GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<תמר ליבנה: יש את הצוותים בתוך בית החולים, שהם מרכזי אלימות, שכל אחד מרכז בפני עצמו שאמור לפתח תכניות עם הצוותים, זה אומר כניסה לישיבות צוות עם הרופאים, פעילות שוטפת במסגרת השירות עצמו, אם זה קופת חולים או אם זה בתי חולים.
<תמר ליבנה: שוב, יש שונות בין בתי החולים השונים, יש גם שונות בין קופות החולים בנושא הזה, אבל זה בעבודה כל הזמן.
יפעת שאשא ביטון: אריה, אתה רצית לומר משהו?
<אריה לוי: כן.
<אריה לוי: שלוש נקודות קצרות לסיכום.
<אריה לוי: דבר ראשון, לנושא שחברת הכנסת הביעה מאוד הסתייגות ממנו, היחס של הקהילה והרבנים כביכול מגבים ומטאטאים וכן הלאה - - -
יפעת שאשא ביטון: בחלק מהמקומות.
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה בצורה קשה, כדי שיהיה ברור שגם זה קורה.
<אריה לוי: בחלק מהמקומות, כן.
<אריה לוי: אני רוצה להגיב על זה בצורה מאוד מאוד ברורה.
<אריה לוי: זו אמירה מאוד מאוד חדה אצלי, כי אני פשוט חי את זה יום יום, בוקר וצהריים.
<אריה לוי: כל מה שמגיע דרך התקשורת מבחינתי הוא אפס בחינה אמיתית של המציאות, מהסיבה הפשוטה, התקשורת מחפשת רק את הכותרת והכותרות האלה הן הכי יפות ואם מספר פה מישהו סיפור מחסידות גור, אני יכול לספר לכם שלאחרונה בשבוע האחרון פגשתי אדם לא דתי והוא שאל אותי אם אני חסיד גור.
<אריה לוי: כל מי שמכיר את הניואנסים הקהילתיים יצחק מזה.
<אריה לוי: כביכול נוצרה איזה שהיא תדמית, היום זה גור, מחר זה סיפור אחר ולפני שנתיים זה ילדה שנאנסה על ידי נהג מונית, כל פעם זה מתגלגל.
<אריה לוי: לא סתם הזכרתי את הסיפור הזה של הילדה שנפגעה מנהג מונית באשדוד, לפני שנתיים, שזה סיפור שהתפרסם בתקשורת, זה כל כך משקף את הגיחוך שיש בהשפעה של התקשורת עלינו.
<אריה לוי: היה סיפור ענק וכולם ידעו מזה וזה היה בכותרות גם באתר אינטרנט חרדי - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל הוא חטף - - -
<אריה לוי: והוא חטף.
<אריה לוי: תגידו לי מי לא קיבל את מה שמגיע לו? הילדה.
<אריה לוי: איך אני יודע?
<אריה לוי: אחרי חודשיים אני מקבל טלפון מעסקן בכיר באשדוד, 'אני יכול להפנות אליך מקרה?
<אריה לוי: ' אני מתחיל להסביר לו, 'אני לא - - -', אמרתי לו 'אתה יודע מה?
<אריה לוי: תגיד לי מה המקרה, בוא נראה איך אני עוזר לך' והוא מספר לי על הילדה הזאת, אני אומר לו 'מה?
<אריה לוי: כל המדינה ידעה מזה ואתה צריך אותי מבית שמש?' אז הוא אומר לי, 'זה סיפור ארוך'.
יפעת שאשא ביטון: אולי גם צריך לדעת למי לפנות.
יפעת שאשא ביטון: אם הוא היה פונה לרווחה או היה פונה למישהו מרשויות המדינה הוא היה מקבל - - -
<אריה לוי: זה אומר, הייתה פה חגיגה תקשורתית, לא זוכר כמה - - -
יפעת שאשא ביטון: ואף אחד לא לקח אחריות על הילדה.
<אריה לוי: מישהו לקח אחריות חוץ מלדבר על הרבנים ועל הקהילות ועל זה ועל זה, לקח אחריות על הילדה?
<אריה לוי: לא.
<אריה לוי: זאת אומרת שהמידע מהתקשורת הוא לחלוטין לא נכון ו - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת, אתה כבר הבנת שאני לא מוזנת מהתקשורת.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להזין את התקשורת בהרבה מאוד, אגב, ואני לא עושה את זה, בהרבה מאוד מקרים, אני מלווה משפחות ותהליכים ברמה הכי אישית ופרטנית כי הם הבינו שאנחנו כבר שנה וקצת מטפלים בכל הסוגיה הזו אז הם מרגישים ככה נוח לפנות ולראות איך אפשר להסתייע.
יפעת שאשא ביטון: הכול ממקור ראשון, משיח גם עם אנשי הדת בקהילות השונות.
יפעת שאשא ביטון: תאמין לי שכל מילה שאמרתי פה אני יכולה לקחת עליה אחריות, זה גם קורה.
יפעת שאשא ביטון: כמו שנקודת האור שאתם מביאים מתרחשת וצריך לראות איך מרחיבים אותה, גם הדברים שעליהם אני דיברתי קורים.
<אריה לוי: אני מסכים וזה נכון.
יפעת שאשא ביטון: וזה מה שמונגש, אתה צודק, לציבור ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו דווקא, בקרב הקהילה החרדית, יוצרים את נקודות האור ולא את נקודות הפחד.
<שבתי גרברצ'יק: רק הערת בינתיים, התקשורת היא קטליזטור ענק כדי לסייע.
<שבתי גרברצ'יק: גם עכשיו, כרגע, עלתה כתבה, קו 418, קו לבית שמש, מהדרין, פגיעה מינית בתוך הקו וגם התארגנות של הורים.
<שבתי גרברצ'יק: זו כתבה שעלתה עכשיו באתר כיכר השבת שהיא תביא לנו פתרונות לתפוס את אותו בן אדם.
<אריה לוי: הלוואי.
<שבתי גרברצ'יק: זה ברור, אבל אי אפשר רק להגיד תקשורת.
<אריה לוי: לא, אם אתם כגוף מקצועי מקבלים את הנתונים מהתקשורת ומעבדים אותם ל - - -
<שבתי גרברצ'יק: לא, אני גם משתמש בתקשורת כדי להעביר מסרים וכדי ליצור אקלים נוח מאוד - - -
<אריה לוי: אני מצדיע.
<שבתי גרברצ'יק: לפעמים גם לוחץ, כדי שאנשים יקבלו החלטות.
<שבתי גרברצ'יק: כי לפעמים כשיש הד תקשורתי אז פתאום אנשים שיושבים על הגדר, גם במגזר, מקבלים החלטות.
<אריה לוי: אז אל"ף, חידשת לי, ובי"ת, אני חושב שזה באמת ראוי להערכה.
<אריה לוי: אם אפשר גם להשתמש בתקשורת ולא רק להפוך אותה ל - - - נקודה שנייה זה הנושא שאני הזכרתי, הסיפור על הרב והמויסר, שאלת אם אפשר לצרף את זה לפרוטוקול.
<אריה לוי: אני מאוד מאוד ממדר את הרבנים ואנשי המקצוע ואנשי הניהול.
<אריה לוי: אני סיפרתי את זה כאנקדוטה שהייתה אצלנו, אני כן הייתי שמח אם אפשר לבדוק את זה אצל רבנים, אבל כל דבר שנרשם בפרוטוקול חייב לעבור דרך האדמו"ר שמוסמך להעביר את זה.
<אריה לוי: אני סיפרתי סיפור, מה הוא אמר לי, אני לא רוצה - - -
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר, בהלכה בעצם אין את העניין של המויסר.
<אריה לוי: אני לא אמרתי אמירה שאפשר להוציא אותה.
<אריה לוי: אגב, יש דברים ידועים ומפורסמים - - -
יפעת שאשא ביטון: אריה, אל תפחד, אנחנו בעדך, אנחנו לא נגדך.
<שמואל אדלסון: זה רק מדגיש את הרגישות, שהוא יוכל להמשיך להצליח צריך כן לשים לב לכל הרגישויות האלה.
<אריה לוי: אני לא אהיה הרב, אולי בעזרת ה' יום אחד כן, אבל גם הרב לא יהיה אני.
<אריה לוי: אנחנו נקפיד על המידור של - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל מה שחשוב לדעת, לא שרב מסוים או משהו, שעל פי שולחן ערוך, שיש מישהו ש - - -
<אריה לוי: אפשר למצוא את המקור ההלכתי.
יפעת שאשא ביטון: הנה אני עוזרת לך ואני אומרת לפרוטוקול שזה ייכתב כפי שאני בעצם מציגה את זה.
<אריה לוי: אני יכול לבקש מהרב לכתוב תשובה הלכתית על זה, בהחלט אפשר.
<אריה לוי: בבקשה, אפשר.
<אריה לוי: או שיכוון אותי לתשובות ההלכתיות.
יפעת שאשא ביטון: אני יותר מאשמח שיהיה לי ממך מסמך מרב.
<אריה לוי: יש לי חוברת במגירה, יש שם תשובות הלכתיות.
<אריה לוי: אני אגיד לך את האמת, זה לא ברמת השטח.
<אריה לוי: ברמת השטח, כשקורית פגיעה, יש את כל האנטנות שצפות מיד ואת אף אחד לא מעניין מה כתוב.
<שבתי גרברצ'יק: השולחן ערוך לא מעניין, במרכאות ושלא במרכאות, כשמדובר בהחלטה פרקטית קהילתית פנימית שמשפיעה על הקהילה.
<שבתי גרברצ'יק: פתאום יוצאים מתחת לאדמה - - -
יפעת שאשא ביטון: ואז הם הופכים את הילד הזה לקורבן פעם שנייה.
<אריה לוי: הנושא הרגשי הוא נושא ה - - -
<שבתי גרברצ'יק: גם אם תביא מאה פוסקים לצד אחד יביאו שלושה פוסקים אחרים והוא יגיד 'אני הולך דווקא על הפוסקים האלה'.
יפעת שאשא ביטון: חבר'ה, את זה אני רוצה לשנות.
יפעת שאשא ביטון: הרב אגסי, אתה שומע אותי?
יפעת שאשא ביטון: את מה שיש פה?
יפעת שאשא ביטון: את זה אני רוצה לשנות, כי עכשיו אנחנו כזה בין הטיפות, כן כתוב בשולחן ערוך, לא כתוב בשולחן ערוך, האם כולם הולכים לפי שולחן ערוך ברגע האמת, כן או לא, מתחיל להיות פה איזה שהוא ערפל והשמחה שלי שהייתה מקודם מתחילה להתפוגג.
יפעת שאשא ביטון: את זה אני רוצה לשנות, את זה, שאם כתוב בשולחן ערוך ואם מתארגנים הרבנים ומתחילים את התהליך שייגמר בעוד, לא יודעת, בעוד דור, אבל הם מתחילים אותו עכשיו ואומרים 'חברים, מי שמזיק ברבים אפשר ללכת ולהתלונן', אני חושבת שאנחנו עושים פה צעד ענק.
<דורון אגסי: יפעת, שנינו רוצים את אותו דבר, כולנו פה רוצים את אותו דבר.
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו משיגים את זה?
<דורון אגסי: ב-2005 אני הוצאתי חוברת על ידי עמותת אשלים, 50 עמודים של המקורות ההלכתיים, מאבותינו ודרך הגמרא ופסיקת הלכה ושולחן ערוך ופוסקי זמננו, הרב אלישיב, הרב שיינברג, הרב סילמן, פוסקים מהיום, הרבנות הראשית, שחייבים לדווח ו - - -
יפעת שאשא ביטון: איך מפיצים את זה, הרב אגסי?
<דורון אגסי: 50 עמודים.
<דורון אגסי: אם אנחנו לא ניקח את זה וניצור - - - אז נכתוב - - - אני אומר לך, זה ב-2005, לפני 11 שנה.
יפעת שאשא ביטון: אתה מסכים איתי, שאם איזה רב, עם כל ההילה שלו, יבוא ויגיד לקהילה 'מותר לכם'.
<שמואל אדלסון: לא ברמת הפרט.
<שמואל אדלסון: אני לא חושב שזו הנקודה שתעשה את השינוי.
<דורון אגסי: זה לא עובד, אני לא מסכים איתך.
<דורון אגסי: אנחנו צריכים לשבת ביחד ו - - -
<שמואל אדלסון: אני חושב שלגבי השינוי, דיברו כאן על איזה דרך, ציינו פה שהזמן יעשה את שלו.
<שמואל אדלסון: אני לא חושב שזה עניין של זמן, אני חושב שזו הדרך.
<שמואל אדלסון: זאת אומרת, אם הגופים שמעורבים באמת יתחשבו ברגישות, אם שמת לב, על הסמל שלנו יש את הדגש רגישות קהילתית, אם הדגל, גם של רווחה, גם של משרד הבריאות, גם כל הגורמים, ישימו דגש על רגישות, להתאים את עצמם לרגישות, אז אני יכול לשכנע רב 'שיהיה לכם אמון במערכת'.
<שמואל אדלסון: אבל כשאני אומר לרב 'תלך למערכת ויהיה בסדר' ובסופו של דבר הכול בסדר, חוץ ממגבלה שיש לעובדת סוציאלית, שהיא לא שולטת על זה, יש מגבלה שלא לקחו בחשבון את הרגישות הזאת, זאת אומרת נכשל אותו ניסיון ואז כבר בפעם הבאה שאני אומר לרב 'הנה, אתה יכול לסמוך' אי אפשר לסמוך.
<שמואל אדלסון: חייבים להכניס את הרגישות.
יפעת שאשא ביטון: הנה, אמרתי, זו אחריות הדדית.
<אסתי וייס: אני חושבת שבחלק הזה גם השיח צריך להיות קצת יותר עמוק.
<אסתי וייס: זה לא רק להגיד לו 'לך על זה', אתה עוזר להם להבין שחובת הדיווח זה חלק מעבודה שהיא מצטרפת לעבודה של הרב, אז רואים את זה כיד ביד ולא כאילו גמרתי לעשות את העבודה שלי, העברתי את זה עכשיו לרשות, אלא שכל אחד, יש לו את האחריות בתוך החוליה.
יפעת שאשא ביטון: זה צריך להיות בשיתוף, אין שאלה.
<שמואל אדלסון: היה לנו מקרה שאנחנו דיווחנו, זה הגיע לבית משפט, מה הייתה התוצאה?
<שמואל אדלסון: שוטרים עם מדים נכנסים לשכונה רגישה מאוד, דופקים בדלת של מטפלת אצלנו, מזמינים אותה לבית משפט לבוא להעיד.
<שמואל אדלסון: הנזק שזה עשה לנו - - - היו מספיק דרכים לבוא - - -
יפעת שאשא ביטון: להעיד בשביל מה?
<שמואל אדלסון: נגד הפוגע.
<שמואל אדלסון: אנחנו הכנסנו את הפוגע הזה למקום שהוא נמצא, אנחנו רוצים שהוא יילך לאיפה שהוא צריך להיות, אז תתחשבו ברגישות.
<שמואל אדלסון: מגיעה משטרה, ולכן אמרתי גורם מעניש, מהמשטרה אומרים לי עד הרגע הזה 'אנחנו גורם מעניש, זה לא מעניין אותנו'.
<ציפי קוסקס: המשטרה לא לוקחת - - - אני לא מבינה את זה.
<קריאה: זימון.
<ציפי קוסקס: בסדר, אבל זימון עם - - -
יפעת שאשא ביטון: הם יכלו להביא את הזימון בשיתוף פעולה איתם.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שיש פה מקום לדבר.
יפעת שאשא ביטון: הרי השורה התחתונה, אנחנו רוצים שהזימון יהיה ביד שלה ושהיא תגיע לבית משפט.
יפעת שאשא ביטון: יכול היה לעשות את זה מישהו מהקהילה ואף אחד לא היה מתעורר.
<ציפי קוסקס: זה נושא אג"מי, לא חקירתי.
<ציפי קוסקס: אי אפשר היום כל אדם שהוא דתי, או חי באיזה שהיא שכונה חרדית, שאני צריכה - - - ניידת סיור הרי נותנת זימונים, לא החקירות או משהו, היא באה ונותנת זימון, כמו הוצאה לפועל - - -
יפעת שאשא ביטון: אפשר לחשוב, לא - - -
<שמואל אדלסון: זה לא באחריותה ולא באשמתה - - -
<ציפי קוסקס: לא אמרתי באשמתי, אני אותה משטרה, עד כאן, אני באותו כובע, גם של האג"מ וגם של האח"מ, יש גבול.
יפעת שאשא ביטון: זה בר קיימא.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך, זה בר קיימא.
<ציפי קוסקס: אני אעלה את זה, בסדר גמור.
<אריה לוי: אבל אם את מעלה את זה, יש נקודה נוספת.
<אריה לוי: באותו סיפור, באותה סיטואציה, באותו יום הגיעה אותה ניידת ואולי ניידת אחרת, לבית של הילדים בני 5 ו-10 שנפגעו מאלימות של אבא שלהם.
<אריה לוי: האבא במעצר בית כבר ארבעה חודשים, שאנחנו שלחנו אותו לשם, אנחנו גלגלנו את המהלך הזה.
יפעת שאשא ביטון: שמתם אותו במעצר בית עם הילדים?
<אריה לוי: אני לא שמתי, אני לא משטרה, המשטרה עשתה את זה, אבל אני דיווחתי למשטרה.
יפעת שאשא ביטון: בבית אחר?
<אריה לוי: במעצר, אני לא יודע, אני לא נכנס לשטחים שלא שלי.
<אריה לוי: הגיעו שני שוטרים, שניהם עם נשק, אני לא מבין בזה, אבל עם נשק כבד, הם הגיעו לבית של האישה הפרודה, שמחזיקה את הילדים ובאו לילדים לתת צו מתן עדות לשני הילדים, אחד בן 5, אחד בן 10.
<ציפי קוסקס: אני לא - - - ממש, אני בהלם.
<אריה לוי: אני אראה לך את זה, יש לי תמונה אצלי.
<ציפי קוסקס: ממש אני בהלם.
<ציפי קוסקס: תן לי פרטים, אני אתן לך אישית תשובה.
<אריה לוי: הילדים נכנסו לסטרס, הילד הזה הוא ילד שסובל מחרדות, לא היה לילה שם בבית.
<אריה לוי: למחרת האמא מתקשרת אליי, בוכה, 'מה עושים?', אני פניתי ללשכה של חברת הכנסת וביקשתי את עזרתם והתחילו להתייחס לזה במסירות, הם עמדו איתי בקשר יומיים.
<ציפי קוסקס: בני כמה הילדים?
<אריה לוי: 5 ו-10.
<ציפי קוסקס: צר לי לומר לך, חקירת ילדים, מי שקובע ומחליט - - -
יפעת שאשא ביטון: עזבי, זה היה, אני התערבתי.
<אריה לוי: תני לי, רגע, תני לי שנייה.
<ציפי קוסקס: אני בהלם.
יפעת שאשא ביטון: זה היה ואנחנו ביטלנו גם את העדות שלהם.
<אריה לוי: למה פניתי אליה?
<ציפי קוסקס: איך?
<ציפי קוסקס: רק חוקר ילדים קובע אם הם יעידו או לא.
יפעת שאשא ביטון: זה היה, זה אמיתי מה שהוא מספר לך, יש לנו את כל המסמכים ואנחנו התערבנו מול הפרקליטות הראשית ואנחנו ביטלנו את זה.
<אריה לוי: ולמה פניתי אליה?
<אריה לוי: כי באתר הכנסת מצאתי שהיא הגישה הצעת חוק, לאחרונה או יותר מזה, נגד בקשה מילדים להעיד עדות נגד אביהם.
<אריה לוי: זה הרי מינימום של הבנה, לא צריך להיות איש טיפול ולא חוקר ילדים כדי להבין שילד יעיד מול אבא שלו, אבא שלו יישאר אבא שלו עד 120, אבא שלו יישאר אבא שלו גם אם הוא יהיה בכלא 200 שנה.
<ציפי קוסקס: אני רוצה את הפרטים, אני רוצה לבדוק.
<אריה לוי: אני אעביר לך את הפרטים.
<ציפי קוסקס: אני אישית אבדוק את זה.
<ציפי קוסקס: זה מקרה שקרה פה בבית שמש?
<אריה לוי: לפני חודש.
<ציפי קוסקס: לא, האירוע.
<אריה לוי: הגיעו שוטרים לבית.
<ציפי קוסקס: אז תן לי רק תעודת זהות של הפוגע.
<אריה לוי: זה היה ערב חג השבועות.
<אריה לוי: את יודעת איזה מאמץ היה צריך לעשות כדי לשקם את המשפחה?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו באנו מהמקום הרגשי של הילד, שלא יכול לשאת בזה.
<אריה לוי: ברשותכם, נקודה שלישית ואחרונה.
<אריה לוי: אחרון אחרון חביב, זה הכי פרקטי.
<אריה לוי: דיברנו על עמותת מיטל ועל מה שהיא עושה בבית שמש ולמה אנחנו לא יכולים להיות המתווכים שלה.
<אריה לוי: אל"ף, אנחנו בפועל מתווכים של הקהילה עם כל הרשויות, גם אם זה לא מצליח להגיע לפסים מעשיים, שהפונה יעזוב אותנו ויילך למיטל, אולי זה יהיה יום אחד, אני לא מתנגד, אבל עמותת מיטל זכתה במכרז הזה לפני חמש-שש שנים, כשאנחנו התחלנו אז לקום, היינו אז בחיתולינו ואנחנו לא יכולנו לגשת למכרז.
<אריה לוי: אם היה היום מכרז, אנחנו היינו ניגשים ויש לי סבירות להניח שאנחנו היינו גם זכיינים.
<אריה לוי: אז אם אפשר להניע תהליך כזה, כמו שהיא אמרה, יש פרנסה לכולם, מיטל יהיו, אנחנו נהיה, התקציבים הממשלתיים יוכלו לעזור לקרוב ל-600 ילדים עד היום והמספר הולך וגדל.
יפעת שאשא ביטון: אבל כרגע אין מכרז.
יפעת שאשא ביטון: כשיהיה מכרז תתמודדו.
<אריה לוי: אנחנו נעבוד עם מיטל, אנחנו נהיה גם מיטל בעצמנו, אנחנו נהיה מענה.
<אריה לוי: אבל זה דבר שהוא מעשי פרקטי והוא יכול לבוא לידי יישום ברגע שייצא מכרז.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אריה.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם אני רוצה לסכם את הדיון הלא קל הזה, אבל אני מוכרחה לומר שצריך לברך על הפתיחות שהייתה פה מצד כולם.
יפעת שאשא ביטון: באמת, ראשית תודה על ההזמנה להגיע ולראות משהו שהוא אחר, שאני לא הכרתי ונחשפתי אליו באמת בביקור.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שהטיפול בנפגעי תקיפה מינית, בעיקר בקרב ילדים בחברה החרדית מורכב.
יפעת שאשא ביטון: הוא מורכב, הוא דורש את הרגישות שלו, הוא דורש את ההתאמות שלו, אבל הוא גם דורש את הנחישות שבו, זה משהו שאני לא הייתי מוותרת עליו.
יפעת שאשא ביטון: אני כן חושבת שהתקשורת ביניכם לבין הגופים הממשלתיים היא מאוד מאוד מאוד חשובה וקריטית לשניכם, לכם יש את הכוח שלכם לבוא ולעשות את הדברים מתוך הקהילה, תוך כדי בניית האמון עם מי שצריך, ובעצם לרשויות יש את הכוח והכלים לעזור גם לכם, בהתמודדות שלכם מול המקרים שבהם אתם מטפלים.
יפעת שאשא ביטון: אני רואה אתכם כמשהו שמשלים אחד את השני ולא משהו שמתחרה אחד בשני.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאם אתם תעבדו בצורה כזו כולם ירוויחו, אתם תרוויחו, הרשות תרוויח מבחינת היכולת שלה לתת מענה וגם הילדים ירוויחו, הילדים והמשפחות, כי בסופו של דבר יהיה אפשר לתת מענה מיטבי.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתייחס לסוגיית המניעה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהמניעה היא באמת משהו שהוא אקוטי, אני חושבת שאם אנחנו נתחיל בבנייה של שיח שהוא חדש לגמרי בחברה החרדית אז אנחנו נוכל למנוע אולי או להעלות יותר למודעות, גם בקרב הילדים וגם בקרב ההורים.
יפעת שאשא ביטון: אתם ציינתם פה, היא אמרה כאן יפה, האמא בכלל אין לה מושג, לא מהמושגים האלה ולא מהשיח הזה ולא ממציאות כזאת.
<יהודית כהן: תכנית המוגנות שלנו כוללת גם עבודה עם ההורים.
יפעת שאשא ביטון: עם ההורים, שזה מצוין.
יפעת שאשא ביטון: אז אני באמת רוצה לברך ולוודא שזה נעשה גם בקרב הבנים ולא רק בקרב הבנות, כי אנחנו יודעים שבחברה החרדית הרבה מאוד ילדים בנים נפגעים, בגלל המפגש המאוד אינטימי, בין אם זה במקוואות, ששמענו הרבה סיפורים, וגם בחדר ובכלל זו סיטואציה שהיא קשה.
<שמואל אדלסון: גם רגישות יותר אצל הבנים.
יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה, הרב אגסי, אתה חייב להוציא אותי מפה עם איזה שהיא תקווה שאתה מנהל שיח עם הרבנים בקצב שלהם, בדרך שלהם.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אומרת לכם איך, תראה איזה לארג'ית אני, אני אומרת לכם רק מה אני רוצה שאנחנו נגיע בסופו של דבר.
יפעת שאשא ביטון: שנגיע למצב כמו שהגיעו בארצות הברית שהחברה מאפשרת, להגיד מעודדת זה אולי מילה קשה, אבל שחברה תומכת במשפחות שנפגעות ומאפשרת להם לקבל את הכלים ואת הטיפול ואת המענה, גם של עשיית צדק עם מי שפגע, בכל אחת מהרשויות שעומדת לרשותם, אם זה מרכז מענה, אם זה מרכזים של הרווחה וכמובן אנחנו מדברים על רשויות החוק.
יפעת שאשא ביטון: תובילו לשם, ייקח כמה שייקח, אבל תתחילו, באמת תתחילו.
<דורון אגסי: אני ממש מצטרף אלייך, לקול קורא הזה ואני חושב שזה מה שהתחלנו לפני עשר שנים, כשמדינת ישראל עוד לא התארגנה והיחידים היו במגזר החרדי שהקים ראשונה מענה לטיפול בפוגעים שלא הגיעו למשטרה, באמת כבר עשר שנים, והיום אנחנו הזכיינים אולי הכי גדולים של החוק הזה של מתן מענה, כי היינו ראשונים בשטח.
<דורון אגסי: כך שלא הכול שחור לבן, יש דברים מאוד מאוד איכותיים במגזר החרדי שיכולים אפילו לעקוף את ההתקדמות במקומות אחרים.
<דורון אגסי: אני חושב שאנחנו צריכים להתחיל לעשות חשיבה יותר עמוקה איך עושים את זה למעשה, איך מורידים את זה לשטח.
<דורון אגסי: אני רוצה להזמין אצלך תור לפגישה, קודם כל ניפגש אנחנו, נשבור את הראש ונחשוב ונצא החוצה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, קיבלת.
יפעת שאשא ביטון: מאוד פשוט ואחר כך אתה תצטרך, אתה יודע, לפרוע את החוב הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לבקש ממשרד הרווחה, לראות איך אנחנו יוצרים קשר עם מרכז מענה, גם ממקום של ללמוד את המודל ולראות איך אנחנו יכולים להיעזר בו כדי לבנות או להקים מרכזים דומים במעוזים של קהילה חרדית כדי להרחיב את המודעות.
יפעת שאשא ביטון: יש לי אמירה לסיכום, שבסופו של דבר האחריות היא על כולנו, האחריות שלנו כמדינה לתת באמת את הכלים גם לקהילות השונות, אם זה בדמות חוקרי ילדים, דיברנו על חוקרים שהם חרדים, גם בנים וגם בנות, דיברנו במגזר הערבי שאנחנו צריכים לתת מענה, דיברנו גם במגזרים של מיעוטים אחרים, כדי שבאמת אנשים יוכלו לבחור איפה נוח להם ונכון להם לבוא ולקבל את המענה.
יפעת שאשא ביטון: אז יש לנו גם אחריות כמדינה.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו אחריות כמשטרה, פונים אליכם, להגיב, להגיב מהר, להגיב במלוא החומרה, לקחת את זה במלוא הרצינות.
יפעת שאשא ביטון: האנשים האלה עד שהם מגיעים בכלל לרשויות החוק הם עוברים גיהינום, הם לא ישר נפגעים ורצים, הם עוברים תהליך.
יפעת שאשא ביטון: מאוד חשוב שאנחנו ניקח את האחריות וניתן מענה מהיר.
יפעת שאשא ביטון: הפרקליטות, שצריכה לראות איך היא מוצאת את הדרך להביא להבשלה של כתבי אישום, כמה שיותר פניות של המשטרה, כמה שיותר המלצות של המשטרה, כי אנחנו רואים שיש הרבה מאוד תיקים שנפתחים, הרבה מאוד תיקים שמגיעים לפרקליטות ושם הם נעצרים.
יפעת שאשא ביטון: וכמובן במערכת המשפט, אפס סובלנות כלפי מי שפוגע בילדים, להפסיק את עסקאות הטיעון ולהפסיק את הגמישות וההקלות שניתנות בעונשים, כי התחושה שלי שרק דרך ענישה מאוד מאוד חריפה אנחנו נצליח להרתיע, זה חלק מהמערך.
<תמי ברנע: היה עוד משהו, שזה יהיה חובה, הנושא של הקורס וההכשרות.
יפעת שאשא ביטון: נכון, שההכשרות לרופאי המשפחה ורופאי הילדים, לגבי איתור וזיהוי של נפגעי תקיפה מינית, יהיו חלק מהמערך ולא רק בצורה וולונטרית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מברכים על מה שיש, אבל אנחנו רוצים יותר, כמו כל יהודי טוב.
יפעת שאשא ביטון: תודה על מה שאתם עושים ותודה לכולם על ההשתתפות בדיון.
<אריה לוי: תודה.
<אריה לוי: אני רוצה להודות לכל מי שהשתתף וטרח להגיע לכאן, ובמיוחד לחברת הכנסת, שיזמה והובילה את זה.
<אריה לוי: אני מקווה שאנחנו נצא עם צעדים אופרטיביים לאורך כל השנה.
יפעת שאשא ביטון: ואני לרשותכם, כולם, מה שאמרתי פה בוועדה, אני לרשותכם בכל מקרה שאפשר לעזור.
יפעת שאשא ביטון: זה מקרי שכל מי שהגיע ל'פותחים עתיד' אז זה באר שבע ושדרות?
יפעת שאשא ביטון: פריפריות?
יפעת שאשא ביטון: נשאיר את זה שאלה פתוחה.
<קריאה: לא, זה לא מקרה.
יפעת שאשא ביטון: אני אומר כמה דברים על עצמי.
יפעת שאשא ביטון: ראשית, תודה רבה על הביקור, על ההזמנה ועל האירוח.
יפעת שאשא ביטון: אני מגיעה מקרית שמונה, לא סתם אני מרשה לעצמי לשאול שאלה כמו ששאלתי לפני רגע.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את התכנית 'פותחים עתיד' מהימים שבהם הייתי סגנית ראש העיר בקרית שמונה וממונה על החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה היה ממש שלבים ראשונים, אנחנו מדברים על משהו כמו לפני עשר שנים, קצת פחות, וזה משהו שהיה בהתהוות.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה בהחלט את היתרונות ואת הברכה שהתכנית מביאה איתה, בעיקר לילדים בפריפריה.
יפעת שאשא ביטון: כל הזמן אמרתי לנאמנים שהם לא רק אלה שמלווים את הילדים, אלא הם סוכני שינוי של ממש וככאלה הם צריכים לתפוס את עצמם וזה מה שיוסיף עוד איזה שהוא נופך לעבודה המאוד חשובה שלהם.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את 'פותחים עתיד' בפרספקטיבה של לפני כמה שנים, אני אשמח לשמוע גם על ההתפתחות, גם על האתגרים שעומדים בפניכם.
יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת אותם מאז ואני בטוחה שהם רק הלכו והשתכללו, לא הלכו ופחתו.
יפעת שאשא ביטון: ואני לרשותכם.
<שי לצר: מה שחשבנו זה כזה דבר, אני אתן חמש עד עשר דקות, אספר מה זה 'פותחים רגע', אנחנו משתמשים בלוד, להשתמש זו מילה אינסטרומנטלית, אבל אנחנו נעזרים בלוד לעשות זום אִין למשהו ארצי ואני אנסה בחמש, עשר דקות לדבר על מה זה הדבר הזה, קצת על הרציונל, כמובן שאני לא אובייקטיבי, אבל אני אספר את זה, אלה החיים שלי בעשור האחרון.
<שי לצר: זה חלק אחד.
<שי לצר: אחר כך אנה תספר קצת על 'פותחים עתיד' בלוד, ואחר כך מה שאנחנו בעיקר רוצים זה לא שאנחנו נספר, יושבות פה גם נאמנות, גם שתי אימהות וגם מנהלות בתי ספר, שיספרו על הדבר הזה מהזווית שלהם ובעיקר היינו רוצים שתתפתח פה סוג של שיחה של שאלות ותשובות ואולי גם הפוך, לא רק שהצד המכובד, סליחה, אני קצת צוחק על עצמנו, אבל שיהיה פה דיאלוג ואני חושב שדרך זה בסוף לומדים.
<שי לצר: זו המטרה שלנו, זה פחות או יותר המבנה.
<שי לצר: על 'פותחים עתיד'.
<שי לצר: קודם כל זה מיזם של הסוכנות היהודית.
<שי לצר: לפני עשור, ב-2006, גברת יקרה, שקראו לה לאה גולן, היום מנכ"לית של אור שלום, ביחד עם ביילסקי ואנשים נוספים שהיו פה לפני עשור ויכול להיות שעוד שמות, כי אני לא הייתי שם בחצי השנה הראשונה, אספו אותי אחרי, אבל הם חשבו על הרעיון הזה וזה מיזם של הסוכנות היהודית.
<שי לצר: היום אנחנו עובדים כחברת בת, אבל זו יוזמה שצמחה משם בתור ניסיון לתת איזה שהוא מענה עדכני טוב יותר להתמודדות עם ילדים, ואני כל הזמן מעכשיו אגיד ילדים ומשפחות בסיכון, אפרופו אחת ההתפתחויות.
<שי לצר: אבל רגע נדבר על הרציונל.
<שי לצר: לפני הרציונל מספרים.
<שי לצר: אנחנו גוף לא קטן בהקשר הזה, לא שהגודל קובע בחיים, אנחנו תיכף נראה שאנחנו עושים משהו מאוד איכותי, אבל יש לנו התנסות מאוד גדולה.
<שי לצר: אנחנו בני עשר, עובדים ב-36 רשויות במדינת ישראל, מקרית שמונה עד אילת, עובדים בכל המגזרים של החברה הישראלית, זה אומר גם במגזר חרדי, בצפת ובבני ברק, גם בערים מעורבות כמו יפו-תל אביב, כמובן לוד, יש לנו גם בעכו ובמעלות תרשיחא, עובדים גם בירושלים המערבית וגם בצור באחר ואום טובה במזרח ירושלים, עובדים במה שנקרא המגזר הבדואי, בשגב שלום, ובהקשר הזה באמת עובדים בכל החלקים והצבעים של החברה הישראלית.
<שי לצר: העבודה הזאת נעשית בקצת פחות מ-200 בתי ספר, רובם המכריע זה בתי ספר יסודיים, אנחנו תכנית מניעה, אנחנו ניסיון חינוכי טיפולי לעשות תכנית מניעה בבתי ספר יסודיים.
<שי לצר: יש לנו כ-12,000 ילדים ומשפחות בשנה שאנחנו נותנים להם מענה.
<שי לצר: רק להבין את סדר הגודל.
<שי לצר: אנחנו לא עושים את זה לבד, אנחנו עובדים יד ביד עם רשויות מקומיות, שגם נותנות משאב כספי וגם בעיקר פותחות את הדלת, כי כל מה שאני אספר פה היום ותשמעו לא מצליח אם הצד השני לא מאפשר ואנחנו נדבר על זה הרבה, כי אין לנו שום מטרה להחליף את המערכת.
<שי לצר: אנחנו חושבים שיש לנו ערך מוסף מאוד מאוד מיוחד שאני חושב שהמערכת צריכה אותו ולא יכולה, תיכף נדבר על זה, אבל כן חשוב לשים את זה בהתחלה, לא באנו להחליף, לא מורים, לא עובדים סוציאליים וגם לא הורים, אנחנו איזה שהוא סוג של רעיון שגם לא אנחנו המצאנו אותו, שמנסה להיות משהו באמצע.
<שי לצר: אנחנו חיים בעולם מודרני, שיש פער גדול, יש ואקום בין המורה, ההורה והעובד הסוציאלי, בטח באוכלוסיות שקצת יותר קשה להן.
<שי לצר: אני אגיד רגע עוד פעם משהו, אנחנו הנורמטיביים, בגרשיים, אני לא יודע בדיוק מה זה נורמטיביים, גם לנו יש את אותם אתגרים, אבל אנחנו מכסים על זה בצורה מסוימת.
<שי לצר: ככל שאתה נמצא במצב סוציואקונומי, אני חושב, או בתנאים חברתיים קשים יותר, יותר קשה לך להתמודד עם זה והתכנית הזו היא איזה שהוא ניסיון, היא לא הפתרון היחידי, אין פה פתרון קסם, אנחנו לא היחידים, אני כן חושב שיש לנו משהו שעובד ויש לו ייחודיות, הוא גם מצליח, יש לנו לא מעט הערכה לדבר הזה ואני חושב שזה משהו שהלוואי שהחברה המודרנית, או החברה הישראלית תאמץ יותר את המודל.
<שי לצר: ואם הולכים רגע למודל אז המודל בסופו של דבר הוא רעיון קצת כמו מדריכי חבורות רחוב של פעם.
<שי לצר: פעם היה כזה דבר, יושב פה אילן שמש, הוא נגנז.
<שי לצר: אנחנו לקחנו בעצם רעיון של קצת עבודה סוציאלית, קצת מדריכי חבורות רחוב, קצת חינוך דמוקרטי, חונכות, לקחנו רעיון שמתחבר בין חינוך, עבודה סוציאלית, קצת בין סוציולוגיה, חינוך וטיפול ויצרנו מזה שעטנז, והרעיון הוא נאמנות, חונכות.
<שי לצר: אבל רגע לפני שאני מספר על זה, אני רוצה להגיד מה הצורך.
<שי לצר: אני לא אגיד פה את המספרים, אבל כולם יודעים שיש בחברה הישראלית לא מעט אתגרים סביב אוכלוסיות בסיכון או מודרות, או לא יודע, יש כל פעם מילה יותר עדכנית להגיד, אבל בסופו של דבר יש פרדוקס חברתי שלא אנחנו המצאנו אותו, הוא קיים גם בלוד וגם בערים נוספות.
<שי לצר: הפרדוקס החברתי בא ואומר, ככל שאתה בסיכון אתה פחות מצליח להגיע לשירות, מי שהכי צריך להגיע לשירות קשה לו להגיע לשירות.
<שי לצר: אני גר במודיעין, אני פריבילגי, לא איש עשיר, אבל אני פריבילגי ואני מכיר את המערכת ויודע איך הרשת בנויה, הרשת של החיים והקשרים.
<שי לצר: יש לי סוג של ביטחון עצמי שההורים שלי נתנו לי סביב חיי ועוד כל מיני אנשים, בגלל שאני, אפשר להגיד, גבר לבן, אפשר להגיד הרבה דברים, אבל קיבלתי כל הזמן בוסטים, גם אם אני לא כל כך שווה.
<שי לצר: החיצוניות, אנשים סביבי במהלך החיים אמרו לי שאני שווה, גם כשאני חושב שאני אדם רגיל, לא יותר.
<שי לצר: הפרדוקס הזה בא ואומר שככל שאתה בסיכון אתה לא מצליח.
<שי לצר: יש הרבה סיבות לפרדוקס הזה, חלקן קשורות למדיניות לא טובה, חלקן לבירוקרטיה של מוסדות, חלקן לפעמים לגזענות שקיימת בחברה הישראלית.