GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שי לצר: הרבה פעמים לאוכלוסיות יש בעיות של שפה, בלהבין, יש קשת של סיבות, אבל אני מדגיש את זה בגלל ש'פותחים עתיד' באה ואומרת שזה לא משנה.
<שי לצר: נכון שכל שנה יש את הפרסום של כמה ילדים נמצאים בסיכון במדינה, אז אוקיי, יש את המצב הסטטיסטי, אבל להיות בהדרה, ואני אומר את זה לא בתור מישהו שהיה אי פעם בהדרה, אבל בתור אחד שכן עסוק בכל חייו המקצועיים בדבר הזה, להיות בצד, קצת כמו השיר היפה של כנסיית השכל, להיות בהדרה זה מצב סובייקטיבי, זה מצב תודעתי שמשליך על החיים שלך ועל איך אתה תופס את עצמך.
<שי לצר: אם אני, הדבר הכי חשוב שאני רוצה לתת לילדים שלי הוא שהם יאמינו בעצמם, גם אם יהיה להם ציון פחות, בסוף אנחנו לומדים על עצמנו דרך מה מבוגרים אחרים אומרים לנו על עצמנו.
<שי לצר: לא יעזור, זה ההורים שלנו, זה המדריך בתנועה, זה המורה, זה העובדת הסוציאלית, זה בצבא, אם הגעתי לשם ועשיתי שם מסלול, לא בשביל להיות חייל מובחר, אלא סתם, בסוף כל הפידבקים האלה, זה מה שנותן לנו זהות.
<שי לצר: זהות לא במובן של יהודי, ערבי, דתי, אלא דימוי עצמי.
<שי לצר: ומה אנחנו מנסים לעשות פה?
<שי לצר: אנחנו מנסים לקחת רעיון, עוד פעם, שלא אנחנו המצאנו, שבא ואומר בוא ניקח אנשים שהם לא מורים, לא הורים, איזה סוג של חונך, שהוא לא יהיה סטודנט.
<שי לצר: אני אומר את זה פה, אמרתי את זה לפני עשר שנים, החזון שלנו, שמדינת ישראל תאמץ את הקונספט של חונכות כדמות מקצועית שתעבוד עם ילדים ומשפחות.
<שי לצר: זה החזון.
<שי לצר: לא הצלחנו, אני מקווה שנצליח, אנחנו מצליחים קודם כל, הרבה אנשים חשבו שאחרי שלוש שנים המיזם הזה ייפול, הוא לא נופל, הוא מקבל סיוע מהמדינה, אבל המפתח הוא להאמין שהכלי הזה של חונכות, יש לו ערך, ומה הערך שלו?
<שי לצר: יש לו ערך כפול ואני רוצה שתזכרו שני דברים, 'פותחים עתיד' עושה שני דברים.
<שי לצר: האחד, חינוך דרך מערכת יחסים, the way you know is what you know, הדרך שמדברים אליך, בסוף הורים, הרי מה אנחנו?
<שי לצר: אני כל הזמן עושה את זה, מלמדים את הילדים שלנו, אנחנו לא כל כך טובים בבית בלעשות איתם שיעורים, אבל אנחנו בעיקר מנסים לתת דוגמה.
<שי לצר: זה הקונספט של החונכות שאנחנו מנסים לייצר, כי בסוף אנשים לומדים, מעבר לאנגלית, חשבון ודברים כאלה, שאף אחד לא יחשוב שאני מזלזל בזה, אבל זה תפקיד של מורה.
<שי לצר: הלוואי שהוא היה יכול היה לעשות עוד דברים, ואני תיכף אתייחס לזה, אבל 'פותחים עתיד' היא חינוך דרך קשר אנושי.
<שי לצר: דוגמה אישית זה דבר אחד.
<שי לצר: הדבר השני, אנחנו קוראים לו תכלול.
<שי לצר: מה זה תכלול?
<שי לצר: זה לעשות את החיבורים, זה להציק למורה או ליועצת, כי היא עמוסה, לא בגלל שהיא לא רוצה, 'היי, אל תפספסו את הילד', זה ללחוץ על האמא, 'תלכי את לרשום את הילד שלך'.
<שי לצר: החיבורים האלה, זה 'פותחים עתיד', קשר אנושי ותכלול ולא המצאנו את זה.
<שי לצר: כל מה שעשינו זה אמרנו שזה לא יכול להיות סטודנט.
<שי לצר: התחלנו לפני עשר שנים עם רעיון שיעשו את זה סטודנטים, אחרי שנה זה נפל.
<שי לצר: העובדים פה, יש לנו כ-300 נאמנים בכל הארץ, הם עובדים במשרה מלאה.
<שי לצר: זו העבודה שלהם, תיכף תשמעו, אין להם עוד עבודה.
<שי לצר: חמישה ימים בשבוע, כמוני, כמוכם, עובדים, זו עבודה.
<שי לצר: הם מקבלים תנאים סוציאליים, משכורת צנועה מדי, כמו כל הסקטור, לצערי, במדינת ישראל.
<שי לצר: מתוך ה-300 רק 35 גברים, הלוואי שהיו יותר, רובם נשים.
<שי לצר: הקונספט שהן מקומיות רובן, מה זה אומר?
<שי לצר: אנחנו רוצים שהנאמנים שלנו יהיו בני המקום, בשאיפה.
<שי לצר: אחד האתגרים שהיו לנו, למשל, בקרית שמונה, שלא הצלחנו תמיד למצוא אנשים.
<שי לצר: היו המון, סליחה, ושזה לא יישמע, יותר מדי קיבוצניקים או אנשים מתל אביב שהגיעו ללמוד או זה, ולא הצלחנו.
<שי לצר: הרעיון הוא שהנאמן, שהוא בעצם כל מה שתשמעו פה, הפטנט הוא הנאמן, הוא אותו חונך, שהוא יהיה בן המקום, יש לנו לא מעט נאמנים שלמדו באותו בית ספר שהם עובדים, והקונספט הזה של נאמנות, של אדם בן המקום, שהוא אחרי התואר הראשון, עוד פעם, יש לנו כ-300, 85% אחרי תואר ראשון, בכל מיני דיסציפלינות, לא רק חינוך, חלקם למדו קרימינולוגיה, סוציולוגיה, וחלקם סתם הלכו ללמוד ביולוגיה והבינו אחרי שהם רוצים משהו אחר, אבל רובם אחרי תואר ראשון, הם לא סטודנטים, זו עבודה במשרה מלאה וכל נאמן כזה, יש לו אחריות על 16 ילדים ומשפחות.
<שי לצר: ומה הוא אמור לעשות?
<שי לצר: הוא אמור לקחת אותם מפה לפה.
<שי לצר: אז דיברתי קצת על הנאמנים, שזה הפטנט של הדבר, אני רגע חוזר על כמה קווים כלליים לעבודה שלנו ואז אני אעביר את זה קצת לשמוע על לוד ואז נשמע גם אם מה שאני אומר קשור למציאות.
<שי לצר: אבל בגדול כמה וכמה דברים שקשורים.
<שי לצר: אחת, אנחנו לא בוחרים את הילדים והמשפחות בתכנית.
<שי לצר: יש קריטריונים למדינת ישראל, התכנית הלאומית ועוד קצת לפני, של משרד הרווחה והחינוך, יש קריטריונים, באים לעיר, העיר, מערכות החינוך והרווחה, מגדירות קודם כל באיזה בית ספר נהיה.
<שי לצר: אנחנו עובדים פה למשל בשישה בתי ספר.
<שי לצר: אני לא בוחר בירושלים, העיר מחליטה איפה לשים אותנו, קודם כל.
<שי לצר: שתיים, יש את הקריטריונים של המדינה, יש את ההעדפות של העיר ויש את ההבנה שלנו ואז מתחיל דיאלוג.
<שי לצר: אז קודם כל חשוב להגיד, מי שבוחר את הילדים ב'פותחים עתיד' זה מדינת ישראל והרשויות המקומיות.
<שי לצר: אנחנו למשל לא עובדים עם חינוך מיוחד, למה?
<שי לצר: כי אנחנו חושבים שזה מורכב מדי למשימה שלנו, אבל בגדול, מרכז ההוויה הוא העיר שקובעת, גם בכניסה וגם ביציאה.
<שי לצר: דבר נוסף שאנחנו שמים אותו כערך זה לנסות ולאתר גם את נקודות הכוח של הילד, זה לא רק לראות מה שאין, אלא לחפש את מה שיש.
<שי לצר: מה זה אומר?
<שי לצר: זה נכון לגבי כולנו ובטח תשמעו את זה, זה לנסות לא רק לאתר רק את נקודות הקושי, אלא למצוא את הכוח, למה?
<שי לצר: כולנו בסוף אוהבים שמפרגנים לנו ואוהבים גם להצליח.
<שי לצר: דבר נוסף, אנחנו מנסים לעבוד לא רק חינוך, אלא לעבור בתפר בין חינוך ורווחה, ולא רק בוקר.
<שי לצר: חשוב להגיד, הנאמנים עובדים בבתי הספר, אבל הם גם אמורים ועושים פעולה אחר הצהריים.
<שי לצר: הניסיון לראות מערכת שרואה את הילד על רצף, גם בשעות הבוקר וגם אחר הצהריים הוא האתגר, כי בסוף אתה רואה את הילד בכמה מרחבים.
<שי לצר: אז יש פה את הרצף ההוליסטי, לראות את הילד גם בבוקר וגם אחרי הצהריים.
<שי לצר: בעצם לנוע על הציר הפורמלי והלא פורמלי.
<שי לצר: כשהתחלנו את התכנית, אני זוכר, הרבה פעמים שאלו אותי מה אתם?
<שי לצר: אתם בוקר או אחר הצהריים?
<שי לצר: אתם שייכים למערכת החינוך או המתנ"ס?
<שי לצר: אנחנו בדיוק רוצים לשבת על הנקודה באמצע, אנחנו לא רוצים להיות לא פה ולא פה, אנחנו רוצים לגעת בשניהם, כי אחת הבעיות שלנו כאנשי טיפול, חינוך, חברה, פוליטיקאים, אנשים שרוצים לעשות שינוי זה בדיוק נקודות החיכוך האלה, זה לא רק חיכוך, זה בדיוק - - -
יפעת שאשא ביטון: זו תפיסה שהולכת ומתפתחת.
יפעת שאשא ביטון: לפני עשר שנים, נכון, זה היה עוד בחיתולים.
יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת שכשאמרתי שאני רוצה לקחת את החינוך והרווחה אמרו לי 'מה קשור?' ואז הסברתי שבלי לעבוד ברצף ולראות את הילד מהבוקר עד הבוקר שאחרי אנחנו לא באמת נוביל שינוי.
יפעת שאשא ביטון: אתם נכנסתם באיזה תפיסה ורק חיזקתם את הרעיון של פורמלי ובלתי פורמלי והקשר ביניהם.
<שי לצר: דבר נוסף, אנחנו עובדים עם ילד יחסית לטווח ארוך, מה זה אומר?
<שי לצר: הנאמן עובד עם אותו ילד ומשפחה שלוש שנים.
<שי לצר: תחשבו על זה, אין הרבה תכניות התערבות בקהילה, לא מדבר על ילדים שיוצאים לפנימייה או לחסות הנוער.
<שי לצר: בדרך כלל תכניות התערבות עם ילד או משפחה, שמוגדרת שצריכה, בדרך כלל הן הרבה יותר קצרות.
<שי לצר: אנחנו עובדים בילד אִין לפחות שלוש שנים ולפעמים גם ארבע וחמש, זה טווח ארוך להתערבות.
<שי לצר: דבר נוסף, הורים ומשפחה.
<שי לצר: לפני עשור פחדנו מההורים.
<שי לצר: אני אומר את זה בכנות, פחדנו מההורים, החתמנו אותם על טופס ועבדנו רק עם הילד.
<שי לצר: לקח לנו ארבע-חמש שנים להבין שזו אולי הטעות הכי גדולה שעשינו.
<שי לצר: היום, למשרד החינוך ולד"ר סער הראל ולצוות, אחד הדברים שסער, שהוא היום מנהל, אמר לי 'אני רוצה ותומך בדבר הזה, כי אתה בדיוק עושה לי את החיבור בין הבית לבית הספר'.
<שי לצר: לקח לנו ארבע-חמש שנים והיום בעצם אנחנו עובדים ילד ומשפחה.
<שי לצר: כל תכנית העבודה שלנו, ותיכף תשמעו, כל תשומת הלב.
<שי לצר: פעם הנאמן היה רק עם הילד, היום זה 60% ילד, 40% הורים.
<שי לצר: הדבר הזה נתן לנו גם יתרון ומשהו שאנחנו יכולים להחזיר לבתי הספר, כי לבתי הספר, למורה קשה, למרות שהמדינה אומרת 'תצאי לבתים', קשה לה כי היא מתמודדת עם 30 תלמידים.
<שי לצר: והיתרון הזה של ילד ומשפחה הוא מאוד מאוד משמעותי עבורנו ואנחנו רק הולכים ומחזקים אותו.
<שי לצר: כל הנושא של איך להגיע לבתים, אולי אני לא צריך לדבר, תיכף תשמעו את זה, אבל היום, אולי מליצי היושר הכי חזקים שלנו הם דווקא ההורים.
<שי לצר: דבר נוסף.
<שי לצר: אני אמרתי את זה בהתחלה, אני אחזק את זה פה, אנחנו מצליחים איפה שרשות ויותר מזה, איפה שמנהלת בית הספר או יועצת נותנת לנו להצליח.
<שי לצר: אני אומר את זה עם הרבה צניעות.
<שי לצר: בסוף אני יכול להביא רעיונות טובים ולהכשיר ולתת הדרכה ופה פה פה פה, בסוף אם מנהלת או יועצת לא נותנת את המרחב, לא נותנת את החדר לפעול, לא נותנת את הלגיטימציה שבית הספר יראה אותנו כזרוע שלו, אז אנחנו בוא נגיד מצליחים פחות בלשון המעטה.
<שי לצר: לשמחתי אנחנו עובדים עשור כמעט ולא יצאנו ולא זזנו מבתי הספר, אנחנו באותם כמעט 200 בתי ספר.
<שי לצר: רק באמת מקומות שבאה העיר ואמרה, או בית הספר נסגר, אנחנו עובדים איתם.
<שי לצר: לא רק זה, בשנים האחרונות גדלנו.
<שי לצר: עירייה כמו תל אביב, רק חשוב שתדעו, מממנת כמעט באופן מלא את 'פותחים עתיד', כי היא ראתה שהמודל הזה טוב.
<שי לצר: התחלנו אותו ביחד ביפו, הם פתחו עכשיו מודל שהם מממנים מלא בשכונת התקווה, הולכים לפתוח עכשיו עוד, לחלוטין, בלי פדרציה, בלי זה, הם שמים את הכסף, כי אחרי שלוש-ארבע שנים הם הבינו - - -
<קריאה: יש להם.
<שי לצר: נכון, גם כשיש, צריך להבין, ובהקשר הזה עלמה שירן, שמנהלת שם את הרווחה החינוכית, היא לקחה את 'פותחים עתיד' בשתי ידיים ובהקשר הזה אלה העקרונות.
<שי לצר: אני אגיד עוד דבר אחד ונראה לי שאני אעצור כי אני מדבר הרבה.
<שי לצר: אנחנו משקיעים הרבה בהדרכה של האנשים.
<שי לצר: אני גאה בזה, אני חושב שבסוף הנאמנות עושות את עבודתן, משתי סיבות.
<שי לצר: אחת, יש להן הרבה אוטונומיה לפעול, ושתיים, יום בשבוע הן מקבלות הדרכה.
<שי לצר: אנה והרכזות, וזה נכון לכל אחד מהיישובים, נותנות להן הדרכה, גם אישית, אחד על אחד, מה שנקרא supervision, על איפה זה פוגש אותך, ומה זה הדבר הזה, וגם קבוצתית.
<שי לצר: הרעיון הזה של רעיון טוב, הדרכה והחזקה נכונה של כוח האדם, בסוף אנחנו רוצים, שכמו שהנאמנות שלנו חזקות ויש להן כוח, את הדבר הזה הם יעבירו להורים ולילדים וזה הגלגל.
<שי לצר: נראה לי שלהתחלה נתתי את התמונה ואני רגע אנשום, ואם זה בסדר אז - - -
<אנה גוגונסקי: טוב.
<אנה גוגונסקי: אז כמו שאמרתי, שמי אנה, ואני מנהלת את התכנית בלוד.
<אנה גוגונסקי: הכנתי מצגת, אבל היא לא עובדת, אז אני אציץ לי פה במחשב ואני אספר לכם.
<אנה גוגונסקי: 'פותחים עתיד' בלוד בעצם מתחילה שנה שמינית.
<אנה גוגונסקי: אני נמצאת כאן זאת השנה השלישית.
<אנה גוגונסקי: זה יישוב מיוחד כי הוא עובד בשני מגזרים, יש איתי שתי רכזות, וודחה ויעל, שהציגו את עצמן, ו-12 נאמנות ילדים ומשפחה, 6 במגזר הערבי ו-6 במגזר היהודי.
<אנה גוגונסקי: אנחנו עובדים בשישה בתי ספר בלוד, שלושה במגזר היהודי ושלושה במגזר הערבי ובתכנית משתתפים 192 ילדים ומשפחות.
<אנה גוגונסקי: שי התחיל קצת לדבר על זה שהתכנית עברה שינוי מהתמקדות לילד לאיזה שהיא הרחבה להתמקדות בילד ובמשפחה ולמעשה התפקיד של הרכזות גם הוגדר מחדש כרכזות קהילה ומשפחה.
<אנה גוגונסקי: מה שזה אומר, למעשה, שהעבודה נעשית לא רק עם הילד, אלא נעשית גם עם ההורים והמשפחה בכמה רמות.
<אנה גוגונסקי: אחת, התחלנו לעשות קבוצות הורים, קבוצות הורים שעשינו במהלך השנה גם במגזר הערבי וגם במגזר היהודי, בכל מיני נושאים, קבוצות בנושא של אם זה העצמה, קבוצות בנושא של הדרכה הורית, קבוצות בנושא של קשב וריכוז.
<אנה גוגונסקי: תיכף אולי האימהות שהשתתפו בקבוצות יספרו על הקבוצות.
<אנה גוגונסקי: באמת ככה ראינו שהקבוצות עושות מאוד טוב להורים.
<אנה גוגונסקי: עשינו אפילו במגזר הערבי קבוצת אבות ראשונה, קטנה, ניסיונית, שהיה רעיון מאוד מאוד חלוצי, כי לא ראינו פה קבוצות אבות בלוד.
יפעת שאשא ביטון: זה עבר בשלום?
<אנה גוגונסקי: זה עבר בשלום, זו הייתה קבוצה מצומצמת של חמישה אבות, אבל היא הייתה די טובה.
<אנה גוגונסקי: הם גם דיווחו אחרי זה שזה מאוד מאוד תרם להם.
<וודחה אלעגו: שפתאום רואים את האבות ואת הצרכים שלהם, שזה לא משהו שרגילים אליו, תמיד הפוקוס על האמא ועל הילד, אבות הרגישו כזה מקופחים, שהם לא קיבלו הכשרה, שהם לא קיבלו סדנאות, שאין להם מענה גם לשאלות שהם מתמודדים איתן ביום יום.
<וודחה אלעגו: אז זה היה באמת משהו, שהם כן חיזקו את המקום הזה והם מחזקים את זה, שיהיה גם השנה וגם רוצים להגדיל את הנפח של השתתפות של האבות.
יפעת שאשא ביטון: הם הפכו להיות יותר מעורבים אחר כך?
<וודחה אלעגו: כן.
<וודחה אלעגו: ראינו את זה גם במשובים וגם במשובים של הילדים.
יפעת שאשא ביטון: בדרך כלל אנחנו מתלוננים שהם לא מעורבים ואת אומרת לי שהם באו בתחושה שהם מקופחים.
<קריאה: מסתבר שאנחנו לא מערבים אותם מספיק.
<אנה גוגונסקי: זה מורכב.
<אנה גוגונסקי: אנחנו בדרך כלל נכנסות לבית וכאילו אזור הנוחות הוא לעבוד עם האישה.
<אנה גוגונסקי: גם בדרך כלל הנשים אחראיות על הנושא של החינוך בתוך הבית וזה כאילו אזור הנוחות, הרבה יותר קשה לגייס את האבות, כי איפה אבא?
<אנה גוגונסקי: אבא בעבודה, ולצערנו זו עדיין המציאות גם בשנת 2016.
<שי לצר: אני אתן דוגמה רגע לכשל בהקשר הזה.
<שי לצר: למשל לנו יש טופס החתמה, במשך שנים רק האמא חתמה, למה?
<שי לצר: למה לא לבקש גם מהאבא?
<שי לצר: או אפילו הפגישה הראשונה בבית, אנחנו יכולים לדרוש שגם האבא יגיע.
<שי לצר: אז זה לא רק, זה גם אנחנו כמערכת, לאט לאט למדנו - - -
<אנה גוגונסקי: כי אנחנו חלק מאותה חברה שבה אנחנו חיים, שבתוכה הנשים אחראיות על החינוך והגברים כאילו - - - כן, אז זה מורכב, אבל אנחנו כן בדבר הזה מנסות קצת להסתכל מחוץ לקופסה ולנסות לחשוב בצורה אחרת.
<אנה גוגונסקי: אז לפעמים מצליחות יותר ולפעמים פחות.
<אנה גוגונסקי: אז זה בגדול.
<אנה גוגונסקי: אז עשינו באמת הרבה קבוצות השנה, בשנה הקרובה אנחנו גם מתכננות לעשות קבוצות, יש לנו גם מחשבה לעשות קבוצות עם יועצות בתי ספר, קבוצות משולבות.
<אנה גוגונסקי: מעבר לכך, כל הנושא של הקשר עם הרווחה.
<אנה גוגונסקי: הקשר עם הרווחה, יש לנו בתוך התכנית הרבה מהמשפחות שמוכרות לרווחה ונעזרות בשירותים והרבה גם חוששות ולא פונות.
<אנה גוגונסקי: אחד התפקידים של רכזת משפחה וקהילה זה מיצוי זכויות, שמה שזה אומר?
<אנה גוגונסקי: שי קצת דיבר על זה, שהרבה פעמים האנשים שהכי צריכים סיוע הכי חוששים לגשת, הכי פחות מכירים את זכויותיהם, בהקשר הזה אנחנו כן רוצים לעשות עבודה גם של העלאת המודעות וגם הניסיון לתווך ולהגיד 'בואו, תפנו לרווחה', ללוות, לתמוך בתהליך הזה, שלפעמים יש שם חוסר ידע, לפעמים יש שם חשש ולנסות לעזור גם שם.
<אנה גוגונסקי: זה בהקשר של מיצוי זכויות.
<שי לצר: חשוב להגיד רק מילה ארצית, בגדול יש לנו כ-35% אוכלוסיית רווחה, מה שנקרא מוכרת, בכל הארץ, זה פחות או יותר גם הביטוי פה, זה לפעמים באוכלוסיות מסוימות קצת עולה.
<שי לצר: אנחנו בכוונה לא הופכים להיות תכנית רק של רווחה.
<שי לצר: אתם זוכרים?
<שי לצר: הזכרתי שהעיר בוחרת, אנחנו בכוונה רוצים להיות גם, אבל מה שמעסיק אותנו זה בדיוק גם המעגל האחד או שניים של אנשים שחוששים מהרווחה וגם לפעמים לא צריכים להיות רווחה ועדיין צריכים עזרה.
<שי לצר: ברמה הארצית הנתונים, כ-30%-35% רווחה וכל השאר, כמו שאמרנו, בתיאום על הרצף.
<שי לצר: אנחנו לא תכנית שעובדת, לא בערים ולא עם אוכלוסיות, מה שנקרא, אני נזהר מלהגיד נורמטיביות, אנחנו איפה שהוא באמצע, ברצף.
יפעת שאשא ביטון: חזקות.
<שי לצר: כן, חזקות, בדיוק.
<אנה גוגונסקי: אני רוצה לפרט יותר על העבודה של הנאמנות.
<אנה גוגונסקי: בעצם יושבות כאן שתי נאמנות, אביבית ורונה, הן תיכף יספרו יותר, אבל בגדול העבודה של הנאמנות היא גם עבודה פרטנית עם הילד.
<אנה גוגונסקי: את הילדים הנאמנות פוגשות בבתי הספר, בכל בית ספר יש חדר 'פותחים עתיד' בתוך הספר ובעצם הנאמנה נפגשת עם הילד אחת לשבוע.
<אנה גוגונסקי: בנוסף לזה הנאמנות פוגשות את הילדים למפגש קבוצתי, של כל קבוצת ה-16 ילדים אחת לשבוע ואת ההורים בביקורי בית, כלומר מגיעות אחת לחודש בכל משפחה לביקור בית.
<אנה גוגונסקי: מעבר לכך, שי הזכיר קצת את העבודה של התכלול ואת העבודה של החיבור, יש לנו תהליך עבודה שנתי מאוד מסודר שבעיניי הוא מאוד מאוד חשוב וטוב, שהוא מתחיל מהיכרות עם הילד ומיפוי של הכוחות שלו ושל החוזקות שלו ושל החולשות שלו.
<אנה גוגונסקי: אנחנו עושים את זה ביחד עם המחנכות ועם היועצות.
<אנה גוגונסקי: זאת אומרת עוברים וממלאים איזה שהוא שאלון על ילד, מתוך השאלון הזה אנחנו רואים בכל התחומים, אם זה בתחום הלימודי, אם זה בתחום החברתי, איפה יש לילד קשיים, האם יש לו חברים, האם הוא יוצא מהשיעורים ולא לומד, האם הוא מתקשה בשיעורי בית, האם הוא מגיע, יש לו ביקור סדיר.
<אנה גוגונסקי: בונים איזה שהוא פרופיל כדי להבין איפה הילד צריך עזרה.
<אנה גוגונסקי: לאחר מכן הנאמנה כותבת תכנית אישית, כמובן גם עם היועצת והמחנכת, לכל ילד, ואנחנו יושבים במפגש צוותא.
<אנה גוגונסקי: במפגש צוותא המנהלת גם מצטרפת, יועצת בית הספר, מחנכת, אנחנו יושבים במפגש כזה, עוברים ביחד על תכנית העבודה האישית, כמובן עם ההורים, ובעצם יוצאים לדרך.
<אנה גוגונסקי: בסוף השנה אנחנו גם עושים מדידה של סיום, על מנת לראות האם יש שיפור.
<אנה גוגונסקי: נגיד, אם דירגו ילד בהתחלה, המחנכת דירגה אותו כילד שאין לו ביטחון עצמי, או ילד שהכישורים החברתיים שלו הם נמוכים ואין לו הרבה חברים, יכולים לראות בסוף השנה האם זה השתפר, האם הוא יותר יצר קשרים חברתיים, האם הביטחון העצמי שלו עלה, האם בעיות ההתנהגות, נגיד, שהיו לו פחתו, שימוש באלימות וכו'.
<אנה גוגונסקי: זאת אומרת הדבר הזה הוא גם מדיד ומאוד אפשר לראות את התהליך ואת ההשפעה שיש לתכנית וגם להתכוונן.
<אנה גוגונסקי: כל ילד נכנס לתכנית לשלוש שנים, אז הדבר הזה שאנחנו עושים בתחילת שנה ובסוף שנה מאפשר לנו בשנה הבאה לעשות איזה שהיא התכווננות מעמיקה יותר ולהבין מה צריך יותר ומה צריך פחות.
<אנה גוגונסקי: זה בגדול על תהליך העבודה.
<אנה גוגונסקי: מבחינת מענים למשפחות, קצת דיברתי.
<אנה גוגונסקי: אז ביקורי בית, קבוצות הורים, הפניה לשירותים בקהילה, מיצוי זכויות.
<אנה גוגונסקי: חבל שאתם לא יכולים לראות את התמונות.
<אנה גוגונסקי: זהו, נראה לי שאנחנו נעבור לפאנל המשתתפות והמוטבות.
<אנה גוגונסקי: מלי, אולי נתחיל איתך?
<מלי פרץ: שמי מלי, אני מנהלת בית חינוך המעפילים, אנחנו בית ספר א'-ח', כ-530 תלמידים, 22 כיתות.
<מלי פרץ: אני קודם כל רוצה, יוסי לא נמצא פה, להודות באמת על ההיענות הנפלאה שאנחנו מקבלים, שזו שנה, שבע שנים וחצי, שאנחנו כבר התחלנו קצת לפני שהגעתם לבית הספר, עם התכנית.
<מלי פרץ: אנחנו כבר החלטנו שזה כבר לא 'פותחים עתיד', אני לא רוצה להישמע פוליטית, אבל אנחנו קוראים 'יש לנו עתיד', אני הכנסתי קצת את ה'לנו', כי זה מה שהתכנית משדרת ואני אחדד בכמה דברים למה אנחנו קוראים לזה 'יש לנו עתיד', כי אנחנו כבר מזמן פתחנו את העתיד.
<מלי פרץ: אנחנו נכנסים כרגע לסבב השלישי, זה מחזור שלישי שאנחנו עובדים.
<מלי פרץ: התכנית הזו, אני מגדירה אותה כאחת התכניות העשירות בבית הספר, העשירות מבחינת זה שלוקחים ילד, משהו שאמרתם, והם איתו למשך שלוש שנים.
<מלי פרץ: לכן אני קוראת לזה תכנית ולא פרויקט, זה משהו שעובר עם הילד תהליך.
<מלי פרץ: אם התחילו עכשיו ב-ג', נגיד הבן של ליאורה, ג', ד', ה', ו', או שהם יקבלו ד', ה', ו', לשלוש שנים הילד יהיה עם אותם נאמנים.
<מלי פרץ: קודם כל המונח נאמן, שזה משהו שאהבתי מהתחלה.
<מלי פרץ: המושג הזה כבר אומר משהו לגבי התפקיד של אותם - - - משהו שאני רוצה לחדד פה בבית הספר, הנאמנים עובדים אצלנו, אביבית הייתה אצלנו והתחלפו הנאמנים, שזה משהו שהוא גם טוב, התחלופה, כעבור שלוש שנים אנחנו מחליפים את המחזורים שלהם, הנאמנים הם גם חלק מתוך הצוות החינוכי של בית הספר.
<מלי פרץ: כל תכנית שנכנסת לבית הספר, אם היא תכנית תוספתית זה בא באיזה שהוא מקום כמו צל כזה, לערער, 'מה, הצוות החינוכי לא יכול לעשות מה שאתם יכולים?' או זה משהו שהוא מאיים.
<מלי פרץ: אז קודם כל הצוות של הנאמנים נכנס להיות חלק מתוך הצוות החינוכי, אם זה היערכויות בתחילת שנה, אם זה הם חלק מקבוצת הווטסאפ הבית ספרית, הם מעודכנים בכל מה שקורה, הם חלק מתוך בית הספר, מתוך הצוות החינוכי, כשהמטרה שלנו המשותפת זה בעצם, כמו שאתה אמרת, להביא את הילד ממקום מסוים למקום אחר, ביחד, בכוחות משותפים.
<מלי פרץ: לפני כשנתיים, כשנכנסנו מה שנקרא יותר לקהילה, אני חייבת לחדד שלפי חוזר מנכ"ל, נכון, המורים מחויבים לבקר בבתים רק כשהם בסיכון, אבל בבית חינוך המעפילים לכל הבתים הם מגיעים, המחנכות, היועצות והמורים המקצועיים.
<מלי פרץ: נכון שאתם גם מוסיפים, אבל אנחנו מצליבים - - -
<אנה גוגונסקי: הלכנו ביחד פעם, אפילו את הלכת.
<מלי פרץ: אני גם הלכתי לכמה בתים, ואנחנו הולכים כי באמת אנחנו מאמינים שלהכיר את הילד מהטריטוריה שלו, יכול באמת לעזור ביחד.
<מלי פרץ: השיתוף פה, אני יכולה להצביע על הנקודה החשובה ביותר, שבמקום שאולי קצת, אולי קצת, ההורים איבדו או שפחות מאמינים במערכת, כי אנחנו מייצגים את המערכת אז פה יש לנו את העזרה הגדולה, את האמון, לפעמים מחזירים אותו או מחדשים אותו, בעזרת באמת היכולת שיש להורה לשתף את הנאמן במה שעובר על הילד או על המשפחה.
<מלי פרץ: איך אנחנו בוחרים?
<מלי פרץ: אנחנו יושבים עם רכזת טיפול בפרט והיועצות ואנחנו עורכים מעין תעדוף של התלמידים.
<מלי פרץ: אני יכולה להגיד שיש ביקוש עצום של ההורים, או בני הורים ממשיכים שרוצים, אבל יש לנו רק 32, שמתוך 520 זה מעט מאוד, אבל אנחנו בכל זאת מודים.
<מלי פרץ: אנחנו יושבים ואנחנו בוחרים תלמידים, ואני חייבת לחדד, שזה לא תלמידי קצה.
<מלי פרץ: הם לא תלמידים ש-, אנחנו קוראים לזה הקצפת, התלמידים שבאמת אפשר יהיה להגיע איתם, גם לא חינוך מיוחד ולא תלמידים שזקוקים לטיפול אחר.
<מלי פרץ: חייבים לחדד שהטיפול הוא לא טיפול רגשי, המענה פה הוא לא המענה הרגשי ולא המענה הלימודי, שאני לא פוסלת, שזה שני הקצוות שכן צריך לתת את הדעת, אבל הטיפול פה הוא יותר במונחים החברתיים ערכיים שהילד והמשפחה שלו צריכים ליצור בתוך קהילת בית הספר, בתוך עצמו קודם כל, לתת לילד, אני חושבת שזו המטרה העיקרית, שהילד יאמין בעצמו.
<מלי פרץ: זה מה שאתם עוזרים לנו ביחד להגיע.
<מלי פרץ: זה מביא אותו לשנים הבאות, להבין שיש לו עתיד, שהוא ילמד להאמין בעצמו.
<מלי פרץ: זה מה שאני אוהבת במיוחד בתכנית.
<מלי פרץ: אני יודעת שאני אוהבת להשוויץ בזה, אביבית, כל שנה, אבל לפני שש שנים היה חוג משותף של פסיכודרמה שעשינו בבית הספר, עם תסריטאית שעבדה עם הילדים, הילדים עבדו על איזה שהוא סרט של בעיות קשב וריכוז וחרמות חברתיות, וזה סרט שהגיע למקום ראשון בארץ, סרט שהועבר לכל בתי הספר וגם הילדים והנאמנה אביבית נסעו גם לאיטליה, לייצג את ישראל.
<מלי פרץ: אני לא רוצה להגיד שקודם כל זה גאווה, להרגיש קודם כל גאווה בבית הספר, גאווה בעיר, הם ייצגו את ישראל והם גם זכו במקום ראשון באיטליה, והם הביאו את הגביע, הוא אצלי, זה האוסקר של הילדים.
<מלי פרץ: זה בעצם סרט שהם ערכו ביחד במהלך שנה שלמה.
<מלי פרץ: אז אני מוסיפה את זה גם כמשהו שמעצים את הילדים.
<מלי פרץ: אני קודם כל מקווה שהתכנית תמשיך בבית הספר, באמת תודה לרשות שנתנה לנו את האפשרות הזאת וזה חלק מהמשפחה שלנו.
<מלי פרץ: ועל כך תודה.
<אנה גוגונסקי: תודה רבה לך.
<אנה גוגונסקי: ליאורה, את רוצה להמשיך?
<ליאורה נגב: אני אמא לשלושה ילדים ששלושתם סובלים מ-ADHD.
<ליאורה נגב: הבת שלי סיימה בשנה שעברה שלוש שנים בפרויקט, הבן שלי הקטן השנה נכנס לפרויקט.
<ליאורה נגב: הוא ציפה לזה בכיליון עיניים כי הוא ראה את אחותו, מה היא מקבלת, ובשנה שעברה, מי שזוכר, הוא היה יושב בכניסה לחדר 'תכניסו אותי', 'תכניסו אותי', אמרה לו 'תצא החוצה, זה לא בשבילך'.
<ליאורה נגב: הוא לא ויתר, השנה הוא קיבל את זה והוא בעננים.
<ליאורה נגב: הילדים מקבלים המון, המון המון.
<ליאורה נגב: כשאתה הורה למספר ילדים בבית שהם לא קלים מבחינת חינוך, לא חס וחלילה הילדים שהם גרועים, אבל כשזה ילד עם ADHD מאוד קשה להתמודד, במיוחד כשזה שלושה.
<ליאורה נגב: כשהבת שלי בהתחלה קיבלה את הפרויקט, לפני שלוש שנים, את האמת אני אגיד, בהתחלה צחקנו, אמרנו כאילו מה זה יכול לתת.
<ליאורה נגב: הבת שלי הייתה מאוד מופנמת, ילדה מאוד שקטה, נחבאת אל הכלים, אף אחד לא ראה, אף אחד לא שמע.
<ליאורה נגב: הילדה התחילה לפרוח בפחות מחצי שנה שהיא הייתה בפרויקט.
<ליאורה נגב: זה נתן לה המון.
<ליאורה נגב: זה נתן לה אפשרות להשתתף בכיתה בלי לחשוש שמישהו ילעג לה, בלי לחשוש שהיא תעשה טעות.
<ליאורה נגב: היום היא מרגישה את החוזק הכי גדול שלה לגשת למורה בלי לחשוש ולהגיד לה 'תעזרי לי'.
<ליאורה נגב: פעם זה לא היה.
<ליאורה נגב: פשוט לא הבנתי, לא ידעתי, ישבתי מאחור, לא ראו, לא שמעו, לא קיימת.
<ליאורה נגב: היום הילדה קיימת מכל הבחינות, היא גם יודעת לבטא את עצמה, מה היא רוצה, מה היא צריכה ואיך היא אומרת?
<ליאורה נגב: הייתה יעל בזמנו, היא אומרת לה 'אני מודה לך כל יום על זה שעמדת מלפניי והיום אני לצדך'.
<ליאורה נגב: כשאני שמעתי את זה - - - כי כשילד אומר את זה זה לא דבר מובן מאליו.
<ליאורה נגב: הבת שלי לפני חודשיים וחצי חגגה בת מצווה, אני לא יכולתי להרשות לעצמי.
<ליאורה נגב: התקשרתי לנאמנה, אמרתי לה שאני רוצה לעשות סוג של מסיבה קטנה עם הבנות, חבר'ה, בנות וגם בנים, בתוך 'פותחים עתיד'.
<ליאורה נגב: האמת שזה גלש למצב שהגענו לזה שעשו לה את זה באולם, עם תקליטן, עם מאפרת, פשוט דאגו לכול.
<ליאורה נגב: לפני כשבעה חודשים אני עברתי ניתוח בגב, אני עם חצי רגל משותקת, לא הייתי מסוגל לעשות את הדברים האלה.
<ליאורה נגב: פשוט הנאמנה ויעל לקחו את כל הפרויקט לידיים, הבת נשארה בהלם.
<ליאורה נגב: היא אומרת לי 'אמא, לא היה סיכוי שהייתי מקבלת דבר כזה'.
<ליאורה נגב: היא עד היום מדברת על זה.
<ליאורה נגב: אז אני אומרת כשפותחים עתיד לילד זה באמת פותחים עתיד.
<ליאורה נגב: ובאמת זה לא רק ילדים, זה גם נותן פוש להורים במקום מסוים, שאם אתה צריך באמת לדבר ואנחנו המון במסגרת בית הספר מדברים עם המנהלת, עם היועצות, אנחנו מבקשים הכוונה מסוימת בדברים מסוימים, כשקשה אין אף פעם דלת סגורה.
<ליאורה נגב: תמיד בדרך כזו או אחרת הילד מקבל מענה.
<ליאורה נגב: זה מאוד חשוב למי שזקוק לדברים כאלה, זה לקחת פרח, סליחה על המילה, נבול ופשוט דאגת שהוא יפרח שאתה בעצמך, כאילו אוויר לנשימה בתוך הבית.
<ליאורה נגב: זה דבר עילאי.
<ליאורה נגב: לפי דעתי זה מאוד חשוב, למי שזקוק לזה, שזה יגיע אליו.
<ליאורה נגב: אין, זה לא רק הילד, זה באמת משפחה.
<ליאורה נגב: כמו שאומרים, זו נקודה שפשוט, זה כמו תזרקי אבן בתוך אגם וזה מתחיל להתרחב ונותן המון.
<ליאורה נגב: המון המון.
<ליאורה נגב: כשאתה לא יודע ויש לך כאלה נאמנים, ובאמת את יכולה להרים טלפון בערב, 'סליחה על ההפרעה, הילד חייב לדבר רגע עם הנאמנה', רק להגיד לה לילה טוב, או 'אני רוצה לשאול שאלה אם מחר אפשר'.
<ליאורה נגב: זה נותן המון ועל זה אנחנו באמת מודים כל רגע וכל שנייה.
<ליאורה נגב: זה חשוב.
<ליאורה נגב: לפי דעתי זה מאוד מאוד חשוב לילדים כאלה, בפרט ילד עם ADHD שיש לו המון בעיות, להרבה כיוונים, שזה נותן ופשוט מפריח כלפי מעלה.
<ליאורה נגב: אז תודה רבה.
<זוהיר אלזנאתי: אני מנהלת בית ספר אלראזי, בית ספר שמונה שנים, אני בין בתי הספר הראשונים שנכנס לתכנית הזו, מבתי הספר הערביים, אז יש לי ניסיון בתכנית הזאת.
<זוהיר אלזנאתי: אני מצטרפת לכל מילה שאמרה מלי וכל הדברים החיוביים, שגם אנחנו חשים, גם אנחנו אותו דבר.