GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אריה לוי: בהקשר לנוכחים כאן, אני זוכר שכשפתחנו את המקום היו שואלים אותי 'מה, כל כך הרבה מקרים מגיעים?
<אריה לוי: ' אז אמרתי, 'כן, מחכים שהקללה תסתיים', אחר כך אני למדתי להגיד שאנחנו מקווים שהברכה תימשך.
<אריה לוי: אז כמו שלכאן הגיעו נוכחים רבים, אצלנו, כמו שתראו בחוברת, כמות המקרים והתיקים בהם אנחנו מטפלים הולכת וגדלה מדי שנה וזה לא שכמות התקיפות הלכה וגדלה במעבר חד משנה לשנה, זה לא מתקבל על הדעת, אבל צורת ההתמודדות שלנו והפלטפורמה שאנחנו ניצבים בה בתוך הקהילה היא, לשמחתי הרבה, מוכיחה את עצמה ופשוט יותר ויותר פונים על מקרים שקרו.
<אריה לוי: המקרים קרו, בין אם ייפנו ובין אם לא, אבל זה שפונים אלינו ומקבלים את ההתערבות שלנו עד לעומק הגרעין הקהילתי זו ברכה שאני מאחל לעצמנו שהיא תימשך.
<אריה לוי: אני אפרט במילים קצרות איך המקום אצלנו עובד ואני מקווה ואשמח לשאלות להציג את הדברים בצורה מיטבית.
<אריה לוי: מרכז מענה הוקם אחרי שהגענו לכאוס, כמו בכל מקום.
<אריה לוי: המצב היה ידוע, שיש פגיעות, יש פגיעות בתוך הקהילות, יש פגיעות בתוך מוסדות החינוך, אין קהילה שחסינה בפני הדבר הזה, אין לזה קשר אמיתי מוכח ובדוק דווקא לחשיפה למדיה ואמצעי תקשורת, לתכנים שליליים.
<אריה לוי: זה קרה גם במקומות שבהם לא הייתה שום חשיפה, זה פשוט קורה.
<אריה לוי: כשזה הגיע אלינו, הנושא הבוער היה איזה שהוא מוסד לימודים, חיידר מכובד, ששם היה חשש גדול מאוד של פגיעה מצד איש חינוך וכולם עמדו פעורי פה, לא היה מה לעשות, כלומר לא הייתה שום דרך להוביל בהתמודדות בנושא הזה.
<אריה לוי: מאז למדנו את הנושא והתקדמנו ואני רוצה להציג לכם אותו כפי שהוא היום.
<אריה לוי: מה הבעיה, עם מה אנחנו מתמודדים כשאנחנו ניצבים במקרה של פגיעה מינית?
<אריה לוי: אנחנו שמנו לב שאנחנו פה בבית שמש כעיר שהיא בעלת המגוון הרחב ביותר, למיטב ידיעתי בארץ, אם לא בעולם, של שלל סוגי המגזרים והתת מגזרים החרדיים והדתיים.
<אריה לוי: אנחנו עולים לכותרות כשאיזה קבוצה שולית עושה רעש ואנחנו נשארים בשקט כשכולם ממשיכים לדרכם.
<אריה לוי: יש פה את כל סוגי החרדים והדתיים לאומיים מכל סוגי הקשת הקיימים בארץ.
<אריה לוי: זה דבר מאוד מורכב, כי ההתמודדות כולה תהיה תמיד מול הקהילה וכשהקהילה מחולקת להרבה הרבה קהילות, זה אומר שלכל קהילה יש בוס משלה, יש רב משלה ויש נטילת אחריות בצורה אחרת וזה מאוד מאוד מורכב.
<אריה לוי: אנחנו זיהינו שבזמן פגיעה הנושא הוא משולש, יש את הרווחה שרוצה לטפל, יש את המשטרה שמחובתה להעניש ויש את הקהילה שמעוניינת, במילה אחת, לגונן.
<אריה לוי: לגונן זה מושג מאוד חיובי, הרבה פעמים הוא נתפס בצורה שלילית לחלוטין, כי הרבה פעמים ההתגוננות הזאת מביאה להחביא את הדברים מתחת לשטיח.
<אריה לוי: גם אם הקהילה רוצה לטפל ולהתמודד אין לה כמעט את הכלים.
<אריה לוי: אין לאנשים בקהילה את הכלים להתמודד בצורה מקצועית אמיתית ולהיות זהים עם דרישות החוק והרשויות.
<אריה לוי: זו הבעיה שאנחנו זיהינו וסימנו לעצמנו יעד להגיע לתיאום ולשיתוף פעולה.
<אריה לוי: המרכז שלנו מפעיל היום ארבעה חדרי טיפול, כמו שראיתם, וצוות של שמונה מטפלים.
<אריה לוי: המטפלים הם כולם מטפלים אנשי מקצוע שהוסמכו, גברים ונשים שהוסמכו לעסוק בטיפול ועברו את ההסמכה הדרושה לטיפול בילדים נפגעי התעללות, באגודת אל"י, במכון חרוב ובמקומות הרלוונטיים.
<אריה לוי: כל מקרה שמגיע אלינו עובר לאינטייק.
<אריה לוי: באינטייק, שמוענק חינם, אגב, זו עלות מאוד יקרה בשבילנו, אתם יכולים לראות סוג של - - -
<קריאה: אינטייק של הרווחה?
<אריה לוי: אינטייק שלנו.
<אריה לוי: אז אולי אני אקדים, השאלה שלך היא מאוד במקומה ואני אקדים.
<אריה לוי: לפי הספר בכל מקרה של פגיעה מינית יש חוזרים מסודרים מה צריך לעשות, אם זה בבית הספר, אם זה לא בבית הספר, אם זה במשפחה, והאזרח הקטן אמור לפנות לרווחה, לדווח, לעבור את האינטייק של הרווחה, לקבל שירות, הרבה פעמים הוא חינם לגמרי, של טיפול בילד באמצעות המיזמים והמרכזים הגדולים שפועלים בתחום הזה ולקבל טיפול מלא, כולל כל ההתערבות שהילד צריך כדי לחזור למיטבו.
<אריה לוי: איפה זה נתקע בציבור החרדי?
<אריה לוי: בזה שיש את חוסר שיתוף הפעולה הזה.
<אריה לוי: באותו משולש שאני הזכרתי יש חוסר אמון מוחלט בין הקהילה לבין המערכת, גם המערכת של הרווחה שרוצה לטפל נתפסת כמי שמתערב וכמי שההתערבות שלו לא ידועה.
<אריה לוי: יש ענן שחור מפחיד ומאיים של חובת דיווח.
<אריה לוי: יודעים שזה דבר נורא, מאי אילו הסיפורים ששמעו או מאיזה אווירה, לא יודעים מה זה, לא יודעים איפה צריך לדווח, איפה לא צריך לדווח והאם הדיווח כל כך מזיק.
<אריה לוי: הרי חוק חובת הדיווח באה להועיל, לא להזיק.
<אריה לוי: יש חוסר סנכרון מלא גם בין הקהילה למשטרה.
<אריה לוי: המשטרה לא מחובתה, או לא תמיד זה ככה קורה, לברר בדיוק מה דרישות הקהילה, מה ההסתייגויות שלה וזה יוצר נתק והנתק הזה הביא לידי כך שהילדים פשוט לא מקבלים טיפול, לא מקבלים התייחסות, פוגעים, מסתובבים חופשי וגם הגופים שבידם לאכוף את זה, כמו המשטרה, לא יכולים לאכוף שום דבר כאשר אין תיק.
<אריה לוי: אם ההורים לא פנו לטיפול, אם ההורים לא פנו לאינטייק ברווחה כי הם לא מעוניינים שהרווחה תתערב להם, כי הם חושבים שהרווחה לא מתאימה לרמתם החינוכית והתרבותית והם מרגישים שהרווחה, יש שם עובדים סוציאליים ומישהו סיפר להם פעם שהם חוטפי ילדים, והם חוששים, אפילו אם ברווחה יהיו אנשים, כמו היום בבית שמש, שהרווחה עברה תהליך מאוד משמעותי ויש שם הרבה מאוד מאוד הבנה לצרכי הקהילות החרדיות ויש שם אנשי מקצוע, עובדים סוציאליים, פקידי סעד, פקידות סעד, שהם קרובים, גם מנטלית וגם באופן ממשי לקהילות החרדיות, חלקם חרדים בעצמם, עדיין המשפחה לא תקבל את ההתערבות הזאת של הרווחה ולכן מה שיקרה, לא יקרה כלום.
<אריה לוי: מה שיקרה - - -
יפעת שאשא ביטון: גם בבית שמש, אחרי התהליך שעברתם, או שעכשיו אתם כבר ב - - -
<אריה לוי: אני מסביר את המצוקה, למה היינו להגיע לתהליך הזה.
<אריה לוי: לכן המשפחה לא עושה כלום, ממילא הילד לא נחקר.
<אריה לוי: כשהילד לא נחקר, גם אם המשטרה יודעת על פוגע, ברוב המקרים היא לא תוכל לעשות עם זה שום דבר.
<אריה לוי: לצערי הרב, אפילו היום, כשאנחנו כביכול בסוף הסיפור עדיין יש מקרים שבהם כשהילד לא מוכן להיחקר, ההורים לא מעוניינים, מכל סיבה שהיא, אז הפוגע ממשיך להסתובב ברחובות ואני צריך לשקשק כשהילדים שלי יוצאים החוצה.
<אריה לוי: איפה נמצא הפתרון?
<אריה לוי: קודם כל לעבד את הקושי של הקהילה.
<אריה לוי: ישבנו במשך שנה שלמה וטיילנו בכל המרכזים הקיימים המתייחסים במישרין ובעקיפין לנושא הזה, ביקרנו אצל דורון אגסי ב'שלום בנייך', למדנו את השטח.
<אריה לוי: זיהינו דבר ראשון שבית שמש זה לא בני ברק, זה לא קרית ספר, ששם גם עשו פעילות מאוד יפה, זה לא ביתר, בית שמש זה עיר בפני עצמה, עם מוטיבים בפני עצמה, ואם לא נבנה כאן מערכת שהיא אינטגרלית בתוך הקהילה לא נצליח.
<אריה לוי: אז הלכנו ופתחנו קורס של אגודת אל"י, שהכשירו מטפלים ומטפלות חרדיים.
<אריה לוי: לאו דווקא חרדיים, אגב, היו שם גם דתיים וגם לא דתיים בכלל, מהאזורים כאן באזור בית שמש, כולם עברו הכשרה לטפל בילדים נפגעים והתחלנו לאט לאט.
<אריה לוי: כל מקרה שלנו היה למידה, בכל מקרה נדרשנו להגיע לעמקי הגרעין הקהילתי, למנהל או מנהלת המוסד, לרב שהוא מקבל ההחלטות, לרופא המשפחה, למוסד הלא ברור הזה של עסקנים, עסקנים חינוכיים.
<אריה לוי: כל גורם שבא במגע עם הקהילה, אנחנו היינו צריכים להגיע אליו ולשדל אותו, כגורם שמגיע מתוך הקהילה, להתחבר לדרך העבודה שלנו.
<אריה לוי: זו הייתה עבודה קשה, זה עדיין עבודה קשה, אבל היום אנחנו נמצאים במצב שיש אמון מלא בין 95% ממוסדות החינוך הוותיקים ואיך שקוראים לעצמם, איך שהם מחזיקים מעצמם, האליטיסטיים, בקהילות החרדיות, כולם מחוברים אלינו והיום כבר יש מצב שהם פונים אלינו מעצמם.
<אריה לוי: בעבר, כשהיה מגיע אלינו ילד עם סיפור קשה של עצמו והתברר לנו שהוא חבר בקבוצה של חמישה ילדים, מקרה נורמלי לחלוטין, שגרתי, לא נורמלי, שגרתי, שאנחנו נחשפים אליו מדי שבוע, הילד שהגיע אלינו כבר עבר את כל מדורי הגיהינום כדי להגיע אלינו.
<אריה לוי: אמא שלו כבר הבינה שהיא ככה לא יכולה להמשיך, אנחנו היינו צריכים ללכת להנהלת המוסד להסביר להם שיש לנו פה מקרה קשה, אנחנו צריכים להתערב ואם לא נתערב אז המקרה ימשיך ויהיה יותר קשה ויותר קשה וגם אם הילדים כולם יגדלו ויעברו לישיבה אחר כך, אז המקרה ימשיך ויהיה יותר קשה ויותר קשה, וגם אם הילדים כולם יגדלו ויעברו לישיבה אחר כך, אז המקרה לא ייפסק וזה לא ייעצר וכשהנהלת המוסד, לא כל כך היה לה נוח לשתף פעולה, ואני מבין אותה, מנהל מוסד חרדי כפוף להורים, כפוף לרבנים, זה לא פשוט, אז כשהוא לא מסכים לשתף פעולה הלכנו לרב שמעליו, הלכנו לדרגים הגבוהים וישבנו לגייס, עבודה של גיוס במשך שנה, שנתיים, שלוש, עד היום, היום זה כבר יותר קל, ואז כשיש לנו את הגיוס של הקהילה ואת התמיכה המלאה מרבנים, יש לנו טיפול מקצועי ממוקד, הצלע השלישית שנשארה זה שיתוף פעולה עם הרשויות.
<אריה לוי: יש מקרים שצריך לדווח עליהם, יש מקרים שאנחנו חייבים לדאוג שהמשטרה תפעל, מחובתנו כאזרחים לדאוג שהמשטרה תקבל את כל המידע.
<אריה לוי: אנחנו יושבים בישיבות גבוהות, עם צמרת הרווחה, המשטרה, גופי סיוע, חקירות ילדים, מרכז הגנה בירושלים.
<אריה לוי: אנחנו עדיין לומדים את השטח, אבל יש לנו קשר הדוק עם הרשויות, יש לנו התייעצויות על בסיס שבועי עם ראשי הצוות ופקידי הסעד ברווחה על התמודדות עם מקרים שבהם יש חובת דיווח איך להתמודד.
<אריה לוי: אני אגיד לכם את האמת, מה אני זיהיתי.
<אריה לוי: אני לא מטפל, אני במקצועי יועץ חינוכי, אני רק מנהל את מרכז מענה עם צוות בכיר של מטפלים, בהדרכתה של גב' אתי וייס, שיושבת איתנו, ששמה ידוע ומוכר ברוב המרכזים העוסקים בתחום הזה, אבל אני זיהיתי שהרווחה, כגוף שיש לו את כל הסמכויות לפעול, מעוניינת לעבוד איתנו באותה שיטה כתף אל כתף ולהגיע למשפחה באמון מלא, כי אם לא, אז זה פשוט לא, אז זה לא עוזר שיש רווחה, זה לא עוזר שיש תקציבים לטיפול חינם בילדים, זה פשוט לא יקרה.
<אריה לוי: כשהרווחה יודעת שאנחנו נמצאים בבסיס, בתוך המשפחה, בלב הקהילה, אז היא יודעת שיש לנו שיתוף פעולה ואפשר גם לעבוד בהתאם לחקיקה, לחובת הדיווח, אפשר למצוא פתרונות חכמים, לא לדלג על שום שלב, אבל ליצור את העבודה הנכונה עם משפט המפתח, גיוס של ההורים ושל הקהילה.
<אריה לוי: הגיעו אלינו הורים מהמגזרים, איך שהתקשורת אוהבת לקרוא להם, הקיצוניים, הקנאים, ממגזרים שלצורך העניין אפילו לא לוקחים כסף מהמדינה למוסדות החינוך.
<אריה לוי: גם מקרים כאלה הגיעו אלינו.
<אריה לוי: זו הצלחה שלנו.
<אריה לוי: כאשר מגיעים אלינו ומקבלים את מלוא הסיוע המקצועי והם יושבים אחר כך אצלנו בחקירת ילדים, כשמחוז ירושלים שולח חוקרים וחוקרות אלינו, כשהם נמצאים אצלנו במרכז ומבצעים חקירה לילד, זה תהליך, זה מארג ששותפים בו הקהילה, הרב והרשויות.
<אריה לוי: זו העבודה היומיומית שלנו.
<אריה לוי: אנחנו פועלים בתוך בית שמש, אין לנו אפשרות לפעול בחוץ.
יפעת שאשא ביטון: לא מגיעים אנשים מבחוץ?
יפעת שאשא ביטון: לא מגיעות פניות מבחוץ?
<אריה לוי: מגיעים בלי סוף, יש לנו פניות בערך פעמיים בשבוע ממטופלים בחוץ ונפגעים מחוץ לעיר בית שמש וממנהלי מוסדות, מראשי קהילות, ששואלים איך להתמודד.
יפעת שאשא ביטון: והם מטופלים כאן או שאתם לא יכולים לטפל בהם?
<אריה לוי: לא, מהסיבה הפשוטה, זה לא מקצועי.
<אריה לוי: אנחנו מטפלים בעבודה כוללנית עם הרשויות והקהילות.
<אריה לוי: אם אין לי גב מהקהילה בעיר אחרת ואם אין לי את הקשר הישיר עם הרווחה ועם המשטרה בעיר אחרת אני מנוע מלטפל.
<אריה לוי: העבודה תהיה לא מקצועית.
<אריה לוי: אני לא יכול לעבוד בלי שיתוף פעולה, אני לא יכול לעשות עבודה שהיא מנוגדת לחוק או מנוגדת לדרישות המקצועיות.
יפעת שאשא ביטון: לא, לחוק היא לא מנוגדת, לחוק של הקהילה אולי היא מנוגדת, אבל לחוק היא לא מנוגדת.
<אריה לוי: לחוקת הקהילה שאינה עולה בקנה אחד עם חוקת המדינה עד שלא נעשה את העבודה שאנחנו מציגים.
<אריה לוי: אנחנו כן מקבלים פניות, כבר שלחנו אפילו הצעות מחיר תקציביות.
<אריה לוי: לא דיברתי על הכסף, הנושא התקציבי הוא נושא הכי קשה אצלנו.
יפעת שאשא ביטון: מי מממן את המרכז?
יפעת שאשא ביטון: מה מקור התקציב שלו?
<אריה לוי: נמצא איתנו הרב אדלסון, שהוא יושב ראש ויוזם המרכז.
<אריה לוי: הוא מלווה אותו והוא גם משיג את הכסף כל חודש, זה גיוס מתרומות בלבד.
<אריה לוי: אין לנו עדיין שום הכרה ותקציב ממשלתי.
<אריה לוי: כששואלים אותי למה אנחנו לא עובדים בשביל זה, אני אומר שזה לא שאנחנו לא עובדים, אבל יש לנו סדר עדיפויות, העבודה היומיומית שלנו, שלי כמנהל ושל הצוות המקצועי, זה במקרים הלא פשוטים שאנחנו מתמודדים איתם.
<אריה לוי: אנחנו משתדלים מאוד להתקדם בנושא הזה של תקצוב מרשויות, אבל לצערנו זה עדיין לא מעשי.
<אריה לוי: לנו כל שעת טיפול עולה 450 שקל, אז אנחנו גובים מההורים 250, שזה סכום מספיק גבוה למשפחה חרדית.
<אריה לוי: זה מפגש שבועי, זה יוצא - - -
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שמשפחה שלא יכולה לעמוד בנטל הזה לא מגיעה לכאן.
<אריה לוי: בדיוק.
<אריה לוי: זה מה שהתחלתי מקודם, משפחה תגיע תמיד לאינטייק, אינטייק הם יגיעו.
<אריה לוי: אינטייק זה אמצעי גיוס, הוא מוענק חינם וזה אמצעי גיוס לא שיווקי, זה אמצעי גיוס לעזור למשפחה.
<אריה לוי: כשמשפחה מתקשרת אלינו אחרי שהיא עברה את כל החסמים ואת כל הקווים האדומים והיא מרימה טלפון אליי, למרכז, והיא שואלת, מה אתם?
<אריה לוי: מי אתם?
<אריה לוי: מה אתם יכולים לעזור לי?
<אריה לוי: והיא מתחילה להגיד ברמז ש'הילד של השכן שלי נפגע' ואחר כך מסתבר שזה הילד שלה וכן הלאה, אז אנחנו מציעים להם, תבואו לפגישת ייעוץ ראשונה, חינם, זה חינם, זה חינם גם אם לא תמשיכו.
יפעת שאשא ביטון: ומה אתם מייעצים להם?
<אריה לוי: אנחנו משקפים להם את המצב קודם כל.
<אריה לוי: לפעמים מגיעים הורים שמספרים שהילד בן 4 ביקש מאוד להיכנס למקלחת של הילד בן שנתיים, אז מסבירים להם את הנושא של סקרנות טבעית, נותנים קצת הדרכת הורים ונותנים להם כלים לאיתור וזיהוי.
<אריה לוי: מלמדים אותם להיות הורים יותר מקצועיים.
<אריה לוי: אם זה סיפורים יותר קשים, אז אנחנו מנחים אותם על מה צריך לעשות, מה התהליך, מה החוק, מה הרווחה יכולה לעזור, אבל לעולם ועד זה יישאר בכך שהמפגש הראשון מוענק חינם, הוא נותן כלים להורה, אבל הוא לא טיפול, הוא לא תחליף לטיפול והוא לא התחלת טיפול.
יפעת שאשא ביטון: אתם לא מפנים לרשויות?
יפעת שאשא ביטון: משטרה, רווחה וכאלה?
<אריה לוי: בדיוק על הנקודה הזאת אני עומד, שאנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא עם הרשויות, אבל להפנות לרשויות, כלומר להפנות לטיפול במרכזי סיוע מטעם הרשויות, אם זה מה שהתכוונת לשאול?
יפעת שאשא ביטון: כן, גם, בכלל, בין אם זה להגיש תלונה במשטרה, בין אם זה לפנות לרווחה לקבל טיפול, אז אולי מה שאתה לא יכול לתת ללא תשלום הרווחה יכולה להעניק כשירות מטעם המדינה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת מה התועלת?
יפעת שאשא ביטון: אם מגיע אדם אליך וכבר חושף, הרי אתה אמרת לבד, אם הוא הגיע אליי, זה כבר אחרי שהוא עבר את כל שבעת מדורי גיהינום, הרי לא ממהרים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, לא רק בחברה החרדית, גם בחברה החילונית, הם לא ממהרים ללכת ולעשות את הצעד הזה, הם עוברים תהליך רגשי נפשי מאוד מאוד קשה.
יפעת שאשא ביטון: הם כבר הגיעו אליך, הם כבר כאן, אתה יכול לסייע להם, אם לא אתה, כי אין להם את הכסף לשלם את זה, אז רשויות המדינה, למה אתה לא עושה את התיווך?
<שמואל אדלסון: אולי אני אתייחס, ברשותכם?
יפעת שאשא ביטון: הוא מתמודד יפה דווקא.
<שמואל אדלסון: יש צד נוסף, תיכף תשמעו למה אני אומר את זה.
<שמואל אדלסון: אני בעצם יושב ראש של עוד כמה גורמים בבית שמש.
<שמואל אדלסון: תפקידי המקצועי זה מנהל מוסדות חינוך וגם יועץ חינוכי ומנהל חינוכי בכמה מוסדות בבית שמש ואני נמצא עם התלמידים במסגרת שאנחנו רואים את הפגיעות, אם זה במשפחות, אם זה במערכות השונות, ואני מאוד מעורב בקהילה והמידע מגיע אלינו.
<שמואל אדלסון: אחד מהארגונים שהקמנו, וזה מה שראש העיר התייחס, מענה לא נותן אוכל, כלומר זה לא קשור למענה בכלל, אבל יש לנו ארגון, למשל קופה של צדקה, שיש לו מחזור, בשנה האחרונה 8 מיליון שקל, שגייסנו מתוך הקהילה והוא בעצם מיני רווחה בבית שמש, אנחנו גם בשיתוף פעולה עם הרווחה, אבל תומכים ומשלמים למשפחות.
<שמואל אדלסון: אנחנו פוגשים את המשפחות שנפגעו והם הולכים למענה והם חוזרים אלינו, לקופה של צדקה, ומספרים שכדי להציל את הילד הם חייבים 1,000 שקל בחודש.
<שמואל אדלסון: אנחנו יכולים, בקופה של צדקה, לתמוך במשפחה הזו כדי לקבל טיפול במענה.
<שמואל אדלסון: במענה אנחנו יכולנו לעודד משפחות 'תפנו לארגון הקהילתי לקבל תקציב', משפחה שיש לה הרבה קשיים לא תקבל את כל מה שהיא צריכה ורוצה.
<שמואל אדלסון: זאת אומרת אנחנו אף פעם לא מגיעים למצב שקופה של צדקה יכולה לכסות את כל העלויות של המשפחות שאין להן, אבל אנחנו כן יכולים לכוון משפחות, לא רק לבוא לטיפול כאן או לקבל עזרה במקום אחר, אנחנו יכולים להפנות אותם לאותם גורמים בקהילה שיעזרו להם בתהליך.
<שמואל אדלסון: עוד נקודה חשובה זה הנושא של האמון, וזה מה שאריה הדגיש ואני רוצה לחדד את זה.
<שמואל אדלסון: משפחה בקהילה בבית שמש, ברוב הקהילות, לא תפנה למקום שאין לה אמון מוחלט ואין לה חששות - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל כאן מבחינתי זה התפקיד שלכם.
יפעת שאשא ביטון: סליחה שאני עוצרת אותך, אבל בהתייחסות לנקודה הראשונה שהעלית, אני לא מצפה שאתם תחליפו את הרשויות.
יפעת שאשא ביטון: אמר כאן אריה, בצורה מאוד מאוד ברורה, הצלחנו לבנות קשר עם הרווחה, הצלחנו ליצור מערכת רווחה בתוך בית שמש שמבינה את הקהילה שבתוכה היא נמצאת.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אתם בניתם כלים בתוך הרשות שהיא הרשות הממשלתית, לצורך העניין, אני מצפה שאתם תהיו הגוף שיתווך בין המשפחה לבין אותן רשויות וכך תצרו את האמון.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מצפה שתבואו ותחליפו אותם.
יפעת שאשא ביטון: ואז גם אתם מרוויחים, אגב, אתם יכולים להציל יותר נפשות.
<שמואל אדלסון: נכון, אבל איזה כלים יש היום לרווחה?
<שמואל אדלסון: הרווחה עשו מכרז, יש להם - - -
<אליחי טולדנו: אפשר להתייחס מטעם הרווחה?
<אליחי טולדנו: אני אליחי טולדנו, אני מאגף הרווחה בבית שמש.
<אליחי טולדנו: אני אתייחס לזה שאגף הרווחה קודם כל עובד ברגישות ויש נגישות וקשר מאוד טוב עם הקהילה החרדית וגם עם התושבים עצמם.
<אליחי טולדנו: אני יכול להגיד שיש פחות צורך לעבור דרך עסקונה או דרך קהילות או דרך מתווכים כדי להגיע לרווחה.
<אליחי טולדנו: הרווחה נגישה, הרווחה פתוחה לכל אחד, אנחנו רואים את זה בשטח, יותר ויותר פניות מגיעות ממשפחות מהמגזר החרדי ללא תיווך או ללא גיבוי של עסקנים, מה שמלמד על אמון שנפתח, מה שמלמד על תקשורת טובה.
<אליחי טולדנו: אגף הרווחה עובד עם מציאות של חובת דיווח, אבל גם של חובת טיפול, זאת אומרת ככל שיש שיתוף פעולה טוב, ככל שיש רצון לקבל עזרה, אגף הרווחה יכול לתת את המענה הזה, הוא נותן את המענה הזה.
<אליחי טולדנו: בפועל מה שקורה, יש לנו מרכז מיטל.
<אליחי טולדנו: מרכז מיטל נותן מענה ספציפי ייעודי למגזר החרדי.
<אליחי טולדנו: מדובר על מרכז חרדי שהוקם בעיר בית שמש, מטעם משרד הרווחה, בפיקוח משרד הרווחה, כדי לתת מענה לטיפול בנפגעים.
<אליחי טולדנו: בנוסף הזה יש את הנושא של קופות טיפול, יש לנו מימון מלא לטיפול בפוגעים, הטיפול בפוגעים גם נעשה במוסדות על ידי מטפלים חרדים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר על - - -
<אליחי טולדנו: אני מתחבר למה שאת אמרת קודם, שהנכון יותר הוא לעזור לתווך את הקהילה למה שכבר קיים, למה שכבר מתוקצב ולמה שכבר עובד בצורה מאוד מקצועית, על פני לנסות לטפל.
<אליחי טולדנו: מה שכן אנחנו מכירים את המצבים, גם האחרים, שהקהילה מתקשה ומבחינתה זה סדין אדום שהם לא יעברו אותו, שהם לא יגיעו לרווחה, במקרים האלה אנחנו מעריכים מאוד את הפעולה של מה שמענה עושה, מתוך המקום ש - - - ויש גם את שיתופי הפעולה שבסופו של דבר מתחברים איתנו.
<אליחי טולדנו: רק חשוב להגיד שיש פה מערכת די גדולה שכבר קיימת.
יפעת שאשא ביטון: אתה רק מחדד את המחשבה שלי ואני יודעת שאני אגיד גם דברים קשים במהלך הדיון, כי אני רואה בכולם פה שותפים, שותפים לאיזה שהיא מחשבה כדי לראות איך אנחנו פורצים איזה שהיא דרך בחברה החרדית.
יפעת שאשא ביטון: מדבר כאן נציג הרווחה, שעל פניו נראה כאילו חלק אינטגרלי מהקהילה, או חלק משלכם, בוא נאמר כך, מתאר פה מענים שיכולים להינתן במסגרת הרווחה, בפיקוח המדינה, דברים שהם מותאמים לקהילה החרדית, כך שזה עוד יותר מחדד אצלי את השאלה למה לא יכול להיווצר שיתוף פעולה, למה בעצם צריך לייצר גוף שמחליף את השירות שאפשר לתת במסגרת הרשות.
<אריה לוי: אני אענה לזה ואני רוצה לאגם את כל מה שנאמר כאן.
<אריה לוי: מרכז מיטל פנה אליי, כשפתחו אותו בבית שמש לפני שנתיים.
<אריה לוי: הגיעו אליי שתי המנהלות, מירב ואפרת, הן ישבו אצלי במשרד ואמרו 'בואו נעבוד ביחד', אמרתי להם, 'אנחנו לא בואו נעבוד, אנחנו עובדים ביחד, בואו נראה איך עושים את זה'.
<אריה לוי: והם תיארו לי איך זה הולך לעבוד, יש להם תקציבים מסודרים לטיפול חינם בילדים והם שוכרים מבנה באיזה שהוא מקום בעיר בית שמש והרווחה תפנה אליהם אחרי אינטייק ברווחה.
<אריה לוי: כלומר צריך אינטייק ברווחה וצריך להיות מטופלים אצלם.
<אריה לוי: מה יש אצלם שיכול להתאים למשפחה החרדית?
<אריה לוי: מטפלים חרדים.
<אריה לוי: הם התייעצו איתי על ההקמה והם ביקשו שאני אעזור להם באיתור מטפלים חרדיים, עו"סים חרדים וחרדיות שיכולים לתת מענה ולטפל.
<אריה לוי: אמרתי 'אני אהיה הראשון שיעזור לכם', אבל ניסיתי להבין איך אנחנו יכולים באמת לייצר פתרון ולהשתמש במשאבים קיימים.
<אריה לוי: אין לנו מאיפה לתקצב את הפעילות שלנו, לכולנו - - -
יפעת שאשא ביטון: אז יש לך פה גופים שהם כבר מתוקצבים.
<אריה לוי: זה מה שאני רוצה להסביר.
<אריה לוי: לכולנו, אגב, יש תעסוקה גם מחוץ לזה, זאת אומרת אנחנו באמת עובדים פה על ריק מבחינה תקציבית, אז למה שלא נשתמש במשאב הקיים?
<אריה לוי: התשובה היא פשוטה.
<אריה לוי: כאשר מגיע, כמו שאמרתי מקודם, ילד לקבל טיפול, יש תמיד הדף מסביב וגלי ההדף האלה, אם הם לא מטופלים, הם הופכים לפוגעים בפני עצמם והם מייצרים פגיעות משניות וזה הלאה והלאה, זה עובד באשכולות.
<אריה לוי: המרכז הזה, מיטל, שהוא נהדר ברמה הטיפולית, הוא חסר קשר ישיר עם הקהילה החרדית.
<אריה לוי: זה לא שהוא חסר כי עדיין אין לו, זה גם לעולם לא יהיה לו.
יפעת שאשא ביטון: תייצרו את הקשר.
יפעת שאשא ביטון: תייצרו את הקשר, אני רואה בכם שליחים ש - - -
<שמואל אדלסון: איך אפשר לשכנע קהילה רגישה, קהילה סגורה, שגם אם אנחנו נחליט שהם לא מתנהלים כמו שצריך, אין להם אמון בראשי הארגון?
יפעת שאשא ביטון: אתה תבנה אותו, אתה תבנה את האמון כי אם יש לך מישהו שמסוגל לתת לך את הכלים שמותאמים לקהילה ואתם מסוגלים לתווך בין הקהילה, כי הקהילה נותנת בכם אמון לבין הרשויות האלה, אז אני בטוחה שהאמון יעבור הלאה, כי הם יודעים שאתם חלק מתוך המעגל הזה, כי הם יודעים שאתם בקשר עם הגוף הזה.
יפעת שאשא ביטון: ואמר אליחי, יש דברים שהם סדין אדום בפני הקהילה.
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך את זה בצורה בוטה, את הסדין האדום שמים ראשי הקהילה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שיש ביכולות של מי שכבר יצר את האמון עם הקהילה להסיר את הסדין האדום הזה וליצור את ערוץ התקשורת.
יפעת שאשא ביטון: כך אני מאמינה.
<אריה לוי: אם היה זמן מספיק, אני מתחבר למה שאת אומרת, הייתי מציג לכם איך מקרה עובד, את הצורה של ההתקשרות עם המשפחה.
יפעת שאשא ביטון: קח את הזמן.
<אריה לוי: הקהילות שמגיעות אלינו מגיעות מרמה כל כך - - - אני נחשב הגורם הלא הכי טוב עד רע בשבילם.
<אריה לוי: זה שהן מגיעות אלינו, ברוב המקרים, עברו אצלנו קרוב ל-600, טופלו טיפול מלא מתוכם למעלה מ-400, הם מגיעים אליי אחרי שהם עברו את כל הקווים האדומים מחוסר ברירה והם עדיין לא מאמינים בי.
<אריה לוי: כשאני מפנה אותם החוצה, ניסינו את זה בהתחלה, ככה עבדנו בהתחלה - - -
יפעת שאשא ביטון: אתה יכול ליצור את מסגרת האמון ואת השיח, כי אתה יוצר איתם שיח ראשוני, ואם אתה לא מציג אותם כגורמי חוץ אלא מציג אותם כחלק מהתהליך - - -
<שמואל אדלסון: אבל הם כן גורמי חוץ.
<שמואל אדלסון: הוא, אין לו שליטה על - - - מיטל זה גוף חיצוני.
יפעת שאשא ביטון: אין לו שליטה על מה?
<שמואל אדלסון: על מיטל.
<שמואל אדלסון: מיטל זה גוף חיצוני שפועל - - -
<אליחי טולדנו: גוף בפיקוח שלנו.
<שמואל אדלסון: בפיקוח שלכם, אבל הניהול והראש, זאת אומרת ככה, רב שייתן אמון הוא ייתן אמון לראש המערכת.
<שמואל אדלסון: לא בטוח גם שרב ייתן אמון גם לנציגי הרווחה, גם אם זה אחד שיש לו חזות חרדית.
<שבתי גרברצ'יק: למה אתה יוצא מנקודת מוצא שאי אפשר לבנות אמון?
<שבתי גרברצ'יק: אני חושב שהחטא הגדול, שאתה הגדרת את זה בהתחלה, ברגע שאתה אמרת 'המשטרה רוצה להעניש', באותו רגע סגרת, בתפיסה שלך, לפני שאתה מוכר את המוצר שלך, במרכאות, לעולם האחר.
<שבתי גרברצ'יק: אם אתה - - -
יפעת שאשא ביטון: אין לי בעיה עם זה שנעניש, אני חושבת שגם הרבנים - - -
<שמואל אדלסון: את המשפט הזה שמעתי ממפקד המשטרה, דרך אגב.
<שבתי גרברצ'יק: לא, אבל אם הוא מבין את זה בתפיסה ובחשיבה שלו, שהמשטרה היא גוף שרק תפקידו להעניש, אז בסדר, הוא יכול להקים מאה עמותות שיעשו את הדבר הכי טוב, אבל פה בשטח הזה, פה בחדר הזה, את מבחינה היטב במתח שקיים בין הגופים, בין רצון של לתת מענה לקהילה הספציפית, ואני שואל אותך אם זה גם לא פילטר שיש לו כיוון אחד, שלפעמים הוא גם מונע מדברים לצאת החוצה, ואני אשמח אם תענה לי, לבין גופים ממוסדים שקיימים, כמו הרווחה, כמו המשטרה, שיכולים לתת מענה טוב ואולי צריכים את הפיין טיונינג, שאתה תשב ותהיה גורם מייעץ, אבל לא גורם מתחרה ומחליט.
<שבתי גרברצ'יק: והמילה מתחרה היא בעייתית, אבל היא נכונה פה לצורך הדבר הזה.
<שבתי גרברצ'יק: הפתיחות של המגזר החרדי, היא ידועה, כמה היא פתיחות וכמה היא מתקדמת וכמה היא תתקדם.
<אריה לוי: אני הייתי מבקש אולי מאסתי וייס - - -
יפעת שאשא ביטון: בשמחה, אבל מיטל רצתה להתייחס וביקשתי ממנה לחכות בסבלנות.
יפעת שאשא ביטון: אז מיטל ואחר כך אסתי.
<מיטל אברהמי: מה שאני רוצה לומר, שבסופו של דבר המטרה של המרכז הזה והמטרה שלשמה התכנסנו זה הילדים, הקורבנות, ואם בינינו לא יהיה שיתוף פעולה ושיתוף פעולה פורה, הם ייצאו מופסדים מהעניין הזה.
<מיטל אברהמי: לכן החשיבות של שיתוף פעולה היא בראש ובראשונה.
<מיטל אברהמי: מעבר לזה, אני שמעתי אותך קודם במרכז, האם כל ילד שמגיע למענה מגיע לפני כן, מתקבלת תלונה במשטרה לפני כן לגביו?
<מיטל אברהמי: אני הבנתי שכן, יכול להיות שאני לא הבנתי נכון.
יפעת שאשא ביטון: כן, התשובה הייתה שהוא לא מתקבל למרכז בלי שהוגשה תלונה.
<מיטל אברהמי: נכון, זה מה שאני הבנתי.
<מיטל אברהמי: עכשיו, כאן אני מבינה את הדברים בצורה אחרת.
<מיטל אברהמי: בראש ובראשונה הפוגע מסתובב חופשי והוא יכול לפגוע בעוד עשרות ילדים וזה חבל, זה פשוט חבל.
יפעת שאשא ביטון: מה זה חבל?
יפעת שאשא ביטון: זה פשע.
יפעת שאשא ביטון: תגידי את המילים כמו שהן.
יפעת שאשא ביטון: היום זה הילד של השכן ומחר, לא עלינו ולא עליכם, זה הילד שלך או שלך או של גדולי הרבנים.
יפעת שאשא ביטון: מישהו פה מפספס את זה.
< מיטל אברהמי: נכון, הם מסתובבים בצורה חופשית ויכולים לפגוע בילדים שלנו או של השכנים.
< מיטל אברהמי: ולכן אני חושבת שהדבר הכי חשוב הוא להתחבר לאחד מהגורמים במשטרה.
< מיטל אברהמי: יש כאן את תחנת בית שמש, יש כאן מחלק נוער, לחסרי ישע, ואפשר להתחבר ולהזמין לפגישה ואני חושבת שאתם יכולים לעשות שיתוף פעולה נהדר, ואם צריך גם את מחלקת הנוער הארצית בעניין הזה אנחנו כאן.
<אריה לוי: אז אני רוצה להתייחס לדברים.
<אריה לוי: אני רוצה לתת לאסתי וייס, מדריכת הצוות, לענות, אבל לפני כן, לגבי מה ששבתי הציג וגם מיטל.
<אריה לוי: אתה הזכרת שאני אמרתי שאנחנו רואים את המשטרה כגורם מעניש, אני אמרתי את זה בניסוח קצת אחר, אני אמרתי, ואנחנו מעוניינים בזה, אנחנו, תושבי הקהילה בבית שמש, מעוניינים שהמשטרה תטפל עד לשורש הבעיה במי שצריך טיפול.
<אריה לוי: אני לא אתן לילדים שלי להסתובב במקום שיש שם אדם שפוגע בילדים אם אני יודע שהוא לא טופל, אני אהיה הראשון שירוץ לדווח על זה, בדיוק כמו שאני אעשה אם אני אראה אדם שפרץ לבנק.
<אריה לוי: אני רק דיברתי על דבר אחד ואולי זה קצת אבד ואני שמח על הפידבק, אולי זה קצת אבד בכל תיאור של המציאות המורכבת הזאת.