GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
תמר גוז'נסקי: היום אנחנו בסוף חודש אוקטובר, מה קרה בחודשיים האחרונים?
סעיד אלנססרה: עד עכשיו הילדים היו מושבתים לחודש וחצי ועד היום טרם נקלטו כולם.
תמר גוז'נסקי: כמה ילדים נקלטו וכמה לא?
סעיד אלנססרה: נקלטו תשעה ילדים מתוך עשרים.
סעיד אלנססרה: שני ילדי גן ושבעה ילדי בית ספר.
סעיד אלנססרה: אני ראיתי אותם, אתמול הייתי בבית הספר.
סעיד אלנססרה: אני מדבר על עשרים ילדים של כסייפה.
סעיד אלנססרה: עכשיו לדעתי צריך משרד החינוך להיות ערוך לשנה החדשה כאשר הוא מעביר ילדים.
סעיד אלנססרה: לצערי לא היה כלום עד היום.
תמר גוז'נסקי: מישהו רוצה להשלים ולהוסיף?
תמר גוז'נסקי: איתן מיכאלי משתי"ל בבקשה.
איתן מיכאלי: אני רוצה לנסות למקד איפה ההסכמות ואיפה הויכוחים.
איתן מיכאלי: יש הסכמה על כך שיש יתרון בפיזור פתרונות על פני כל הקהילה בנגב, ולא ריכוזם רק במקום אחד.
איתן מיכאלי: יש הסכמה מבחינת ההסעות, מבחינת תחושת השייכות והזמינות לקהילה, וגם מבחינת הסיכוי לשלב ילדים במערכת חינוך רגיל, עם עזרי שמיעה, שזו המטרה בסופו של דבר, לשלב את מקסימום הילדים במידת האפשר בחינוך רגיל.
איתן מיכאלי: על זה יש הסכמה.
איתן מיכאלי: על מה אין הסכמה, באופן כללי חסרים פתרונות לילדים החרשים.
איתן מיכאלי: זאת אומרת הפתרונות שעבדו עד שנת הלימודים הנוכחית היו בתל שבע, לילדי גן עד בערך כיתה ד', בבית הספר ניב בבאר שבע, שהוא בתהליך הצטמצמות לילדים גדולים יותר, ולמעשה לילדים הבוגרים אין פתרון באיזור.
תמר גוז'נסקי: כוונתך לילדים מכיתה ה' ומעלה?
איתן מיכאלי: לא, הבוגרים יותר.
איתן מיכאלי: לילדי חטיבה עליונה, אם הם לא ישתלבו במערכת החינוך הרגילה, אין למעשה פתרון באיזור.
איתן מיכאלי: הבנים מופנים לפנימיית אונים בכפר סבא, והבנות מסיבות שקשורות בתרבות ומסורת למעשה נשארות בבית.
איתן מיכאלי: אין פתרון של ממש.
איתן מיכאלי: גם הפתרון של הפנייה לאונים כפר סבא הוא לא פתרון מלא.
איתן מיכאלי: דבר שני, ברור לכל שלא מאה אחוז מהילדים הם ילדים שמשתלבים בסופו של התהליך.
איתן מיכאלי: ישנם ילדים שלא מגיעים לשילוב.
איתן מיכאלי: הציפייה של ועד ההורים היתה, והיא מתועדת במסמכים שחלקם מצויים כאן, שבתל שבע יקום מרכז שבסופו של דבר יתן פתרון מלא לילדים החרשים עד סוף תיכון, לפחות לכל אותם ילדים שלא נכנסו למעגלי השילוב.
איתן מיכאלי: הפתרון שצמח בתל שבע הוא אולי לא פתרון בית ספר, לא פתרון מלא, אבל היתה תחושה להורים שיש התקדמות הדרגתית ומכירים בזה.
איתן מיכאלי: מה שקרה בסוף שנת הלימודים הקודמת, התקבלה החלטה על פתיחת שני מרכזים נוספים, אחד בכסייפה ואחד בשגב שלום.
איתן מיכאלי: הטיעון הראשון, רמת אי ההסכמה הראשונה היא על ההכנה.
איתן מיכאלי: הציפייה שלנו היא שכשמשרד החינוך מחליט על הקמת מסגרת חדשה המעבר לא יוריד את רמת השירות שהילדים מקבלים.
איתן מיכאלי: בפועל, אם אני אחדד את מה שאמר סעיד, ישנן כשלוש רמות של מוכנות.
איתן מיכאלי: אחת היא המוכנות של כיתה רגילה.
איתן מיכאלי: גם זה לא היה מוכן, ודאי לא בכסייפה.
איתן מיכאלי: בשגב שלום יותר, בכסייפה פחות, אבל גם זה לא היה מוכן.
איתן מיכאלי: הרמה השניה של מוכנות היא אותו ציוד מיוחד שנרכש בסיוע המוסד לביטוח לאומי, שתחילת הטיפול בו למעשה בשגב שלום היתה במהלך הקיץ ובכסייפה היתה במהלך חודש ספטמבר.
איתן מיכאלי: מנסיוני במקומות אחרים התהליכים מול המוסד לביטוח לאומי הם תהליכים ארוכים.
איתן מיכאלי: זאת אומרת סביר להניח שבמהלך שנת הלימודים הנוכחית אותו ציוד מיוחד לא יהיה, במהלך רגיל, מוכן בבית הספר.
איתן מיכאלי: המרכיב השלישי הוא מרכיב של כח אדם.
איתן מיכאלי: לשגב, אם אני זוכר נכון את הנתונים, עברה מורה בעלת הכשרה, בעלת ניסיון בעבודה עם ילדים חרשים, וסייעת אחת או שתיים בעלות ניסיון.
איתן מיכאלי: בכסייפה עברה מורה אחת, והמורה השנייה אין לה עדיין שום הכשרה בכיוון הזה.
איתן מיכאלי: מובן שזה שינוי לרעה מבחינת כח האדם העומד לרשות התלמידים.
איתן מיכאלי: גם בתי הספר עצמם, אם מדברים במושגים של שילוב, לא עברו איזו שהיא הכשרה, לא המנהלים ולא המורים, ואין בהם אנשים שמתמצאים בשפת הסימנים.
איתן מיכאלי: כך שאנחנו עוד רחוקים משילוב.
איתן מיכאלי: מדובר על כך שבמה
איתן מיכאלי: לך השנה יוכשרו אנשים.
איתן מיכאלי: אני פגשתי את המנהל בשגב, הוא דיבר על זה שהוא רוצה להכשיר את כל המורים שלו, וזה ראוי להערכה, אבל זה תהליך ארוך, ומבחינה זו השנה התלמידים שהועברו נפגעים.
איתן מיכאלי: המוקד הנוסף בכח אדם הוא כח אדם פרא-רפואי, קלינאיות תקשורת.
איתן מיכאלי: יש קלינאית תקשורת אחת, שההנחיה שהיא קיבלה, נכון ליום שאני דיברתי איתה, היתה שהיא מפסיקה את עבודתה בתל שבע, מה שמשאיר את המרכז בתל שבע ללא קלינאית תקשורת, ונותנת יום בשבוע בכסייפה ויום בשבוע בשגב שלום.
איתן מיכאלי: יום בשבוע זה אומר שש שבע שעות.
איתן מיכאלי: זה בודאי לא מכסה את כל התלמידים שנמצאים במרכזים האלה, ולא עונה על הצרכים.
איתן מיכאלי: אני יודע שיש בכלל בדרום בעיה של קלינאיות תקשורת, ועוד יותר בקהילה הערבית בנגב, אבל עדיין זהו שינוי לרעה.
איתן מיכאלי: אני רוצה לסכם את הבקשות שלנו.
איתן מיכאלי: בקשה אחת היא להגיע להסכמה שבמקביל לפתרונות שנמצאו יוקם מרכז לילדים חרשים, שיקלוט ילדים בתהליך לקראת שילוב וילדים שלא מצליחים להשתלב.
תמר גוז'נסקי: בנוסף לתל שבע?
איתן מיכאלי: מצידנו שזה יהיה בתל שבע.
איתן מיכאלי: נראה לנו סביר שזה יהיה בתל שבע.
תמר גוז'נסקי: אתה אומר מרכז.
תמר גוז'נסקי: האם לא מדובר בבית ספר?
איתן מיכאלי: מדובר בבית ספר שיכסה את כל הגילאים בסופו של דבר, מגיל הגן עד סוף יב', לאותם הילדים שהם לקראת שילוב ולילדים שלא מסוגלים להשתלב, וישמש גם איזה שהוא מרכז פדגוגי דידקטי, מרכז תמיכה למורים, להורים ויספק שירותים נוספים לתלמידים.
איתן מיכאלי: דבר שני, לגבי המסגרות החדשות שהוקמו, אנחנו חושבים שצריך לעשות את הצעדים הנדרשים כדי שהילדים לא יפסידו השנה מהמעבר לבתי הספר האלה, לכסייפה ולשגב שלום.
איתן מיכאלי: צריכה להינתן תכנית עם לוח זמנים ברור וקצר להצטיידות של הכתות האלה.
איתן מיכאלי: צריך להינתן לוח זמנים ברור להתמודדות עם נושאי כח האדם, כולל כח אדם פרא-רפואי, תגבור של משימתה של קלינאית התקשורת וחדר מתאים עם ציוד זמין.
איתן מיכאלי: נקודה נוספת, אנחנו חושבים שלא צריך לחיות בחששות מה יהיה בשנה הבאה.
איתן מיכאלי: אנחנו צריכים לקבל איזו שהיא תכנית רב שנתית שאומרת השנה יש שתי כיתות בבית הספר שייח' חמאד בכסייפה, בשנה הבאה תהיינה שלוש, אותו הדבר בשגב, על פני חמש שנים, כך שלהורים תהיה תמונת מצב ברורה מה הולך לקרות עם הילדים שלהם בשנים הקרובות והיכן יקלטו ילדים חדשים בשנים הבאות.
איתן מיכאלי: אני חושב שאם נגיע להסדר הזה לא יהיה ויכוח בינינו לבין משרד החינוך.
איתן מיכאלי: עוד נקודה אחת אחרונה, צריך להיות ברור ששילוב באמירה זו סיסמה.
איתן מיכאלי: צריך לבדוק מה נעשה בשטח.
איתן מיכאלי: ילדים צריכים לעבור איזו שהיא הכשרה בסיסית ולרכוש איזה שהם מיומנויות בסיסיות לפני שהם משתלבים.
איתן מיכאלי: כמו כן צריך להכשיר כח אדם מתאים לשילוב, כולל הצוות שנמצא בכיתה הרגילה, וקולט את הילדים.
איתן מיכאלי: אנחנו היינו רוצים לקבל תכנית מובנית לשילוב, כיוון שלהורים יש ביקורת על תהליכי השילוב שנעשו בעבר בתל שבע, ובודאי שאם היום לא ניתן בסיס מתאים לילדים בשגב וכסייפה אין על מה לדבר.
באנה שגרי בדרנה: שמי באנה, אני עורכת דין מהאגודה לזכויות האזרח.
באנה שגרי בדרנה: ברצוני להעיר נקודה עקרונית אחת.
באנה שגרי בדרנה: כל הזמן עקבתי אחרי ההתפתחות בתחומים האלה, וכל הזמן דיברו על שילוב.
באנה שגרי בדרנה: לי נראה שאנחנו בעצם מדברים על כיתות מקדמות.
באנה שגרי בדרנה: ויש הבדל משמעותי לעניין כל התקציב וחובת משרד החינוך לגבי שילוב פרטני של ילד בכיתה רגילה, והקמת כיתות מקדמות על פי חוק החינוך המיוחד במסגרת החינוך הרגיל.
באנה שגרי בדרנה: ולכן מאוד חשוב לי שההבדל יהיה ברור ונבין על מה אנחנו בעצם מדברים.
ג'יאד חאג' יחיה: אני ג'יאד מהמועצה לשלום הילד, עובדת סוציאלית.
ג'יאד חאג' יחיה: יש כמה נקודות שאני לא צריכה לעבור עליהם שוב מאחר וכבר ציינו אותם.
ג'יאד חאג' יחיה: רציתי לדעת האם יעלה בפגישה כאן נושא עלות מכשירי השמיעה ואיפה ההורים והמשפחות עומדים בעניין הזה.
ג'יאד חאג' יחיה: מגיעות הרבה פניות למועצה בנוגע לעניין של בעיית קניית המכשירים.
שרה זנדברג: אני אחראית על החינוך ללקויי שמיעה במשרד החינוך.
שרה זנדברג: קודם כל אציג קצת נתונים.
שרה זנדברג: אנחנו מדברים על האוכלוסיה שיש לה את אחוז הילדים החרשים הגדול ביותר בעולם.
שרה זנדברג: אנחנו מקבלים ילדים במצבים מאוד לא מטופלים, מה שמאוד לא אופייני למדינת ישראל.
תמר גוז'נסקי: האם את יכולה לנקוב בנתונים?
שרה זנדברג: נכון לעכשיו יושבים במערכת מאתיים חמישים ילדים מגיל שלוש עד גיל עשרים ואחד.
שרה זנדברג: בעצם לא עד גיל עשרים ואחד כי אני לא כוללת את הילדים שנמצאים באונים כפר סבא.
שרה זנדברג: כשאנחנו מדברים על מאתיים חמישים ילדים, לו היינו מסתכלים על המיגזרים השונים במדינת ישראל, אחוז השילוב של הילדים בשילוב האינדוידואלי היה משהו כמו שבעים וחמישה אחוז, ורק עשרים וחמישה אחוז היו ילדים שלומדים או בכיתות מקדמות.
שרה זנדברג: צריך לזכור שהילדים האלה מקבלים קיצבה מיום הגילוי, קיצבת ביטוח לאומי שהיא בסביבות אלף שש מאות שקל, וככל שיש יותר ילדים יש מכפלה ותוספת.
שרה זנדברג: זאת אומרת שאנחנו מצפים שהילדים יגיעו לפחות עם מכשיר שמיעה, שזה תנאי בכל הארץ לחינוך חרשים.
שרה זנדברג: שמעתי שמדברים על הצטיידות.
שרה זנדברג: אנחנו מגיעים למצבים שאני מוצאת אותם כרמיה כלפי הביטוח הלאומי.
שרה זנדברג: כאשר עשינו את רשימת ההצטיידות, אשר נבנתה עם טובי המומחים בארץ, היא נעשתה מתוך הנחה שלילדים יש מכשיר שמיעה פעיל, תקין, מותאם, וכל הציוד הוא ציוד נלווה למכשיר האישי.
שרה זנדברג: כשאנחנו מגיעים לאוכלוסיה הבדואית אנחנו בעצם עושים רמיה, ואני עושה אותה ראשונה, מול הביטוח הלאומי.
שרה זנדברג: אני מזמינה מכשיר אישי לילד כי ההורה לא קונה לו את זה.
שרה זנדברג: חמישים או שישים אחוז מהילדים בכלל מגיעים לבית הספר בלי מכשיר שמיעה.
שרה זנדברג: במצב כזה בכלל לא ניתן להתחיל לטפל בילד.
תמר גוז'נסקי: האם לדבריך את פוגשת ילדים מגיל שלוש בלי מכשיר שמיעה?
שרה זנדברג: כן.
שרה זנדברג: אני מדברת על הרצף של גיל שלוש והלאה.
תמר גוז'נסקי: אבל הרי בגיל שלוש את לא פוגשת את הילדים.
שרה זנדברג: אני פוגשת אותם בגנים המיוחדים.
שרה זנדברג: אנחנו פתחנו בתל שבע גם גנים.
שרה זנדברג: מדובר בילדים מגיל שלוש, מגיל החינוך.
שרה זנדברג: יש לנו שלוש כיתות גן השנה בתל שבע ובסך הכל חמש כיתות גן.
שרה זנדברג: מדובר על ילדים שחלקם מגיע בלי מכשיר שמיעה וילדים שעשו ניתוח של שתל כוחליארי והמכשיר נמצא בבית.
שרה זנדברג: כלומר מדובר באוכלוסיה שאיננה מסייעת לילד, ואין לי הסבר לזה, כי באמת להדביק את המגנט לראש של הילד בבוקר זה הדבר הכי פשוט.
שרה זנדברג: אנחנו מגיעים לכיתה שבחמישים אחוז מהמקרים לילד אין מכשיר שמיעה, וכשיש מכשיר זה הביטוח הלאומי קנה לו בגין זה שאנחנו עושים כזאת מניפולציה שהיא איננה חוקית, אבל אנחנו עושים אותה כי אחרת הילדים נשארים בלי מכשירי שמיעה.
שרה זנדברג: דבר נוסף הוא שהמכשירי שמיעה בנויים על בטריות, והבטריות האלה, היות וזה מכשיר של שימוש יומיומי, והם קטנות כי המכשיר עצמו הוא קטן, צריך להחליף אותם אחת לשלושה ימים.
שרה זנדברג: הייתי בסיור השבוע וראיתי שהמכשירים לא מצפצפים.
שרה זנדברג: זאת אומרת שאין להם בטריות.
שרה זנדברג: יש מחקרים בעולם המראים כי שכשיש מכשיר דו צדדי בחמישים אחוז מהפעמים מכשיר אחד לא פועל כי הילד לא יודע לאותת.
שרה זנדברג: פתרנו את הבעיה הזאת בישראל, אנחנו מורידים לילדים מכשיר אחד, כלומר עושים בדיקה בבוקר של מכשיר אחד, מורידים את המכשיר השני, מלבישים אותו וכו'.
שרה זנדברג: כאן כשעושים את הבדיקות פעמים רבות המכשירים לא פועלים.
שרה זנדברג: המכשירים האלה הינם נתונים שהילדים צריכים לבוא לכיתה איתם.
שרה זנדברג: יש צורך באיזו שהיא פעילות עם משרד הרווחה או פעילות רצינית אחרת.
שרה זנדברג: המשמעות של כיתה מיוחדת אצלנו הינה שהפער של הילד מקבוצת בני גילו בשפה הוא לפחות שלוש ארבע שנים מינימום.
שרה זנדברג: אנחנו מדברים על ילד שיגמור את התיכון ברמת קריאה של כיתה ג' ד'.
שרה זנדברג: זאת אומרת שתהיה סטגנציה של כמה שנים.
שרה זנדברג: יש ילדים שיש להם לקויות נוספות, אבל כאן זו אוכלוסיה שהפגיעה היא גנטית, שיש אינטלגנציה ביצועית ואין פגיעות נוספות רחבות, כלומר אלה ילדים עם הרבה מאוד פוטנציאל.
שרה זנדברג: אלה ילדים שהיו יכולים להגיע, בדיוק כמו במיגזר הערבי והמיגזר היהודי בישראל, לאחוזים הרבה יותר גבוהים של שילוב, ואין להם את הנתונים הבסיסיים הדרושים.
שרה זנדברג: זה המצב שהמערכת מתמודדת איתו.
תמר גוז'נסקי: בקשר למצב הילדים עד גיל שלוש, שאינו באחריות משרדכם אלא באחריות משרד הבריאות, שמפעיל את המרכזים להתפתחות הילד, המרכזים האלה אמורים גם לעזור להורים, ללמד אותם וכו'.
תמר גוז'נסקי: באיזו מידה יש לכם קשר עם המרכזים להתפתחות הילד, כדי להבטיח שבגיל המתאים, שאני לא יודעת בדיוק מהו, נניח שנה או שנה וחצי, ינתן מכשיר שמיעה וירגילו את הילד והמשפחה לנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: כי העובדה שהילד רק מגיל שלוש באחריות
תמר גוז'נסקי: כם יוצרת מצב שאתם מקבלים ילד שמישהו אחר היה איזה שהוא זמן אחראי לטיפול בו.
תמר גוז'נסקי: ברצוני לדעת האם נעשה משהו בנושא הזה, כי אני רואה בזה את העניין הקריטי.
תמר גוז'נסקי: אם המשפחה מתרגלת מגיל מאוד צעיר לעניין הזה של מכשיר השמיעה והטיפול בו וזה הופך להיות הרגל ומישהו עוקב אחרי הנושא, הרי אתם לא תצטרכו להתמודד והילד לא יפסיד שנים קריטיות בלימוד שפה.
תמר גוז'נסקי: דבר שני ברצוני להבין האם בעקבות מה שגבירתי תיארה אפשר לבוא בטענות להורים שהם לא ממלאים את חלקם, למרות שהקצבאות של הביטוח הלאומי הם לא לכל החיים לילדים חרשים.
שרה זנדברג: קודם כל הקיצבה היא עד גיל ארבע עשרה.
שרה זנדברג: כמו כן הקיצבה של יותר ילדים חרשים במשפחה היא כבר מאוד גדולה.
תמר גוז'נסקי: אני יודעת שלקצבת ילד נכה יש אחד וחצי, הדבר עבר בוועדה הזאת.
תמר גוז'נסקי: הבעיה שלנו היא חוסר מודעות והשאלה היא מה אתם עושים מול חוסר המודעות הזה.
שרה זנדברג: אנחנו מזמינים הורים באופן קבוע.
שרה זנדברג: אנחנו היינו מוכנים בשנה שעברה אפילו לממן קורס להורים בבאר שבע ואני הקציתי לזה במיוחד שעות מהמטה הארצי.
שרה זנדברג: ההורים לא הגיעו לקורס.
שרה זנדברג: עשינו עבודה גדולה עם המורים, הקצינו להם קורס מיוחד להכשרה ללקויי שמיעה.
שרה זנדברג: בכלל, תיכף אדבר על הכשרת מורים, זה לקח לנו הרבה מאוד עבודה עם המורים ונדרשנו להפעיל הרבה לחץ כדי שהם יגיעו לקורס.
תמר גוז'נסקי: מה קורה עם משרד הבריאות עד גיל שלוש, האם יש לכם קשר עם המשרד?
שרה זנדברג: יש לנו קשר עם תחנות מיכ"ה, יש לנו קשר עם בית חולים סורוקה שם בודקים את הילדים, יש לנו אפילו קשר וקיימנו מפגש עם פרופ' כרמי, אשר בדקה ומצאה את הגן המיוחד של חרשות והציעה לאוכלוסיה הבדואית לעשות איזה שהוא ייעוץ גנטי לאור העובדה שמדובר במספרים הגדולים ביותר בעולם, ולפי דבריה נכון ללפני שנתיים ולפי הגידול של הילדים, למרות שהמחקר יצא והגילוי הוא באמת אדיר כי מתוך מאה ועשר גנים של חרשים נמצא הגן של החרשות שבקרב האוכלוסיה הבדואית, איש לא מגיע לייעוץ גנטי.
תמר גוז'נסקי: ייעוץ גנטי זה סיפור מעניין, אבל לא על כך היתה שאלתי.
תמר גוז'נסקי: אנחנו רוצים שהילדים יגיעו למערכת החינוך בגיל שלוש אחרי שיש להם כבר מכשיר שמיעה.
תמר גוז'נסקי: גבירתי הציגה את זה כאחד הנושאים.
תמר גוז'נסקי: מה אתם עושים לשם כך, הרי יש לכם אינטרס ישיר בזה.
תמר גוז'נסקי: האם עשיתם משהו עם משרד הבריאות לקידום הנושא.
תמר גוז'נסקי: אם לא, אנחנו נזמין את משרד הבריאות.
שרה זנדברג: אכן עשינו.
שרה זנדברג: אנחנו פוגשים גם את תחנות מי"כה, ומשרד הבריאות מפנה את הילדים לתחנות מיכ"ה לקבלת ייעוץ להורה.
שרה זנדברג: יש תחנת מיכ"ה בבאר שבע ובכל עיר גדולה בישראל, בסך הכל יש חמש תחנות, ומכל הארץ אנשים נוסעים אליהם, וזה לא משנה אם זה מיגזר יהודי או מיגזר ערבי או מיגזר חרדי.
שרה זנדברג: לא תמיד ההורים מגיעים, לא כולם משתפים פעולה.
שרה זנדברג: נכון גם שיש הורים שמאוד משתפים פעולה.
שרה זנדברג: נכון גם שאין קלינאיות תקשורת בכלל בארץ עכשיו.
שרה זנדברג: אנחנו כבר לא מדברים על מיגזר בדואי, ערבי או יהודי.
שרה זנדברג: אני מחזיקה בתל אביב כיתות ללקויי שמיעה בלי קלינאיות תקשורת.
שרה זנדברג: עשרים שעות אני אחזיר לאוצר כי אין לי קלינאית תקשורת למלא אותם.
שרה זנדברג: המצב עוד יותר חמור בבאר שבע.
שרה זנדברג: ככלל אנחנו שולחים קלינאיות תקשורת יהודיות כדי ליצור מודעות.
שרה זנדברג: כאשר קלינאית תקשורת באה לשש שעות המטרה היא לא שתעבוד עם ילדים אלא בעיקר תיתן הדרכה למורים ותפגוש הורים ותעשה פעילות בתוך בית הספר.
שרה זנדברג: כל הדברים האלה כל הזמן נעשים.
שרה זנדברג: הם נעשים גם במיגזר היהודי בצפון הארץ וגם בתל אביב היום כבר, כשאין מספיק קלינאיות תקשורת.
איתן מיכאלי: יש לי תחושה שמגלגלים את האשם לכיוון ההורים, וזה קורה הרבה פעמים מאוד בקלות.
איתן מיכאלי: ודאי שלהורים יש חלק באחריות, אבל אני הייתי רוצה לדעת אם יש לכם איזו שהיא תכנית מעבר למה שאמרת.
שרה זנדברג: אני רק תיארתי איזה שהוא נתון שאנחנו כל הזמן עוקבים אחריו, והיינו מאוד שמחים אם יהיה שיתוף פעולה של משרד העבודה והרווחה.
שרה זנדברג: בעבודה בשדה אנחנו עושים כמיטב יכולתנו.
שרה זנדברג: אנחנו גם נותנים שירותים שהם מעל למה שניתן בשירותים של אוכלוסיה רגילה.
שרה זנדברג: אנחנו פעלנו במשך שש השנים האחרונות מול סמינר קיי וביקשנו מהם להתחיל להכשיר כח אדם להוראה לחינוך לקויי שמיעה.
שרה זנדברג: פתחנו את כל המסגרות שלנו, גם כשלא היה לנו מקום וגם כשלנו בעצמנו בבאר שבע אין כל כך הרבה מורים לחרשים ומסגרות לחרשים, יש שמונה כיתות בבית ספר וזהו, ומרבית הילדים משולבים.
שרה זנדברג: פתחנו את כל המסגרות בכל הצורות לסמינרים על מנת שהמורות הבדואיות יקבלו הכשרה בתוך בתי הספר הרגילים.
שרה זנדברג: הגענו לאיזה שהוא מצב שיש לנו בערך שלוש או ארבע מורות שיש להם התחלת הכשרה ללקויי שמיעה, וזה היה המקום לפתוח את המסגרת הראשונה בתל שבע.
שרה זנדברג: כלומר אי אפשר להכניס ילד לקוי שמיעה כשאין אפילו מורה שמוכשר לנושא הזה ובודאי אין קלינאיות תקשורת.
שרה זנדברג: גם בנושא הזה היו לי מגעים עם ברוורמן ועם פרופ' סגל ראש בית הספר לחינוך, ועכשיו אנחנו בוועדת היגוי של אונ' באר שבע לצורך הקמת בית ספר להפרעות בתקשורת ואנחנו מבקשים קדימות לקבלת בדואים.
שרה זנדברג: משרד חינוך הביא לידיעת כל הרשויות את הנושא לגבי הכשרת כח אדם, שזה הבסיס.
שרה זנדברג: היות ומדובר על פתרון שיהיה רק מהשנה הבאה ועוד שלוש שנים תארך ההכשרה, מדובר בעוד ארבע חמש שנים בלבד.
שרה זנדברג: מה שאנחנו מנסים לעשות זה הכשרת מורים יותר רצינית.
שרה זנדברג: מלבד זה שהמורים סיימו מוסדות להשכלה מוכרים במדינת ישראל, אנחנו מקיימים באופן קבוע, כבר השנה השלישית, קורס מיוחד למורים אחר הצהריים.
שרה זנדברג: יש בו הרצאות כלליות, לימוד שפת הסימנים והדרכה של מדריכים שבאים לתוך המסגרות.
שרה זנדברג: קרה לנו מה שקורה בכל אחת מהמסגרות, יהודיות, ערביות וחרדיות בישראל.
שרה זנדברג: כאשר בית הספר הרגיל קולט כיתות מקדמות יש איזה שהוא אחוז שבית הספר חייב להישאר בית ספר רגיל אם הוא צריך להיות פנוי לפעילות שילוב.
שרה זנדברג: צריך לזכור שהכיתה המיוחדת זו כיתה בתוך בית ספר רגיל.
שרה זנדברג: יש לנו ארבעים ושלושה ילדים בשילוב אינדבידואלי במיגזר הבדואי.
שרה זנדברג: אלה ילדים ממשפחות שמאוד משקיעות בהם, שהרכיבו להם מכשירי שמיעה בגיל מאוד צעיר.
שרה זנדברג: הם מקבלים מאיתנו שיעורי עזר והדרכה, עוברים איבחונים אחת לכמה זמן לראות את ההתאמה, בית הספר מודרך וכו'.
שרה זנדברג: אנחנו מדברים על ילדים עם פערי שפה מאוד גדולים.
שרה זנדברג: כלומר התיכנון של השילוב הוא בעיקר במה שנקרא האקסטרא- קוריקולרי, כגון מסגרות של התעמלות ושעות חברה, שעות פעילות חברתית בבית הספר ופעילויות אחרות.
שרה זנדברג: אנחנו גם עוקבים אחרי הילדים ובמידה ויש ילד שבאחד המקצועות הוא גבוה יותר מכיתת האם שלו ומתאים להיכנס לכיתה הרגילה הוא ייכנס עם הסייעת לעשות תיווך.
שרה זנדברג: שוב, הכל במידה ונמצא פער של שנה, שנה וחצי, כך שהילד יכול לשרוד בכיתה הרגילה.
שרה זנדברג: מרבית הילדים שאנחנו מדברים עליהם ירגישו מאוד מנוכרים ולא יבינו את מה שנאמר.
שרה זנדברג: במסגרות מסויימות אנחנו נותנים תרגום בשפת סימנים, אבל אי אפשר לתרגם למשל הרצאה בפיזיקה, גם אם יעבירו אותה מערבית לעברית, כי צריך ידע עולם וידע תוכן.
שרה זנדברג: כלומר גם כאשר הילד הולך לכיתה הרגילה ויש לו בעיה בקריאת דיבור או בעיות של תפיסה שמיעתית וכו', כאשר נשלח מתורגמן שיקול הדעת הוא שרמת השפה שלו היא בהשוואה לרמת הכיתה הרגילה.
שרה זנדברג: כלומר הפתרונות שיכולים להיעשות בבית הספר יכולים להכיל פתרונות של שילוב במידה ויש קבוצת ילדים מוגדרת.
שרה זנדברג: מצב דומה קרה השנה בתל אביב.
שרה זנדברג: העברנו שתי כיתות לבית ספר שזר בתל אביב ולבית הספר אין מורים שהוכשרו לקבלת לקויי שמיעה.
שרה זנדברג: יש לו צוות של מורים עם נכונות לנושא.
שרה זנדברג: חשוב להבין כי גם לפני ההכנה הזאת קיימנו ימי עיון בבאר שבע ובתל שבע, למנהלים שתמכו בכך.
שרה זנדברג: אני באופן אישי נפגשתי איתם ונתתי יום שלם של הרצאות, עם פתיחות מלאה.
שרה זנדברג: כל הקיץ היינו בקשר עם המנהלים האלה.
תמר גוז'נסקי: כמה ילדים הועברו מתל שבע?
שרה זנדברג: מתל שבע הועברו עשרים וחמישה ילדים.
תמר גוז'נסקי: כמה מהם הועברו לשגב שלום?
שרה זנדברג: בסך הכל הועברו ארבעים ושלושה ילדים, עשרים וחמישה לכסייפה ועשרים ושניים לשגב, שזה דבר מקובל מבחינה מערכתית.
תמר גוז'נסקי: אף אחד לא מתווכח על כך.
תמר גוז'נסקי: כמה כיתות הייתם צריכים לפתוח בכסייפה וכמה בשגב?
שרה זנדברג: שתיים בשגב ושתיים בכסייפה.
תמר גוז'נסקי: כלומר מדובר בשנים עשר ילדים בכיתה.
תמר גוז'נסקי: האם זה התקן?
שרה זנדברג: התקן המקסימלי הוא עד עשרה ילדים בכיתה.
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת שהייתם צריכים לפתוח שלוש כיתות בכל מקום, כי זה למעלה מעשרה בכיתה.
שרה זנדברג: הכיתה היום מונה בכסייפה שבעה ילדים, ועוד שני ילדים של הכיתה הנמוכה.
שרה זנדברג: היום המצב הוא בפועל שבכסייפה יש שתי מורות ושתי סייעות על תשעה ילדים.
שרה זנדברג: זה שהעברנו את הילדים זה לא אומר שההורים עברו.
שרה זנדברג: יש הורים שבחרו להישאר בתל שבע.
שרה זנדברג: אני אומרת בתור אשת חינוך שאני מצטערת שהמלחמה הזאת היא על גב הילדים.
תמר גוז'נסקי: ברצוני להבין את הנקודה.
תמר גוז'נסקי: אתם העברתם ילדים והם לא עברו, אתם צריכים לדעת איפה הילדים.
תמר גוז'נסקי: אז אי אפשר להגיד העברנו לכסייפה עשרים וחמישה ילדים אם לא העברתם אותם בפועל.
שרה זנדברג: ביקשנו לעשות את המערך החדש בנושא של ארבעים ושלושה ילדים שיועברו.
שרה זנדברג: בפועל מה שקרה זה שבכסייפה היום יש עשרה ילדים, ועשרה ילדים לא עברו.
תמר גוז'נסקי: ואיפה עוד חמישה?
מוחמד אלקרנאוי: החמישה האלה חדשים.
שרה זנדברג: חמישה כנראה יושבים בבית.
תמר גוז'נסקי: מי אחרי לביקור סדיר?
שרה זנדברג: אנחנו נפגשנו עם ועד ההורים.
שרה זנדברג: אני אישית נסעתי לפגוש את ההורים כדי לראות את הכיתות בפועל, ולראות שיש את המורות, העברנו דווקא מורה מאוד מוכשרת לכל אחת מהמסגרות האלה.
שרה זנדברג: ברור שמה שלא יהיה אנחנו תמיד נקלוט מורים חדשים.
שרה זנדברג: זאת מערכת החינוך, אנשים פורשים, או שיש גידול טבעי, ונכנסים אנשים חדשים.
שרה זנדברג: לכן דאגנו לכך שבכל מסגרת תהיה מורה שיש לה הכשרה ותיקלט מורה חדשה.
שרה זנדברג: אין לנו במלאי מורים.
שרה זנדברג: אנחנו מכשירים אותם ומלוים אותם במהלך השנה.
שרה זנדברג: אני נפגשתי עם ההורים אישית, הייתי במועצה המקומית וביקשנו לעשות פעילויות בכדי לשלוח את הילדים.
שרה זנדברג: קיוויתי שהילדים יגיעו אחרי המפגש הזה.
תמר גוז'נסקי: מהו טווח הגילאים בכיתה?
שרה זנדברג: עד שלוש שנים, כמו שכתוב בחוזר המנכ"ל, ולא יותר מזה.
שרה זנדברג: אנחנו עמדנו על כך, וגם בחלוקה שחילקנו עמדנו על החלוקה הזאת.
שרה זנדברג: האידיאל הוא שנתיים, שלוש זה מקרים יותר חריגים.
שרה זנדברג: אבל זה נתון שאין לי מול עיני, אני אבדוק ואמסור לך אותו.
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת שיש לכם כיתה אחת לחובה א' וכיתה אחת לב' ג'.
תמר גוז'נסקי: ומה עם ילד בכיתה ה' או ו'?
שרה זנדברג: היות והאירגון נעשה לפני חמש שנים, עם הכשרת כח אדם, דיברנו עם מוחמד ועם האנשים בסביבה על כך שנעשה את אותו תהליך שקורה במיגזר היהודי ובמיגזר הערבי היום, כלומר כאשר כיתת הילדים הראשונה תגיע לחטיבה, אנחנו לא נעשה מרכז, כי לא עושים מרכזים לילדים חרשים, משום שהמטרה היא ללמוד תכנית לימודים שגם אם אין לך את ידע השפה בשפה הערבית יהיה לך את ידע העולם בשפת הסימנים.
שרה זנדברג: כלומר המטרה היא לשלב ילדים או לשים אותם ביחד עם ילדים שומעים.
שרה זנדברג: זה מעלה את רמת המודעות של שני הצדדים לצרכים ולחיברות של התהליך הזה.
שרה זנדברג: הדבר השני שקורה, תכנית הלימודים של כיתת לקויי השמיעה מקבילה לתכנית הלימודים הרגילה.
שרה זנדברג: אנחנו לא מבטיחים שהילד יצא עם רמת השפה הערבית.
שרה זנדברג: אנחנו מבטיחים לפחות שיהיה לו ידע עולם, מושגי יסוד, הבנה של תהליכים, הסקת מסקנות.
שרה זנדברג: אנחנו לא רוצים לפגוע בתהליכים קוגנטיביים שהם כל כך חשובים, משום שהפוטנציאל של הילד הוא תקין בסופו של דבר.
שרה זנדברג: כלומר כל התהליכים האלה יכולים להיבנות רק במסגרות מקבילות.
שרה זנדברג: כך גם לגבי הצרכים החברתיים של ילד בגיל בית ספר יסודי.
תמר גוז'נסקי: האם גבירתי חושבת שאפשר להעביר את הילדים לבתי ספר דוברי עברית?
שרה זנדברג: לא, אני אומרת שכאשר הם יגיעו לחטיבה הכיתה תיכנס לחטיבה קיימת במיגזר הבדואי, בהתאם לשיקולי דעת של מקום מגורים.
שרה זנדברג: כלומר אנחנו היינו מצפים שנוכל לבנות מצב שהחטיבה תהיה גם קרובה למקום מגוריו של הילד וגם תיתן לו את האפשרות ללמוד עם קבוצת הילדים השווים, שהיא גם מהווה קבוצת תמיכה וגם קבוצה חברתית.
שרה זנדברג: אלא שבכל הארץ אין לנו את זה.
שרה זנדברג: מספר הילדים החרשים הוא קטן מידי ואז בכל הארץ אנחנו בונים כיתה בחטיבה והילדים מוסעים אליה.
שרה זנדברג: אנחנו נבחר חטיבה שיש בה מגוון פעילויות, קודם כל נבחר חטיבה שממשיכה לתיכון כדי שלילדים יהיו רצף והמשכיות, ובמידת האפשר חטיבה שיש בה אולי גם תיכון טכנולוגי.
תמר גוז'נסקי: כמה תיכונים יש בנגב?
באנה שגרי בדארנה: יש שבעה תיכונים בשבעה יישובים מוכרים, ובעוד יישוב או שניים נוספים.
שרה זנדברג: אנחנו צריכים בסך הכל תיכון אחד.
שרה זנדברג: כבר היינו בכסייפה ודיברנו עם המועצה, וקיימת שם נכונות לפתוח את כסייפה להמשכיות.
שרה זנדברג: גם בתל שבע יש נכונות כזו.
שרה זנדברג: אנחנו נבחן את הדברים.
שרה זנדברג: יש לנו זמן מאחר ואת הפעילות הזאת עושים לקראת פסח.
שרה זנדברג: בפסח נבחן את האפשרויות מול מנהלי התיכונים.
שרה זנדברג: אנחנו גם ניפגש בשמחה עם ועד ההורים ואז נחליט.
שרה זנדברג: בדיוק כמו שהתהליך נעשה בכל המיגזרים בארץ.
שרה זנדברג: מה שאנחנו מעדיפים לא תמיד מתאפשר לנו.
שרה זנדברג: בתל אביב למשל, למרות שהיינו מעדיפים שהחטיבה והתיכון יהיו ביחד, הרי בשל אילוצים התלמידים לומדים בתיכון ביהוד ובחטיבה במקום אחר, ואין מה לעשות, הם עושים שני מעברים.
שרה זנדברג: לילדים חרשים זה לא קל.
שרה זנדברג: לעומת זה במיגזר הבדואי, בגלל שזה דבר שצומח עכשיו, אנחנו נוכל לבנות את זה בצורה מאוד טובה, על תיכונים שהם חטיבה ותיכון ביחד, שש שנתי, ואפשר יהיה לעשות את זה.
שרה זנדברג: דבר נוסף שברצוני לומר, היות וחוק החינוך המיוחד מקנה לילדים האלה זכויות עד גיל עשרים ואחד, אנחנו חושבים היום על איזו שהיא פעילות למיגזרים חלשים, כמו המיגזר הבדואי והערבי, שעדיין צריכים תמיכה מאסיבית בלמידה כי לא תמיד יש בית שתומך.
שרה זנדברג: קיים נתון עולמי המורה על כך שהורים בעלי השכלה לילד חרש זה הנתון מספר אחת להצלחה שלו בשילוב.
שרה זנדברג: אנחנו בונים תכניות מיוחדות להשלמת בגרויות.
שרה זנדברג: המטרה שלנו היא לתת לילדים האלה, למרות הפערים בשפה, ילדים שיש להם פערים בשפה בכל המיגזרים, את האפשרות לעשות השלמת בגרויות מגיל שמונה עשרה עד עשרים ואחת.
שרה זנדברג: זו תכנית מאוד ממוקדת, שהתחלנו אותה השנה בטירה ובתיכון יהוד, במטרה להביא יותר ילדים למסלולי בגרות, היות והביטוח הלאומי מקנה להם הכשרה מקצועית, וככל שיש להם יותר יכולות הם יוכלו לממש את ההכשרה המקצועית בתנאים יותר טובים או לכיוון מקצוע שהוא יותר נדרש ופחות צוארון כחול.