GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רות רזניק: אם לא עוזרים לילד ולא מטפלים בו בעת שהותו במקלט האם אינה רגועה ולא ניתן לבצע עימה עבודה טיפולית אלמנטרית עם עובדת סוציאלית.
רות רזניק: אפילו שיחת אינטק לא ניתנת לביצוע כאשר הילד לא רגוע.
רות רזניק: בהתחלה, כשלא היו לנו תקציבים, גייסנו תקציבים באמת בכוחות לא רגילים כדי להפעיל גנון לילדים.
רות רזניק: נפגשנו עם כל הרשויות העירוניות, עוד לפני שהדבר הפך לנוהל, וסיכמנו שילדי המקלטים ייקלטו בכל גני החובה ובכל בתי הספר, בזרמים השונים, לפי רצונה של האם.
רות רזניק: היו לנו גם ילדים שהלכו לחינוך החרדי.
רות רזניק: בעיה מיוחדת נוצרה כאשר ילדים הם בחינוך המיוחד, עם נכויות קשות וצריכים טיפול מיוחד.
רות רזניק: עד שהדבר הזה עובר את המערכות של הפסיכולוגים בעיר המוצא ומגיע לפסיכולוגים של העיר הקולטת יכולים לחלוף שלושה חודשים שבהם ילד שהכי זקוק למסגרת לא זוכה באותה מסגרת.
רות רזניק: הדבר החשוב ביותר שאנחנו החלטנו, עוד כשלא היו לנו תקציבים ממוסדים, הוא שמוכרחים למצוא אדם אחד בתוך כל מקלט שהתפקיד שלו או שלה יהיה לעבוד עם הילדים בלבד.
רות רזניק: מרגע שקיבלנו את ההחלטה הזו החלטנו שיהיה עובד או עובדת לילדים, פסיכולוג או עובדת סוציאלית, ולא אותה אישה שעובדת עם האמהות, בכדי שהילדים ידעו שיש ישות אחת העומדת רק לרשותם, מעבר למטפלת שמפעילה את גנון הילדים.
רות רזניק: כך שלושת מקלטינו פועלים, כאשר במשך שנים רבות, אני חוזרת ומזכירה למשרד העבודה והרווחה שהם לא מתקצבים ילדים למקלט.
רות רזניק: התיקצוב שלנו מגיע מהשירות לנשים במשרד העבודה והרווחה, שהיום הוא תיקצוב טוב למדיי אבל הוא לא מתייחס לצרכים של הילדים במקלט.
רות רזניק: באותו משרד נמצא השירות למען הילד, והם לא מקציבים לנו כלום.
רות רזניק: כל שנה אנחנו כותבים לשר ולשירות ומדגישים את הנושא הזה ואומרים שמתעלמים לחלוטין מהצרכים של הילדים.
רות רזניק: אתן דוגמא מוחשית למצב.
רות רזניק: הילדים הם לא כולם פעוטות שיכולים להיות בגנון, יש הרבה ילדים שמגיל שש עד עשר, אחת עשרה ושתים עשרה, הזקוקים למועדונית שם הם יתאספו ויתמודדו עם כל הנושאים שמעסיקים אותם, כולל מחשבים.
רות רזניק: פניתי לאפוטרופוס לפני עשר שנים וביקשתי תקציב להקמת מועדונית במגרש שקיים.
רות רזניק: יש לנו מגרש, יש לנו אפשרות להתקין דבר כזה, והשנה לבסוף ביקשתי סכום של כמיליון שקל, לאחר עשר שנים.
רות רזניק: היום אישרו לנו שבעים אלף שקל, שזה כמובן למועדונית במבנה יביל, ואכן יוקם מבנה כזה.
רות רזניק: אבל במשך שנים רבות אנחנו נאלצות להאבק על דברים שהם מובנים מאליהם.
רות רזניק: אם הילדים האלה היו נלקחים מהאם ונשלחים לפנימיה הם היו מקבלים את הדברים האלה.
רות רזניק: אנחנו חושבים, ומניסיוני הרב אני יכולה להגיד זאת במפורש, שחשוב ביותר שהילדים והאם והאחים ישארו ביחד באותה מסגרת, וביחד יעברו את החוויה המתקנת וימשיכו לתפקד כמשפחה.
רות רזניק: אני מוכרחה לשתף אתכם במקרה שעד היום לא שכחתי אותו.
רות רזניק: אישה שהיתה אצלנו, תושבת נתניה, אם לשישה ילדים, הגיעה למקלט ללא ילדיה, האב לא נתן לילדים להגיע, איים לרצוח את האם, ובבואה היא אמרה לי שהיא עבדה במשק בית על מנת לשלם עבור הפסקות הריון של נערות קטינות שכנות שהאב הזה אנס, או בעל בהסכמה.
רות רזניק: שאלתי איך את משאירה נערות מתבגרות בבית במשפחה הזאת.
רות רזניק: העובדים הסוציאלים נכנסו ואמרו שהכל בסדר ואין שום בעיה אך אני הייתי בחרדה גדולה, ולאט לאט כל הילדים הגיעו אלינו, בדרכים לא דרכים.
רות רזניק: כמובן שהיו דברים בגו, והדבר העצוב שאני רוצה לתאר הוא שלקחו ארבעה ילדים של אותה אישה, שהיא אישה רצינית, מתפקדת, שעבדה כל השנים מאז ועד היום, ופיזרו אותם בארבע פנימיות שונות, ואותה אם היתה צריכה לרוץ בכל רחבי הארץ, במקום ללכד את המשפחה.
רות רזניק: דבר זה עלה למדינה פי חמש או שש יותר מאשר אילו היו נותנים לה עוד ששת אלפים שקל או עשרת אלפים שקל לגדל בכבוד ולשמור על המשפחה, ולא לפרק אותה.
רות רזניק: התוצאה היתה שתוך זמן קצר ביותר הבת הבכירה, שעברה התעללות וגילוי עריות בבית, ברחה עם איזה גבר, הרתה לו, נישאה לו והגיעה למקלט.
רות רזניק: שנתיים שלוש אחרי שהאמא היתה במקלט אותה בת, שלא נשארה במסגרת חמה של האם והמשפחה, הגיעה בעצמה.
רות רזניק: אני נותנת את הסיפור הזה כדוגמא להבין כמה חשוב לשמור על איחוד הצד הבריא של המשפחה.
רות רזניק: הדבר דומה לעץ, כאשר חלק מהענפים יבשים כורתים אותם והצד הבריא יכול לקום לתחיה, בודאי בעזרת מערכת שיקומית.
רות רזניק: ביקשתי מהפסיכולוג שלנו בהרצליה שיבוא היום וידבר בפני הוועדה.
רות רזניק: הוא עובד עשר שנים במקלט ויש לו ניסיון רב.
רות רזניק: הוא לא יכול היה להגיע אבל הכין נייר, ואני מציעה שתקראו אותו.
רות רזניק: אם אתם מעונינים יש לנו כאן כמה ציורים של ילדים ועבודות במחשב המראים קצת על מה שעובר על ילדים.
רות רזניק: תקופה ארוכה במקלט, בין ארבעה לשישה חודשים, יכולה לחולל מהפך של ממש אצל הילדים.
רות רזניק: אנחנו רואים את זה, לא תמיד בחודש הראשון אבל לאחר כמה שבועות הילדים נרגעים, האם מתפקדת אחרת, והילדים נקלטים במערכת חינוך חדשה, עם התייחסות אליהם, והם משתנים.
רות רזניק: אני יכולה להגיד שמתוך אלפי הילדים שהיו אצלנו בודדים לא עברו תהליך של שינוי.
רות רזניק: כלומר למרות התנאים הצפופים והקשים של מקלט לנשים, השהות במסגרת הזו, האוהבת, המקבלת, הרואה את הילדים כדבר חשוב ביותר, היא פשוט דבר מאוד נחוץ, והמדינה חייבת להבין שהילדים האלה גדלים והופכים לאזרחים שלנו.
רות רזניק: אלי הגיעו נשים, נשותיהם של גברים שהיו במקלט כילדים עם אמותיהם, והגיעו אלי שוטרים שהיו במקלט עם אמותיהם ובחרו לעסוק בעבודה כשוטרים להגן על נשים שלא תפגענה כמו האם.
רות רזניק: זה יכול ללכת לשני הקצוות, וכמה שמשקיעים יותר בילדים החברה יוצאת נשכרת.
תמר גוז'נסקי: הצגת בעיקר את הבעיה של העדר התמיכה של השירות לילד ולנוער.
תמר גוז'נסקי: האם השירות הפסיכולוגי העירוני ביישוב קשור אליכם או נותן לכם טיפול?
רות רזניק: אף פעם לא, למרות שהילדים שלנו הולכים למערכת החינוך העירונית.
רות רזניק: אנחנו נשמח לשתף פעולה ואנחנו חושבים שזה חשוב, מפני שאם הסטטיסטיקה מדברת על כל אחת משבע נשים בארץ כאישה הסובלת מאלימות בביתה, הרי בכל כיתה ממוצעת של שלושים וחמישה ילדים יש חמישה ילדים מוכים, או שבאים מבית אלים.
רות רזניק: הרי זה נוגע ומשליך על כל האלימות הרבה בבתי הספר.
רות רזניק: לכן הנושא כל כך חשוב.
רות רזניק: כמה שנעסוק בו לא נעסוק בו מספיק.
רות רזניק: אני מאוד מודה לך שיזמת את הדיון הזה.
אנדי סומר: ראשית ברצוני להצטרף לברכה של רות, אני מאוד שמחה שהנושא של ילדים ולא רק הנושא של נשים מוכות עולה לשולחן הוועדה.
אנדי סומר: במהלך העבודה במשך השנים ראינו שזה כמעט בלתי אפשרי לעבוד עם הנשים ללא עבודה צמודה עם הילדים.
אנדי סומר: במקלט שלנו אנחנו מקיימים בית ילדים.
אנדי סומר: הילדים הקטנים נמצאים אצלנו עד שעה אחת, הילדים בגיל גן עד שעה ארבע והילדים הגדולים עד שעה שש.
אנדי סומר: יש ילדים שכבר יוצאים למסגרות בחוץ וחוזרים אלינו בשעה שלוש, ואז יש מדריכים שמחכים להם.
אנדי סומר: העמותה מממנת משכורות של שלושה מדריכים מקצועיים.
אנדי סומר: יש לנו שלוש בנות שירות ועובדת ניקיון.
אנדי סומר: המבנה החדש שלנו מאפשר את העבודה המחולקת לקבוצות, עם ילדי גן ועם הילדים הגדולים, ויש התייחסות לצרכים השונים והמורכבים מאוד של כל הילדים.
תמר גוז'נסקי: איך אתם מממנים את זה?
אנדי סומר: דרך תרומות וגם על ידי כך שאנחנו נכנסים לחובות מאוד גדולים.
אנדי סומר: אני לא בקיאה בכל הנושא של התיקצוב.
אנדי סומר: הדבר הכי חשוב שאנחנו רוצים להביא לידיעת
אנדי סומר: כם הוא שקיבלנו תקציב של מאתיים חמישים אלף שקל עד חודש ספטמבר שנה שעברה.
אנדי סומר: מאחר והילדים שלנו הם ילדים לא ירושלמים, והתקציבים של משרד העבודה והרווחה הם עבור ילדים ירושלמים, כל התקציב הזה הופסק וכיום אנחנו מקבלים מימון של עובד אחד בשביל בית הילדים שלנו, כאשר כל הילדים נמצאים אצלנו ליום ארוך, מלבד הפעוטות הנמצאים עד השעה אחת.
אנדי סומר: יש לנו בממוצע עשרים וחמישה ילדים בבית הילדים בו זמנית ויש התייחסות לכל הצרכים שלהם, מבחינת תמיכה בלימודים שלהם, ובית הילדים מהווה עוגן חשוב ביותר עבור הילדים האלה, אשר עברו משבר.
אנדי סומר: אני חושבת שחשוב מאוד לציין שגם הילדים סובלים מכל הסימפטומים של פוסט טראומה, כולל חרדות, דכאון והסתגרות.
אנדי סומר: קשה להם מאוד להסתגל למערכת החינוך, הם הולכים לבית הספר אבל זקוקים להמון תמיכה.
תמר גוז'נסקי: האם שפ"י עוזרת לכם?
אנדי סומר: לא.
אנדי סומר: אני חושבת שחשוב מאוד להדגיש שבשביל תהליך השיקום של האם חשוב מאוד שהילדים יהיו מטופלים.
אנדי סומר: יש יתרון אדיר בזה שהילדים הקטנים שמגיעים אלינו אינם צריכים לעבור פרידה נוספת.
אנדי סומר: הילדים חווים איזו חוויה שנכון, אמא יכולה עכשיו להתעסק עם העניינים שלה, אבל אנחנו ביחד.
אנדי סומר: הם לא חייבים לעבור פרידה.
אנדי סומר: אנחנו לא צריכים לשלוח את הקטנים החוצה.
אנדי סומר: אנחנו מאוד מאמינים בקיום של בתי הילדים האלה.
אנדי סומר: אני נמצאת במעון שש שנים.
אנדי סומר: כאשר הגעתי התפקיד היה יותר לשמור על הילדים, לעשות מעין בייביסיטר.
אנדי סומר: עכשיו יש לנו שלושה חדרים גדולים וגם המטרות שלנו גדלו מאוד.
אנדי סומר: לפני יומיים קלטנו ילד שעד כמה שהבנתי הוא הגיע אלינו כי יש לנו מענה לילד הסובל משיתוק מוחין ופיגור קל וכן בעיות דיבור.
אנדי סומר: יש לנו מענה בשביל הילד הזה, למרות שההתארגנות שלנו צריכה להשתנות כמעט כל יום כדי לענות לצרכים השונים של הילדים.
רבקה נוימן: ברצוני להתייחס לעניין של שפ"י, ובכלל לסטטוס הבעייתי של הילדים שלנו, שהם אורחי העיר בה המקלט ממוקם, ולכן העיר הקודמת מתנערת מהם והעיר החדשה לא מחוייבת להם, והם נופלים בין הכסאות.
רבקה נוימן: הם יכולים היו לקבל ולהיעזר בשיעורי עזר ובתיגבורים, הם זקוקים לאיבחונים, הם מגיעים אלינו ואנחנו עולים על בעיות, אלא שיש תור עצום, וברור שבתחילת התור ילדי העיר.
תמר גוז'נסקי: למה זה ברור?
רבקה נוימן: כי הם תושבי העיר, בית הספר מכיר אותם, והילדים שלנו נכנסים במהלך השנה או לקראת סופה.
רבקה נוימן: התור לאיבחון הוא תור של ילדים שבית הספר מכיר והילדים שלנו נמצאים אי שם בקצה התור.
רבקה נוימן: הם יוצאים מהמקלט, במקרה הטוב הם נשארים לגור באותה עיר ובאותה שכונה, ואז אולי הם יגיעו בשנה הבאה או בעוד שנתיים לאיבחון.
רבקה נוימן: במקרה פחות טוב הם עוברים לעיר אחרת, שלא היתה העיר המקורית, וגם שם עובר זמן רב לפני שמישהו שם לב שיש כאן ילד עם קשיים.
רבקה נוימן: מדובר בילדים עם קשיים רגשיים, עם בעיות התפתחות שונות, שבתוך המערכת האלימה, בלהט הקרב, לא כל כך שמים לב שגדל בבית ילד עם בעיות מאוד קשות.
רבקה נוימן: זאת מעבר לעובדה שאלה ילדים שמחסירים המון בתי ספר.
רבקה נוימן: הם מגיעים אלינו ועוברים משבר מאוד קשה.
רבקה נוימן: הם אמורים להסתגל למסגרת חדשה, וגם מבחינת הגננות והמורות הסטטוס שלהם בעייתי.
רבקה נוימן: הם יודעות שהילד מתחיל ללמוד כאן
רבקה נוימן: אבל לא ברור שבעוד שבועיים הוא עדיין יהיה באותה כיתה או באותו גן, כלומר הוא משהו שקיים ולא קיים.
רבקה נוימן: גם כאשר אנחנו מעירים את תשומת לב השירותים ומבקשים איבחון הילדים אולי יגיעו לאיבחון באיזה זמן לא ברור בעתיד.
רבקה נוימן: זו בעיה אחת של אותם ילדים מבחינת מערכת החינוך.
רבקה נוימן: קיימת בעיה נוספת, כפי שציינו המקלטים הקודמים.
רבקה נוימן: כל מקלט בנה מהשיירים של תקציבים שהוא גירד והצליח להשיג איזו שהיא תכנית שתיתן מענה לילדים.
רבקה נוימן: המענה הזה הוא קטן.
רבקה נוימן: אנחנו לא מצליחים להגיע לכל ילד, אנחנו לא מצליחים להגיע לפתור כל בעיה שמתעוררת.
רבקה נוימן: לפני שנתיים היה פרוייקט של ילדים בסיכון בקנה מידה ארצי בו הוקמו מפעלים מאוד מפוארים.
רבקה נוימן: גם שם נשכחנו ולא נכללנו בפרוייקט כלל.
רבקה נוימן: לא חשבו על המקלטים.
רבקה נוימן: אלה ילדים שמראש אמורים להיות תחת הכותרת ילדים בסיכון גבוה, מעצם הגעתם למקלט.
רבקה נוימן: ההגעה למקלט היא משברית, כישורי החיים שהילדים האלה אמורים איכשהו לבנות נפגעים כתוצאה מהמעברים ומהמציאות שהם חיים בה.
רבקה נוימן: אמא יוצאת למקלט, אשר אינו מקום המקלט הראשון שהיא בורחת אליו.
רבקה נוימן: הנדודים האלה, המעבר בין בתי ספר וגנים, הדמויות המתחלפות כל הזמן בחייהם, הילדים האלה עוברים כל כך הרבה חוויות קשות, שהעובדה שהם קמים בבוקר ומסוגלים כמו כל ילד אחר ללבוש את התיק הקטן שלהם ולהגיע לבית הספר היא עצמה בעיני גיוס כוחות עצום, וכמובן עצם ההשתלבות בחברה שם.
רבקה נוימן: אני חושבת שהילדים האלה צריכים עזרה גם במובן הטיפולי, שיהיה איש טיפול שיעזור להם לעבור לפחות את פרק הזמן בו הם שוהים במקלט, וגם שמישהו ישב ויעשה איזו שהיא חשיבה לעתיד, מהרגע שהילד הזה אותר מה עושים איתו הלאה, גם לאחר שישה חודשים במקלט וגם אם האמא חוזרת לבעל או יוצאת למגורים עצמאיים בקהילה ובעצם נפרדת מהאבא של הילדים האלה.
רבקה נוימן: יש לקחת בחשבון את שני הנתיבים הללו.
רבקה נוימן: גם אם הילד אותר וחזר לבית המשפחה, יש לדאוג לכך שיהיה המשך טיפול.
תמר גוז'נסקי: נמצאת איתנו יפעת כרמל, מרכזת נושא ילדים במרכז גליקמן של נעמ"ת, אשר עושה דוקטורט על הנושא.
תמר גוז'נסקי: יפעת, בבקשה.
יפעת כרמל: בחרתי להתמקד בנושא של סדרי ראיה של אותם ילדים אשר אני בוחרת לכנות אותם ילדים ספוגי אלימות.
יפעת כרמל: זה מושג שרונית בחרה להשתמש בו והוא נכון לדעתי.
יפעת כרמל: אני חושבת שנושא סדרי הראיה של ילדים עם אבותיהם במסגרת השהות שלהם במקלט, וגם לאחר היציאה שלהם מהמקלט, הוא נושא קריטי בחשיבותו לצורך הריפוי של אותם ילדים, מעבר לתמיכה הנפשית שהם יקבלו במהלך שהותם במקלט ולאחריה.
יפעת כרמל: כיום המחקר הכלל עולמי הוכיח מעל לכל ספק שילדים העדים לאלימות הם ילדים שחווים התעללות רגשית, ובהרבה מקרים חווים התעללות פיזית ו/או מינית.
יפעת כרמל: מדובר על אחוזים מאוד מדאיגים, בין שבעים לשמונים אחוז של פגיעות פיזיות ו/או מיניות, בנוסף לפגיעה הנפשית, שגם היא תוצר של עצם העדות לאלימות אבל היא בהחלט גם תוצר של אלימות נפשית המופנית באופן ישיר כלפיהם.
יפעת כרמל: הממצאים החמורים האלה הביאו להגדרת הגבר האלים או המכה בספרות המקצועית כמתעלל אופייני בילדים.
יפעת כרמל: ואם מדובר בילדים שהם בסיכון ממשי לפגיעה ולפיתוח פסיכופתולוגיות שתוצאותיהם עלולות להיות פגיעות חמורות בהסתגלות של אותם ילדים, החברה מחוייבת לחשוב איך להפסיק את אותה דינמיקה מופרעת ולאפשר לילד חיים אחרים.
יפעת כרמל: נושא סדרי הראיה בין הילדים לאבות הוא קריטי בחשיבותו, מאחר שאופן קיום הביקורים והמינון שלהם חשוב לצורך שינוי הסביבה הפיזית והרגשית של הילד.
יפעת כרמל: נוצר איזה שהוא רושם מוטעה, בין השאר גם בקרב אנשי מקצוע, שפסק הזמן במפגשים בין האב לילדיו במסגרת המקלט מזיק לילד.
יפעת כרמל: חשוב לי לציין שהתקופה הראשונית לשהותו של הילד במקלט היא תקופה חשובה ביותר מבחינתו.
יפעת כרמל: חשובה לצורך הגדרה מחדש של מצבו, חשובה לצורך הבנת הדינמיקה המשפחתית בה הוא מצוי, ומבחינת רכישת כלים אלטרנטיביים להתמודד עם אותה מציאות קשה.
יפעת כרמל: פסק הזמן נחוץ לילד בדיוק כמו מבוגר המגיע לארץ חדשה או לעיר זרה, על מנת לקרוא את הכללים החדשים ועל מנת להבין בעצם שמותר לו לאהוב את אבא שלו, להעריך את הצדדים הטובים והחיוביים, אבל גם ללמוד כיצד להתמודד עם אותם צדדים בעייתיים.
יפעת כרמל: חשוב להבין גם מה קורה בעת קיום סדרי הראיה.
יפעת כרמל: מדובר בנושא מאוד רגיש אשר משמש פעמים רבות ככלי עבור אותם אבות להגיע לנשים.
יפעת כרמל: על כך רציתי קצת לפרט.
יפעת כרמל: נקודה בעייתית שבאה לביטוי במסגרת המקלט בצורה מאוד בולטת היא הקשר המתהווה בין הילדים לאבותיהם.
יפעת כרמל: הקשר עם הילד נע בין ביטולים רבים של פגישות מצד האב לבין לחץ על קיום פגישות נוספות, מעבר לאלו שנקבעו, וזאת בהתאם למצבו של ההליך המשפטי.
יפעת כרמל: כל עוד האב מרגיש שיש פתח לתקווה באשר להידברות כלשהי עם האם מופעל לחץ חריג בעוצמתו על הילדים.
יפעת כרמל: הם נתונים להסתות קשות ולשימוש קיצוני.
יפעת כרמל: מבחינת הילד זה אומר שהוא נאלץ להתמודד שוב ושוב עם חוויה של דחיה.
יפעת כרמל: אבא למעשה לא מעוניין בי אלא באמא.
יפעת כרמל: בנוסף ההסתות החריפות פוגעות ביכולת של הילד להזדהות עם האובייקט המרכזי בחייו, האם.
יפעת כרמל: הרבה פעמים הילדים הקטנים חוזרים מהביקורים עם שקיות ממתקים וצעצועים רבים, אבל הציורים והסיפורים שלהם מלמדים על עצבות רבה ועל סימני שאלה רבים המתעוררים באשר לאהבת האב.
יפעת כרמל: כדי להמחיש קצת את הדברים ברצוני להביא בפניכם שני קטעים, האחד מתייחס לחווית הפחד, כפי שתוארה על ידי ילדה בת ארבע וחצי, והקטע השני מתייחס לנושא של מפגשים עם האב, והוא שוכתב על ידי בעקבות שיחה עם ילדה בת שש.
יפעת כרמל: "מותר לחתוך בסכין רק בגט, לא ילדים.
יפעת כרמל: אבא אמר שאם אני אבכה בגלל אמא הוא יחתוך לי את הלשון.
יפעת כרמל: חלמתי בלילה שיצאה לי הנפש מהגרון.
יפעת כרמל: חלמתי שאני מתה.
יפעת כרמל: האיש השתמש בסכין והוציא לי את העור והדם והכל".
יפעת כרמל: אחרי כמה שניות, הוסיפה הילדה ואמרה, "יפעת את יודעת, אני רוצה לא לחלום.
יפעת כרמל: אני רוצה לישון בשקט עד הבוקר".
יפעת כרמל: הקטע השני כאמור נכתב על ידי ילדה בת שש, שאבא שלה, אחרי שלושה מפגשים איתה, הבין שהאם לא מעוניינת יותר בקשר איתו, והוא הודיע חד משמעית על הפסקת הביקורים.
יפעת כרמל: "אבא, קשה לך בעבודה?
יפעת כרמל: אתה מתגעגע אלי?
יפעת כרמל: ואל יעל?
יפעת כרמל: (אחותה של אותה ילדה) אבא, אתה כל הזמן עובד בעבודה?
יפעת כרמל: כן?
יפעת כרמל: אבא, אתה לפעמים עושה חופש?
יפעת כרמל: ואל יעל אתה מתגעגע?
יפעת כרמל: אתה מתגעגע הרבה?
יפעת כרמל: " אלה כמובן שאלות שנותרו ללא מענה.
יפעת כרמל: על התמונה בשלמותה אני יכולה לעמוד דרך המשך המפגשים שלי עם ילדים היוצאים מהמקלט.
יפעת כרמל: מרבית האמהות שמחליטות להישאר בעיר תל אביב שומרות על המשך הקשר הטיפולי שלי עם הילד.
יפעת כרמל: לצערי, למעט מקרים ספורים, וראיתי מקרים רבים בחמש השנים האחרונות, סופו של התהליך הוא עגום.
יפעת כרמל: כשהאם יוצאת מהמקלט לחיים עצמאיים ומתברר שהקשר שלו יוכל להיות אך ורק עם הילד האב מוותר פעמים רבות על המפגשים עם הילד, עד כדי קיום קשר טלפוני בלבד, שאותו הרבה פעמים יוזמת האם.
יפעת כרמל: באותם מקרים שכן מתקיימים סדרי הראיה, בייחוד בתקופה של המקלט, הילד ממשיך להיות חשוף ללחצים קשים, עד כדי פגיעה בתפקודו התקין.
יפעת כרמל: בכל מקרה חשוב לדעת שמדובר בקשר לא יציב, מבלבל, המוכתב על ידי מצבי רוחו של האב ומתנהל על פי צרכיו שלו ולא על פי צרכי הילד.
יפעת כרמל: בהקשר הזה ברצוני להציג מקרה של ילד בן עשר, שאביו לא שאל עליו ולא היה מעוניין להיפגש איתו במשך חצי שנה בה שהה במקלט.
יפעת כרמל: כאחת מהטקטיקות להתקרב לאישתו דרש האב פתאום מפגשים במינון של לפחות פעמיים בשבוע.
יפעת כרמל: הילד היה חוזר מאותם מפגשים עם טלסקופ מיוחד, ואוזניות, לצורך האזנה לאם.
יפעת כרמל: אנחנו תפסנו את הילד באחד הימים עומד מאחורי הדלת שבה התקיימה שיחה בין העובדת הסוציאלית לאם ומנסה להאזין למה קורה בפנים.
יפעת כרמל: אותו ילד גם התקשר אחר כך לאביו ודיווח לו מה שקרה.
יפעת כרמל: אני חייבת לציין שכאן השופט, כאשר קיבל את החומר והבין שהילד הופך לבלדר להעברת מסרים, אישר פגישות עם האב אך ורק במרכז קשר, אחת לשבוע ובפיקוח.
יפעת כרמל: מאותו שלב הילד חזר לתיפקוד התקין.
יפעת כרמל: חשוב להבין שהאבות רואים בילדים הרחבה של האם.
יפעת כרמל: מבחינתם קיימת המשוואה אם שווה ילד.
יפעת כרמל: ואם כך, כשהם ברוגז איתה, הם ברוגז איתו.
יפעת כרמל: כשהם בסדר איתה, הם בסדר איתו.
יפעת כרמל: וכשהיא מאיימת לעזוב הם מאיימים בניתוק הקשר עם הילד.
יפעת כרמל: התפיסה הזאת גם עשויה להסביר את ההיגיון המעוות שבשריפת הילדים במקרה של טבעוני.
יפעת כרמל: אם האם לא קיימת עבורי, גם הילדים לא קיימים, במובן הכי מוחשי שיכול להיות.
יפעת כרמל: לאור המורכבות של הקשר עם האב והצורך הממשי להגן על הילדים מפני דחיות חוזרות ונשנות וחשיפה ללחצים כמעט בלתי אפשריים, למדתי שיש לבנות את הקשר עם האב באופן איטי ומבוקר.
יפעת כרמל: מפגשים בתדירות של פעמיים בשבוע, כמו בגירושים רגילים, הוכיחו את עצמם כלא מתאימים ואף כמזיקים, ככל הנראה בשל היות ההורים דמויות מנוגדות, קונפליקטואליות ועוינות, ללא כל יכולת הידברות ביניהם.
תמר גוז'נסקי: אם לסכם את המלצותיך, בעקבות הנתונים והמחקר שלך, אני מבינה שהמלצה אחת היא להמעיט בפגישות, או לפחות לעשות אותם מבוקרות.
תמר גוז'נסקי: האם יש לך הצעה נוספת מתוך נסיונך?
יפעת כרמל: אני בחרתי להתמקד בנושא סדרי הראיה.
יפעת כרמל: אני בהחלט חושבת שבתקופת שהות הילדים במקלט חשוב שהביקורים עם האבות ייעשו אך ורק במרכז קשר, בנוכחות של עובדת סוציאלית.
יפעת כרמל: אפשר לאחר פרק זמן לאפשר להם פגישה בחדר משלהם ללא עובדת סוציאלית.
יפעת כרמל: הייתי מרחיבה את מינון הביקורים בהתאם למצבו של הילד ולקשר כפי שאנשי המקצוע רואים לנכון.
יפעת כרמל: אני חושבת שמדובר כאן לא רק בזכותו של הילד לסביבה לא פוגעת ובריאה אלא מדובר גם בזכותו של האב לחוות חוויה אחרת עם בנו או בתו, שעד אז היתה חוויה מזיקה ולא טובה.
יפעת כרמל: אני בטוחה שאותם אבות, עם מעט כלים עוזרים ומכוונים, יכולים גם הם לשנות את החוויה שלהם.
אנדי סומר: לא ניתן להתעלם מהצורך של ילדים רבים לראות את האב.
יפעת כרמל: אני בעד הזכות הזאת, אני רק חושבת שאם הזכות הזאת תמומש בצורה לא נכונה ימשיך מעגל האלימות.
יפעת כרמל: אני מאוד בעד קשר עם האבות.
רות רזניק: הילדים מצפים לאבות לפעמים וזה גורם להם משברים קשים ביותר, כשהאב מבטיח שיבוא בעוד שבוע ואינו מגיע במשך חודש, או לא מתעניין בכלל.
תמר גוז'נסקי: כם נעבור לשמוע גורמים נוספים.
תמר גוז'נסקי: גב' רונית לב ארי, בבקשה.
רונית לב ארי: אני מאוד מברכת על הישיבה הזו.
רונית לב ארי: אני חושבת שהנושא מטריד את העוסקות בתחום מזה זמן רב.
רונית לב ארי: התיאורים של יפעת וקודמותיה נותנים לנו להבין כי קיים צורך מבחינת המימסד וכל הגורמים הנוגעים בדבר להקל ולסייע.
רונית לב ארי: קיים מצב, ואני יכולה לדבר גם כמנהלת הרשות וגם כמנהלת מקלט לנשים מוכות במשך שש שנים, בו מוצאים כוחות ואנרגיות עצומים על דברים שמסביב, כמו למשל כאשר הילדים לא נחשבים תושבי העיר באופן פורמלי.
רונית לב ארי: רשמתי לפני לצאת בקריאה, ואני מציעה שנעשה זאת יחד, לכל ראשי הערים, להכריז על הילדים במקלט כאזרחי העיר.
רונית לב ארי: יש פה חליפין בין ערים.
רונית לב ארי: כל עיר מייצאת במרכאות ילדים ונשים לערים אחרות, כך שצריכה להיות פה סולידריות של ראשי ערים להכריז, אולי חגיגית, בנובמבר, שמהיום והלאה כל ילד הנמצא במקלט עם אמו הם מוכרזים כתושבים זמניים של אותה עיר לכל דבר ועניין.
רונית לב ארי: ברצוני להדגיש כי כאשר אנו מדברים על זכות הילד יש להדגיש את הזכות של הילד לאמא שקטה, רגועה, בריאה וחיה.
רונית לב ארי: מישהו פעם אמר שיכול להיות גבר מכה ואב נהדר.
רונית לב ארי: אמר לי את זה איש מקצוע מאוד ותיק.
רונית לב ארי: אני חושבת על אותו ילד קטן, שמעליו שני ההורים.
רונית לב ארי: נכון שזה האבא שהאמא בחרה, בחופשיות ובחופש בחירה או לא.
רונית לב ארי: אבל אותו ילד שנמצא בתוך הבית בעצם לא מקבל, בזכות אותה התנהגות של האב הפוגע באמא שלו, את מלוא הפוטנציאל שלה כלפיו, ויש לקחת זאת בחשבון.
רונית לב ארי: לא יכול להיות גבר שמכה את אישתו ואב נהדר.
רונית לב ארי: זה לא יכול להיות.
רונית לב ארי: הוא אב רע.
רונית לב ארי: לגבי השירותים הניתנים, ידוע לי שאת כיושבת ראש הוועדה עסקת רבות בנושא ילדים בסיכון.
רונית לב ארי: קיימת בעייתיות גדולה בהגדרת הילדים במקלט כילדים בסיכון, משום שפה אנו עלולים לפגוע במעמד של האם אשר לקחה את הילד ממקום מסוכן והביאה אותו למקום מוגן.
רונית לב ארי: כך שבהגדרה עלינו להיזהר ולכן צריך אולי לתת את המענה לצרכים אבל ללא ההגדרה של ילדים בסיכון.
רונית לב ארי: בנושא רצף הגילאים יש לדבר על גיל ינקות ועד גיל של ילדים מתבגרים, שאינם מתקבלים למקלטים.
רונית לב ארי: ברצוני להזכיר כי חלק מהמקלטים אינם מקבלים גם נערות, וילדים כעקרון מתקבלים עד גיל אחת עשרה, ובצדק.
רונית לב ארי: בנים מתבגרים לא יכולים להיות במקלט.
רונית לב ארי: לכן אני חושבת שצריך בכל הרצינות לחשוב על דירות לווין, מסביב למקלטים.
רונית לב ארי: קיימות כיום דירות קלט, במקומות שלא קשורים למקלטים, המפוקחים על ידי השירות לרווחת הפרט והמשפחה, אשר עושים עבודה מצויינת במרכזים.
רונית לב ארי: יש מרכז בירושלים ומרכזים נוספים בכל הארץ.
רונית לב ארי: אם תהיינה דירות קלט מסביב למקלטים, הרי שלפחות בסופי שבוע ובחגים תוכל אישה מוכה עם ילדים מתבגרים לבוא למקלט להתארח.
רונית לב ארי: בלי לישון, משום שילד מתבגר לא יכול להיות בבית של נשים, ואני עומדת מאחורי ההחלטה הזאת בצורה חד משמעית.
רונית לב ארי: צריך לחשוב על איזו שהיא רשת שתיתן מענה גם לילד המתבגר, כי לא פעם נשים בסיכון מאוד גבוה לא מוכנות להשאיר את הילד המתגבר בבית.
תמר גוז'נסקי: מטרידה אף יותר השאלה מה קורה כאשר משאירים נערה מתבגרת בבית.
רונית לב ארי: חלק מהמקלטים כן מקבלים נערות, כמו למשל המקלט בתל אביב.
רונית לב ארי: גם נושא זה מורכב מאוד, כי לנערות יש גם כן צרכים מאוד רציניים.
רונית לב ארי: עלינו להקל עד כמה שניתן על הצוותים של המקלטים ולתת מענה גם לבתי הספר שקולטים את הילדים.
רונית לב ארי: כמו כן יש לבדוק את הנושא של מעונות היום.
רונית לב ארי: ידוע לי שקיימת בעיה עם דירוג ילדי רווחה, עם המכסות.
רונית לב ארי: אני סבורה כי מאחר ולא מדובר בכמות גדולה של ילדים, יש לנסות להוציא החלטה שהילדים משתלבים במעונות היום על חשבון משרד העבודה והרווחה, שיקבלו סימון הכי מינימליסטי, כל עוד המקלטים אינם מקבלים את התקציב המיוחד לטיפול בילדים.
רונית לב ארי: זאת לפחות במקלטים המוכנים להוציא את הילדים החוצה, כי בחלק מהמקלטים המדיניות היא להחזיק את הילדים בתוך המקלטים.
רונית לב ארי: קיים פלורליזם בתפיסות כלפי הילדים בין המקלטים, לכל מקלט יש את התפיסה שלו וכולם רוצים את טובת הילדים, כל אחד בדרכו.
תמר גוז'נסקי: מה המצב היום כאשר אישה באה ואומרת שהיא במקלט ויש לה פעוט, מה קורה בנושא המעונות?
רונית לב ארי: אם אין מיכסה הילד לא יהיה במעון, ואז המעון צריך לחפש איזו שהיא דרך לממן את זה, ולפעמים הילדים נשארים בתוך המקלט, וזו בעיה קשה ביותר.
רונית לב ארי: האישה לא מתפנה לצאת לסידורים שלה ולטיפול, ואז צריך לעשות תינוקיה בתוך המקלט, ואין לזה תקציב.
רונית לב ארי: אני חושבת שהמעונות היום במדינת ישראל נותנים שירות מצויין, ואם יש מקלטים שמוכנים להוציא את הילדים, בשיתוף עם האמא, אני חושבת שאוטומטית הילדים צריכים להיקלט למעונות יום, לא משנה אם תחת כותרת נשים עובדות או רווחה.
רונית לב ארי: הילדים באופן אוטומטי צריכים להיות במעונות היום, באחד מאירגוני הנשים, מה שנמצא בסביבה.
רונית לב ארי: ברצוני לציין את הספר של רות רזניק חברתנו, "המקלט שהיה לבית".
רונית לב ארי: זהו מונולוג של ילד שהיה במקלט.
רונית לב ארי: אני מאוד מקווה שיעלה בידנו, הרשות, לתרגם אותו לשפה הערבית, ודרך הילדים אולי נגיע לכולם.
רונית לב ארי: תודה רבה.
תמר גוז'נסקי: נעבור לשמוע את נציגי משרדי הממשלה.
בנצ’י בראנץ: מוטי מנהל השירות לילד ונוער קיבל החלטה בקיץ זה להתייחס לצרכי הילדים ולראות אותם כצרכן מרכזי במקלטים לנשים מוכות.
בנצ’י בראנץ: המטרה שלו היתה באמת להקל את נושא ההכרה בצרכי הילדים ולראות את צרכי הילדים במקלטים במרכז.
תמר גוז'נסקי: האם יצא מסמך בנושא?
בנצ’י בראנץ: ישנם מסמכים בנושא.
תמר גוז'נסקי: האם אפשר לקבל העתק?
בנצ’י בראנץ: כן.
בנצ’י בראנץ: לצורך זה הוקמה ועדה משותפת של שירות ילד ונוער עם מעמד האישה, שירות לנשים ונערות.
בנצ’י בראנץ: הוועדה הזאת עובדת כבר שלושה חודשים ואני רוצה להביא בפניך חלק מהבעיות שהוועדה נאלצת להתמודד איתם.
תמר גוז'נסקי: האם נמצאים בוועדה זו גם נציגים של משרדים אחרים?
בנצ’י בראנץ: אנחנו משתפים בוועדה את נציגות המקלטים באופן קבוע כדי לתאם איתם כל פרק שסוכם.
תמר גוז'נסקי: האם קיימת נציגות של משרד החינוך?
בנצ’י בראנץ: משרד החינוך אינו שותף בוועדה.
בנצ’י בראנץ: המטרה של הוועדה היא קודם כל לעשות סדר בבית ואחר כך נשמח לצרף משרדים נוספים.
בנצ’י בראנץ: ברצוני להביא לידיעת השותפים חלק מהבעיות.
בנצ’י בראנץ: ראשית בנושא סטנדרטים, חוק הפיקוח על המעונות בקשר לפנימיות מגדיר מה ילד צריך בהיותו בפנימיה.
בנצ’י בראנץ: הילדים האלה במקלטים פטורים מחוק הפיקוח על המעונות, שכן לא יצאו מחזקת הוריהם.