולך לגן מיכ"ה.
תמר גוז'נסקי: כלומר הבעיה הראשונה היא ההמתנה לתור לאיבחון.
תמר גוז'נסקי: מה הבעיה השניה?
סעיד אלנסאסרה: הבעיה השניה היא שלהורים נמאס מההמתנה.
סעיד אלנסאסרה: בנוסף לכך כאשר הם קונים את המכשיר, הם צריכים לדעת איפה לקנות ואיך להתאים את המכשיר.
סעיד אלנסאסרה: זה לוקח חצי שנה נוספת.
סעיד אלנסאסרה: אני לא יודע איפה אנחנו באמת עם העסק הזה, אם משרד הבריאות או משרד החינוך אמורים לסייע.
תמר גוז'נסקי: בגיל הזה הנושא באחריות משרד הבריאות.
סעיד אלנסאסרה: למשל הילד שלי בגיל שנה וחודשיים, אני מטפל בו, ואף אחד לא מסתכל או מפנה אותו.
תמר גוז'נסקי: האם במרכז להתפתחות הילד לא דיברו איתך?
סעיד אלנסאסרה: אף אחד לא דיבר איתי, אני לא קיבלתי ידע משום מקום.
איתן מיכאלי: במכון להתפתחות הילד הם לא עומדים בעומס.
איתן מיכאלי: המכון להתפתחות הילד קטן על אוכלוסית באר שבע והאיזור.
שרה זנדברג: יש את המכון להתפתחות הילד ויש את המרכז של ד"ר ...
שרה זנדברג: שגם עושה איתור.
תמר גוז'נסקי: מדובר פה על תורים, תור אחד שצריך לחכות לאיבחון, אחר כך מגיע תור שצריך לחכות להתאמת המכשיר המדוייק.
תמר גוז'נסקי: נאמר שכל הזמן הארוך הזה בעצם נכפה על ההורים בלי רצונם.
תמר גוז'נסקי: נניח שהם רוצים לעשות וכבר טורחים להגיע, עליהם להמתין עד גיל שנה וחצי ורק אז אולי יהיה לילד המכשיר המתאים, ובינתיים הוא הפסיד את התקופה הארוכה הזאת.
תמר גוז'נסקי: לכן שאלתי אתכם קודם על העניין של משרד הבריאות והקשר ביניכם, כי אם אנחנו לא נדאג לכך שהמשפחה תהיה כבר ממש מגיל מאוד צעיר בתוך המודעות הזאת והתיפעול, אנחנו בבעיה.
תמר גוז'נסקי: אחרי שהתאימו את המכשיר, איפה הבעיה הבאה?
סעיד אלנסאסרה: הבעיה הבאה הינה השילוב לגן המתאים.
סעיד אלנסאסרה: אתה הולך לגן מיכ"ה, נותנים לך שם שעה שבועית, עד גיל שלוש, ואתה צריך לקחת את הילד.
סעיד אלנסאסרה: יש אנשים שיש להם יכולת ויש אנשים שאין להם יכולת להסיע את הילד.
סעיד אלנסאסרה: אתה מקבל שעה עם קלינאית תקשורת ואתה צריך לקחת את הילד לבאר שבע.
סעיד אלנסאסרה: זה יוצר בעיות.
תמר גוז'נסקי: אין גן, מעון או משפחתון ביישובים?
סעיד אלנסאסרה: אין שום דבר עד גיל שלוש.
סעיד אלנסאסרה: אחרי שיש לילד מכשיר אני מחפש לו מקום מתאים.
סעיד אלנסאסרה: במיכ"ה נותנים לילד שעה שבועית.
סעיד אלנסאסרה: דרך אגב, לפני שבע שנים קיבלתי מכתב שלא אקבל טיפול בגן מיכ"ה.
סעיד אלנסאסרה: אפילו לגיל שלוש.
סעיד אלנסאסרה: וחבל שפיספסתי.
סעיד אלנסאסרה: באתי ואמרתי לה שאני אזרח ישראלי, הייתי אולי הראשון שדפק על השולחן ודרש תנאים לילד שלו במועצה.
סעיד אלנסאסרה: ואז הילד שלי בגיל שלוש ושמונה חודשים בא לבית ספר ניב.
סעיד אלנסאסרה: קראו לו הילד הקטן, מוחמד הקטן.
סעיד אלנסאסרה: היה סיפור ארוך עם הילד הזה.
סעיד אלנסאסרה: אני לא סולח לעצמי ששלחתי ילד בגיל שלוש שנים ושמונה חודשים ללמוד עם ילדים בוגרים שהיכו אותו כל יום.
סעיד אלנסאסרה: כל יום הוא היה בא מוכה, חתוך שיער, גזרו לו את הסוודר, כל יום היה לו סיפור אחר.
סעיד אלנסאסרה: אני יכול לכתוב ספר על הילד הזה.
תמר גוז'נסקי: זה היה כשאחרי גיל שלוש חיפשת גן עבורו,
סעיד אלנסאסרה: חיפשתי גן, ומצאתי בית ספר.
סעיד אלנסאסרה: לקחתי את הילד לבית ספר.
תמר גוז'נסקי: האם לילדים היותר קטנים מצאת גן אחר?
סעיד אלנסאסרה: לילדים הקטנים עכשיו הטירטור מתחיל.
סעיד אלנסאסרה: תאמיני לי, כל שנה הבעיה חוזרת.
סעיד אלנסאסרה: אותה הבעיה.
סעיד אלנסאסרה: בשנה הבאה אני אפתיע אותך, נשב כאן שוב ונדבר על אותה הבעיה.
סעיד אלנסאסרה: כל פעם שמבשלים את העוגיה ובא לי לאכול, מוסרים אותה למישהו אחר.
סעיד אלנסאסרה: זה לא טוב, זה עושה לי סחרחורת.
סעיד אלנסאסרה: ילד בכיתה א', ב', ג', ד', לצערי השילוב הרב גילאי בכסייפה, שאתם אומרים רק ב' וא' ביחד, ובכל כיתה צריכה מורה לעבוד עם תכנית אישית לכל ילד, זה לא נכון, וזה גם ייכשל ולא יסתדר.
תמר גוז'נסקי: בכיתה אחת לומדים מא' עד ד'?
סעיד אלנסאסרה: א' עד ד', כן.
סעיד אלנסאסרה: היום עדיין גם הגן כלול.
תמר גוז'נסקי: ילדים מגיל מגן עד כיתה ד' יושבים באותה כיתה?
סעיד אלנסאסרה: עד היום הם יושבים ביחד.
סעיד אלנסאסרה: בכסייפה עדיין יושבים ביחד כולם.
סעיד אלנסאסרה: אני מזמין אתכם לבוא לראות.
תמר גוז'נסקי: מה תעשה עם הילד בשנה הבאה, אתה יודע?
סעיד אלנסאסרה: את יודעת מה, זו בדיוק השאלה שאני רוצה לשאול.
סעיד אלנסאסרה: בשנה הבאה, מה לעשות עם הילד בשנה הבאה, בכיתה ה'.
סעיד אלנסאסרה: אני שואל שאלה, ואני שאלתי אותה דרך אגב כבר לפני שלוש שנים, והיא נשאלה גם כאן.
סעיד אלנסאסרה: מה יקרה בעוד שלוש שנים.
סעיד אלנסאסרה: מה יקרה בעוד שנה.
סעיד אלנסאסרה: תנו לי תכנית.
איתן מיכאלי: אני לא בטוח שמנהל בית הספר שייח' חמאד מוסא אבו-רביע, שלא היה המנהל המקורי שהיה אמור לקבל את הילדים האלה בכסייפה, מעוניין להמשיך במסגרות עד סוף כיתה ו'.
איתן מיכאלי: בשגב שלום המנהל עבדאללה יש לו עניין לפתח מספר שירותים לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
איתן מיכאלי: יש לו עניין אבל יש שם אלף ואחת בעיות.
שרה זנדברג: אני הייתי שם ופגשתי את מנהל בית הספר, את אנשי המועצה ואת מנהל מחלקת החינוך.
שרה זנדברג: אף אחד לא התנגד.
שרה זנדברג: להיפך, הם מאוד שמחו ומוכנים לעשות תכנית פיתוח לבית הספר.
שרה זנדברג: סעיד צודק כשהוא שואל על העתיד.
שרה זנדברג: הילדים יסיימו ללמוד עד החטיבה בבית הספר שהם נמצאים בו, ומהחטיבה אנחנו נפתח חטיבה צומחת, שש שנתית.
סעיד אלנסאסרה: אנו זקוקים לתכנית עם התחייבות, לחמש שנים הקרובות.
סעיד אלנסאסרה: עד לחטיבה.
חסאן אבו-כף: אני רוצה להוסיף לגבי האשם שמטיל משרד החינוך על ההורים שהם לכאורה שולחים את ילדיהם בלי מכשיר.
חסאן אבו-כף: אני לא מסכים עם האשם הזה.
חסאן אבו-כף: יש לי ילדה שלומדת בבית ספר ניב, ואני הרבה שנים בבית ספר הזה.
תמר גוז'נסקי: בת כמה הילדה?
חסאן אבו-כף: הבת שלי בת שלוש עשרה.
חסאן אבו-כף: מרבית ההורים כן שולחים את הילדים שלהם עם מכשירי שמיעה.
חסאן אבו-כף: לא במאה אחוז, אבל עם האשם הזה אני לא מסכים.
חסאן אבו-כף: יש באמת חוסר מודעות להורים חדשים.
חסאן אבו-כף: אנשים שיש להם ילדים חדשים יש להם חוסר מודעות בנושא.
חסאן אבו-כף: הם פשוט לא יודעים שהם צריכים לדאוג למכשיר ולשלוח את הילד עם מכשיר לבית הספר.
חסאן אבו-כף: בסך הכל ההורה לא משתתף בהרבה אחוזים בקנייתו של מכשיר השמיעה.
חסאן אבו-כף: שבעים וחמישה אחוז מממן משרד הבריאות, ולכן אין הוצאה גדולה מלבד הבטריות, שזה לא כל פעם.
חסאן אבו-כף: אני לא מסכים עם האשם הזה של משרד החינוך שההורים מזניחים את הילדים ולא שולחים אותם עם מכשיר.
חסאן אבו-כף: זה פשוט לא נכון.
עלי: לילדה שלי יש מכשירים.
עלי: היא בת ארבע עכשיו ומגיל שנה וכמה חודשים עם המכשיר.
תמר גוז'נסקי: איך הגעת לטיפול, האם הגעת בעצמך?
עלי: רציתי להכניס אותה לגן מיכ"ה אבל לא קיבלו אותה שם, בבאר שבע.
עלי: לא יודע.
עלי: פניתי לכולם.
עלי: עשו לה ועדה ועשו הכל ובגן מיכ"ה לא קיבלו אותה, אפילו לא לשעה בשבוע.