GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שרה כהן: זה המקום הייחודי שלנו בנושא של הנורות האדומות והאיתותים.
<שרה כהן: במסגרת החקיקה וההצעות, אנחנו היינו שותפים בכל השלבים, כולל גם תשומות שהן בעצם מתחייבות גם להכנסה לתוך המערכת שלנו, של משרד הקליטה, כחלק מתוך התהליך הבין משרדי.
<שרה כהן: חשוב לי להגיד שגם ללא קשר כרגע לתרגום האופרטיבי של ההמלצות של הוועדה, אנחנו מתקדמים כרגע עם תכנית משותפת לנו ולאשלים, יחד עם השירות לילד ונוער במשרד הרווחה.
<שרה כהן: זו תכנית שאנחנו קוראים לה עולים לדרך, והיא בדיוק נוגעת באותן משפחות שאנחנו רואים בהן כבר ניצני סיכון מאד ראשוניים.
<שרה כהן: וכדי שלא להגיע למצב שמי שיטפל בהם בסופו של דבר הוא עובד סוציאלי לחוק נוער, אנחנו כרגע מנסים לפתח תכנית משותפת של תמיכה, עזרה וליווי של המשפחות, כדי שתהיה באמת קודם לפנייה לעזרה והבנה בכלל איך המערכות בעצם פועלות.
<שרה כהן: בסופו של דבר, מה שחשוב לי להגיד ברמה של שורה תחתונה, שבנתונים שאנחנו בדקנו ובזמנו גם המועצה לשלום הילד המציאו לנו את הנתונים - - -
יפעת שאשא ביטון: מישהו יודע כמה עולים באמת?
<שרה כהן: אין ייצוג יתר של עולים במקרי קיצון.
יפעת שאשא ביטון: זהו, רציתי לשאול כמה.
יפעת שאשא ביטון: אני פשוט ניסיתי תוך כדי שאת מדברת גם לחפש פה ואין פה נתונים.
<שרה כהן: אין ייצוג יתר לאורך השנים.
<שרה כהן: בזמנו יצחק קדמן המציא לנו את הנתונים, כשהיה אז כל האירוע הסוער סביב המקרה של רוז פיזם.
<שרה כהן: יש כייצוגם באוכלוסייה ומעת לעת, גם כמו שזה יכול לקרות בקרב אוכלוסייה שהיא ותיקה כזו או אחרת, זה גם עלול לקרות אצל העולים.
<שרה כהן: חשוב לבוא ולהגיד שוב, שהניסיון לקשר את זה לעלייה, זאת אומרת לבוא ולהגיד בגלל קשיי קליטה, צריך מאד בזהירות להתייחס לזה.
<שרה כהן: חלק מהאוכלוסיות - - -
יפעת שאשא ביטון: יש מצוקות וסכנות אחרות, אבל זה לא משהו שהוא - - -
<שרה כהן: ממש ככה, ולכן המשמעות של שיתוף המידע והפסיפס של המידע, זאת אומרת שנוצר כתוצאה מהשיתוף, בעצם יכול להגביר אצל הגורמים השונים, את הצורך בהתבוננות סביב מצבה של המשפחה.
<שרה כהן: אבל חשוב לבוא ולהגיד את זה, אין לנו כאן בהקשר הזה ייצוג יתר.
יפעת שאשא ביטון: יוכי ואחר כך דוד, אבל ממש בקצרה, כי אנחנו כבר לקראת סיום.
<יוכי סימן טוב: ממש בקצרה.
<יוכי סימן טוב: אני חושבת שעלו פה המון דברים, צריך להתמקד בנושא של רצח ילדים בידי הוריהם, כי לא נפתור את כל הבעיות של מדינת ישראל דרך הסיפור הזה.
<יוכי סימן טוב: אנחנו בעניין של משרד החינוך, השתדלנו - - -
<קריאה: מי הדוברת?
<יוכי סימן טוב: יוכי סימן טוב משפ"י, משרד החינוך.
<יוכי סימן טוב: באירוע הזה ילדים בסביבות מאד מאד רחבות מאבדים את הביטחון הבסיסי בהורים שלהם וההורים מאבדים את האמון בהורות שלהם.
<יוכי סימן טוב: אנשים בכו.
<יוכי סימן טוב: בכו.
<יוכי סימן טוב: אמרו זה יכול לקרות גם לי.
<יוכי סימן טוב: זאת אומרת אנחנו צריכים להתמקד באמת במניעת המקרה הבא ואני כן רוצה להתייחס לנושא של תקשורת, על אף שאין פה אנשי תקשורת, כי זה כל כך קריטי בעיני, כי אני רואה את זה.
<יוכי סימן טוב: אני אחראית על הנושא של מניעת התאבדויות ואני רואה את זה כל פעם בצער עצום, שסיקור תקשורתי לא אחראי מביא את המקרה הבא.
<יוכי סימן טוב: אני אגיד ממש בקיצור.
<יוכי סימן טוב: מרכיבים שמזיקים זה האשמת הסביבה.
<יוכי סימן טוב: אמפטיית יתר לעושה המעשה – מה לעשות, צריך גם את זה להגביל.
<יוכי סימן טוב: פירוט הדרכים שבהן בוצע המעשה.
<יוכי סימן טוב: פרסום של האדם שביצע את המעשה הזה בעמודים הראשונים של העיתון או תמונה שלו באמצעי התקשורת הבולטים.
<יוכי סימן טוב: כל אלה מביאים לאוכלוסייה פגיעה, חס וחלילה לסיכון.
<יוכי סימן טוב: זה בדיוק אותו דבר.
<יוכי סימן טוב: גם בנושא הזה וגם בנושא של אובדות.
<יוכי סימן טוב: פה היה גם וגם.
<יוכי סימן טוב: מה עוזר?
<יוכי סימן טוב: אמצעי התקשורת יכולים מאד לעזור כשהם כן אומרים שקרה אירוע, לא מפרטים יותר מדי את הדרכים ולא את התמונות והסבר על הדיכאון והטיפול בו.
<יוכי סימן טוב: הנגשת גורמי סיוע.
<יוכי סימן טוב: אני אישית, כל פעם שאני כותבת אני מנגישה.
<יוכי סימן טוב: אני אומר ער"ן, סהר, אני מזכירה גורמי סיוע.
<יוכי סימן טוב: וכמובן הנגשת גורמים מטפלים ומתן תקווה.
<יוכי סימן טוב: אלה הדברים הקצרים שאני אגיד.
<יוכי סימן טוב: זה באמת מדאיג נורא נורא נורא, כי כל פעם מחדש אני אומרת הנה המקרה הבא הולך לקרות וזה לצערנו קורה.
<יוכי סימן טוב: אני אומרת לכם שבאובדנות של ילדים אני רואה את זה חד משמעית.
<יוכי סימן טוב: בשנה שבה – ורואים את זה גם ברציחות – שמסקרים המון – אנחנו אחרי זה רואים את המקרים הבאים לצערנו.
<יוכי סימן טוב: וזה גם מניעה נורא חשובה, מעבר לזה שאני כמובן מאד מאד מסכימה לכל מה שנאמר פה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה יוכי על הדברים החשובים באמת.
יפעת שאשא ביטון: דוד ואחר כך ענבל, בבקשה.
<דוד דהאן: תודה גברתי יושבת הראש.
<דוד דהאן: דוד דהאן, ישוב ראש הארגונים החברתיים בכנסת.
<דוד דהאן: אני רוצה לציין כמה דברים.
<דוד דהאן: בנושא של רציחות ילדים בידי הוריהם לא נעשה מעולם מחקר או בדיקה יסודית מתי זה החל בכלל.
<דוד דהאן: מקום המדינה לא היה לנו דבר כזה.
יפעת שאשא ביטון: היה, היה.
יפעת שאשא ביטון: זה תופעה של מאות בשנים.
יפעת שאשא ביטון: זה קרה גם בפרקים הראשונים בספר התנ"ך.
<דוד דהאן: בשנים האחרונות זה רק-.
<דוד דהאן: זו תופעה שפרחה לה.
יפעת שאשא ביטון: זה סיפור של הרבה מאד שנים.
יפעת שאשא ביטון: יש מחקר.
יפעת שאשא ביטון: ממה שקיבלתי ממרכז המחקר והמידע של הכנסת, זו תופעה גלובאלית, רחבה, עתיקת יומין, כולל אפקט ההדבקה והחקיינות.
יפעת שאשא ביטון: אני דיברתי על זה בראשית דבריי.
יפעת שאשא ביטון: זה לא משהו ש - - -
<דוד דהאן: אף אחד לא עשה אינדיקציה מחקרית איך אפשר לשים את האצבע - עם כל הכבוד לכל אנשי המקצוע כאן - איך אפשר לשים את האצבע מחר ולהגיד לא יהיה יותר דבר כזה.
יפעת שאשא ביטון: אי אפשר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים לפעול ולעשות הכל כדי למנוע.
<דוד דהאן: עם כל הכבוד לפילוסופיות היפות שיהיו כאן, הכי חשוב כאן להביא לתוצאה חיובית איך לעצור את זה מחר.
<דוד דהאן: לשים את האצבע איך עוצרים את זה.
<דוד דהאן: אני יכול להביא לגברתי סיפורים שבאים אלי, שאפילו לבעלי אשפוז נפשי משאירים את הילדים.
<דוד דהאן: אז אם זה לא גורם - - -
<דוד דהאן: כן.
<קריאה: לא כל מי שחולה נפש אנחנו הולכים לתייג חלילה.
<דוד דהאן: בעלי אשפוז יכולים להיות הורים, אבות, אימהות, שמשאירים להם את הילדים ו - - -
יפעת שאשא ביטון: ואתה מכיר את זה שגם כשמוצאים את הילדים מההורים, אז גם אז אתם קופצים ואומרים – חוטפים את הילדים.
יפעת שאשא ביטון: דוד, אתה לא היית פה בראשית הדיון.
יפעת שאשא ביטון: הדיון היה מאד מאד ממוקד.
יפעת שאשא ביטון: דיברו כאן מוטי וינטר ואחר כך הרווחה ואנחנו דיברנו על התהליך שקורה בחודשים - - -
<דוד דהאן: אני מכיר את מוטי וינטר ואנחנו כבר חמש וחצי שנים פה.
יפעת שאשא ביטון: קורה בחודשים האחרונים, כשהדו"ח היה בעצם נקודת המוצא כדי ללכת למודל ואנחנו אמרנו את זה ביושר.
יפעת שאשא ביטון: גם אחרי שיהיה המודל הזה ויהיה שיתוף בין המערכות, אנחנו אולי נצליח למנוע כמה מהמקרים ולצמצם אותם.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אוכל לחתום לאף אחד ואני חושבת שאף אחד לא יוכל לחתום על זה שלא יהיה המקרה הבא מתי שהוא.
יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו כולנו חייבים להתגייס כדי למזער את התופעה ולמנוע.
<דוד דהאן: אז לצורך הפתרון הזה אני ממליץ שגברתי תמנה ועדה מטעמה, מטעם הוועדה כאן, שתפקח ותתכלל את הכל, את כל מה שנעשה כאן, כדי להביא לתוצאה חיובית, כדי להביא את זה לגורם של אצבע של לעצור את המקרה הבא.
יפעת שאשא ביטון: אני שותפה לצוות שעובד כבר חודשים רבים באינטנסיביות רבה ורצינות רבה ואנחנו בזכות זה גם הצלחנו להגיע לאיזו שהיא תוצאה שתוכל להיות מוסכמת ונוכל להעביר את זה, כולל תקציב בצידה ואנחנו כבר בהחלט בשלבים מתקדמים.
<דוד דהאן: אני אומר למשל אף אחד לא יודע היום לשים את האצבע, להגיד מה השורש של התופעה הזאת ואיך לשים את האצבע לעצור את התופעה הזאת.
<דוד דהאן: על זה אני מדבר.
<דוד דהאן: וכאן צריך להוביל את כל המשאבים ואת כל הכוחות לנקודה הזאת, כדי להגיע להבנה של איך אפשר לשים את האצבע לעצור את הדבר הזה.
<דוד דהאן: תודה.
יפעת שאשא ביטון: צריך לחקור כל מקרה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה דוד.
יפעת שאשא ביטון: ענבל ואנחנו חייבים לסכם, אנחנו כבר אחרי הזמן.
יפעת שאשא ביטון: נכון, אני הבטחתי גם לך, אתה צודק.
<ענבל אביב: אני אקצר.
<ענבל אביב: ענבל אביב, האגף למעמד האישה בויצ"ו.
<ענבל אביב: אני רוצה להתייחס לנושא של דיכאון אחרי לידה ואני מסכימה עם מה שנאמר פה על הנסיגה של התפקיד של טיפות החלב ולציין שיש גם תכניות אחרות, כמו למשל אם לאם בקהילה, שהן גם מחברות את הסולידריות וגם יוצרות איזה שהוא מפגש אמפאטי לנשים.
<ענבל אביב: אנחנו יודעים שהן יכולות לסייע גם בהקלה על תסמינים של דיכאון אחרי לידה וגם באיתור של נשים שנמצאות במצבי מצוקה כאלה ואחרים.
<ענבל אביב: מה שאני רוצה להגיד, שאני חושבת שפיתוח של תכניות קהילתיות ושירותים קהילתיים, יכולים גם לסייע בצמצום התופעה של רציחות והתאבדויות של הורים, כמו שראינו בשבוע האחרון.
<שמחה סחר: זה מה שאמרנו.
יפעת שאשא ביטון: אני הבטחתי למארק.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך להתייחס, דוקטור.
<מארק ליפו: היו כאן כמה שאלות בנושא הבדיקה.
<מארק ליפו: אני רוצה להגיד שהפסיכיאטרים עכשיו רגילים לשאול אם יש מחשבות אובדניות.
<מארק ליפו: הם שואלים באופן אוטומטי אם יש מחשבות תוקפניות.
<מארק ליפו: בעבר פחות שאלו אם היו בעיות, אם היו פגיעות מיניות.
<מארק ליפו: גם את זה שואלים באופן אוטומטי.
<מארק ליפו: בקשר לביקורי בית, אני רוצה להגיד שאין מספיק פסיכיאטרים בבתי חולים.
<מארק ליפו: אין מספיק פסיכיאטרים במרפאות.
<מארק ליפו: אז אני לא רואה שעכשיו בקרוב יוכלו לעשות הרבה ביקורי בית.
<מארק ליפו: בקשר לתקשורת, אני רוצה להגיד שלפני הרבה שנים היה איזה ניסיון בגרמניה, בתיאום בין האיגוד הפסיכיאטרי ועיתון.
<מארק ליפו: העיתון במשך שנה דיווח על רצח, על התאבדות בצורה מאד מינימאלית.
<מארק ליפו: המקרים של ההתאבדויות ירדו באופן משמעותי והעיתון לא היה מוכן להמשיך אחרי שנה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה ד"ר ליפו.
יפעת שאשא ביטון: אז ראשית תודה רבה לכולכם על הנוכחות בדיון עד סופו.
יפעת שאשא ביטון: דיון טעון וכנראה שזה גם מה שגרם פה להתרגשות.
יפעת שאשא ביטון: כם אסכם ממש - - -
<שמחה סחר: אחר כך תלכי לדבר איתה, כי אני רואה שזה עוד יושב לך.
יפעת שאשא ביטון: ברור, כן.
יפעת שאשא ביטון: אני משתדלת שלא יקרו דברים כאלה.
יפעת שאשא ביטון: אני אסכם והסיכום יהיה מאד קצר וממוקד מהסיבה הפשוטה שכולנו יודעים שיש כיוון שכבר רץ ואנחנו קודם כל צריכים להביא אותו לכדי יישום.
יפעת שאשא ביטון: אז אני באמת קוראת גם לממשלה לאשר את המתווה ואת הגיבוש הוא תוצר של דו"ח וינטר כפי שהוא גובש בחודשים האחרונים על ידי משרד הרווחה, גם בשיתוף שלי, לכדי יישום, שהיא תאשר ותאפשר לנו ליישם את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני פונה למשרד הרווחה כן להאיץ את התהליך ושהצוות יקבל רוח גבית לזרז את התהליך, כי אנחנו רואים שמה לעשות, ככל שנוקף הזמן אנחנו עלולים למצוא את עצמנו באסון הבא ואנחנו רוצים למנוע.
יפעת שאשא ביטון: בקשה נוספת שעלתה פה תוך כדי דיון וחשוב לציין, זה באמת נושא של התקינה של פקידי הסעד, שמשרד הרווחה באמת ייערך לגיבוש תקינה של פקידי סעד ועו"ס משפחה.
<שמחה סחר: עו"ס משפחה שיטפל בכל האיתותים.
יפעת שאשא ביטון: פנייה למשרד הבריאות לזרז את התהליך שנעשה עכשיו גם לחיזוק וגם להסדרה של טיפות החלב.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו קיימנו דיון במסגרת הוועדה, ישבו פה נציגים שאמרו שיש צוות שהוקם, יש ועדה שהוקמה כדי להסדיר את הנושא.
יפעת שאשא ביטון: להדגיש את החשיבות של זה גם במניעה של מקרים שנעשים כתוצאה מדיכאון לידה, אם וכאשר.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת אם משרד התקשורת הוא הכתובת, אנחנו נבדוק אחר כך, אבל באמת לנסות לעצור את אפקט ההדבקה.
יפעת שאשא ביטון: לקרוא לסיקור תקשורתי - - -
<קריאה: מועצת העיתונות.
יפעת שאשא ביטון: למועצת העיתונות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה את הבדיקה ואנחנו נפנה לכל מי שצריך בצורה ממוקדת.
יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא בעצם להפסיק או לעצור את אפקט ההדבקה, לקדם סיקור נכון, תוך הדגשת ארגוני הסיוע.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהנקודה שיוכי העלתה היא מאד מאד חשובה, להביא את זה תמיד יחד עם ארגונים שיכולים לסייע לאנשים שנמצאים במצוקה ואולי גם בכך נוכל לתרום למניעה.
יפעת שאשא ביטון: שוב, המון תודה לכם, לכולכם.
יפעת שאשא ביטון: ואריכות ימים, מוטי.
יפעת שאשא ביטון: המושב השלישי היום ביום זכויות הילד, יום שהוא, איך אמרו "חג ילדים שמח" אז באמת יום מאוד חגיגי, ביקרו אותנו היום בוועדה כ-300 תלמידים מכל הארץ ואני ברמה האישית גם גאה ושמחה שהייתה נציגות מאוד מכובדת מהגליל הרחוק, אזור אצבע הגליל, גליל עליון, קריית שמונה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עכשיו בעצם פותחים את המושב שבגדול אני קוראת לו "הזכות של כל ילד וילדה להיות הם עצמם" בדיוק כפי שהם, ואנחנו נעסוק בזכות להיות אני, אידיאל היופי ודימוי הגוף בקרב בני נוער.
יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו עדי ברקן שיתן איזה שהוא אספקט מאוד מאוד מיוחד על כל התחום הזה דווקא מהמקום שממנו הוא מגיע ואני מניחה שהוא יספר ויציג את עצמו אחר כך, אבל אנחנו נפתח עם אופיר שבילתה איתנו כל היום וצריכה לחזור לפתח תקוה.
יפעת שאשא ביטון: ואחר כך נשמע את עדי ונפתח את הדיון לשיח של כולם.
<אופיר יקיר: שלום לכולם אני בת 17 ממושב אודים בחוף השרון.
<אופיר יקיר: זכות גדולה להיות פה היום, אני חייבת להודות שהנושא הזה מאוד מעניין ומאוד קרוב אליי וחבל לי שאני צריכה לצאת ולהפסיד את כל הישיבה הזאת.
<אופיר יקיר: המועצה שאני גרה בה היא מועצה מאוד קטנה, יש לנו בית ספר אחד במועצה, 1,500 תלמידים שזה בעצם כל הנוער שלנו.
<אופיר יקיר: אנחנו גרים במקום סוציו אקונומי די גבוה.
<אופיר יקיר: אם מישהו בא עם לבוש שהוא לא מותגים היא לא מספיק שווה.
<אופיר יקיר: ואם את לא גבוהה ועם שיער בהיר ושזופה וחטובה, היא לא מספיק נחשבת.
<אופיר יקיר: ואם מישהו לא מספיק במוד של גולש ומתייחס ללימודים כאל משהו חשוב הוא לא נחשב כי הוא בעצם חנון.
<אופיר יקיר: אחד הדברים שהכי מפריעים לי שאני רואה את עצמי כחלק מהחברה הזאת.
<אופיר יקיר: אני חיה שם וגם אני כמו כולם בסופו של דבר, כזאת.
<אופיר יקיר: בהרמת יד, מי פה כרגע מאופר/מאופרת במשהו?
<אופיר יקיר: לא מעט פה כרגע הרימו יד.
<אופיר יקיר: גם אני הרמתי את היד שלי, גם אני מתאפרת.
<אופיר יקיר: האיפור הזה באיזה שהוא מקום נותן את התחושה הזאת של הבטחון העצמי הגבוה.
<אופיר יקיר: הרבה בנות מתאפרות וזה גורם להן להרגיש יותר יפות.
<אופיר יקיר: הן מרגישות יותר יפות, הן מרגישות שאוהבים אותן, אז הן ממשיכות ושמות עוד שכבת מייק אפ ועוד אודם, ובעצם אם הן יהיו יותר רזות הן יהיו יותר יפות, אז הן גם ככה.
<אופיר יקיר: וזה לא משהו שרק שכבה אחת "נדפקה" בו, ה רבה נדפקו בו.
<אופיר יקיר: גם ההורים ככה.
<אופיר יקיר: יש המון אמהות שמתנהגות ככה בדיוק אותו דבר.
<אופיר יקיר: תחשבו על האחים והאחיות שיש לכם בבית.
<אופיר יקיר: ילדים קטנים שרואים את ההורים שלהם מתנהגים ככה.
<אופיר יקיר: את האמא שכל הזמן מנסה לרדת במשקל ושמתאפרת כי ככה היא יותר יפה והולכת עם עקבים.
<אופיר יקיר: זה מה שהילדים רואים, כך הם גדלים, הם גדלים לתוך עולם שלהיות יותר רזה זה יותר יפה ולהתאפר כי זה מה שנחשב מושך וזה מה שנחשב יפה.
<אופיר יקיר: זה מה שנחשב טוב.
<אופיר יקיר: לתוך מציאות כזאת הם גדלים.
<אופיר יקיר: זה מה שהם מתחנכים עליו וכך הם גם יישארו אלא אם כן יהיה פה איזה שהוא שינוי גדול.
<אופיר יקיר: אני קוראת לכם לבוא וליזום ולעזור לשנות את זה.
יפעת שאשא ביטון: אופיר, תספרי להם שזה לא מתוכנן מראש וזה לגמרי את, ואני לא יודעת עכשיו, את מפסידה את ההרצאה של עדי אבל הבאת את עיקרי הדברים וזה הכי יפה שזה בא ממך.
<עדי ברקן: אני יכול להבטיח לך דבר אחד.
<עדי ברקן: שנה מהיום יהיה פה שינוי.
<עדי ברקן: אני ערב לזה.
<אופיר יקיר: אני מקווה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה נותן תוקף לאמירה שאמרנו כל היום, כמה חשוב לדבר איתכם ולשמוע אתכם ולא רק לדבר עליכם וכשעכשיו נאמרו הדברים אז יהיה לזה משנה תוקף כי זה קול שבא מתוככם.
יפעת שאשא ביטון: רצית להוסיף משהו?
<אופיר יקיר: עוד משהו קטן שלא אמרתי, שאם תשימו לב, העולם הזה גם לא ישתנה אם מה שאנחנו נציג בכללי, אם תראו את שלטי החוצות, הם מציגים בדיוק את אותו הדבר.
<אופיר יקיר: זה גם משהו שצריך להשפיע ואני רואה את זה על האחיות שלי שכך הן מתנהגות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אופיר.
יפעת שאשא ביטון: העלית בי צורך לספר משהו שהוא קצת אישי.
יפעת שאשא ביטון: הבת שלי, קצת כואב לי שהיא לא לידי עכשיו אבל השבוע היא הסריטה את עצמה בסרטון שהיא רצתה להעלות ליוטיוב, כמובן שום דבר לא עובר לשום מקום בלי שזה עובר את הסינונים ואת הביקורת של הרגולציה גם בבית, אבל היא עשתה משהו מדהים, היא איפרה חצי פנים, ובגלל זה אני מציינת את זה כי גם אופיר פשוט נגעה בזה, היא איפרה חצי פנים ובסרטון היא אומרת "תסתכלו עלי בצד הזה ותסתכלו בצד הזה.
יפעת שאשא ביטון: פה אני נראית אחרת ופה אני נראית שונה, אבל האיפור לא באמת משנה את מי שאני" וזה היה המסר שלה.
יפעת שאשא ביטון: אני ממש מתרגשת כשאני אומרת את זה עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: הסתכלתי והתמוגגתי כשלעצמי בתור אמא, ועכשיו כשאני שומעת את אופיר ואני שומעת את הקול הזה, אני עוד יותר מתרגשת ונותנת לזה מ שמעות, וזה בא מילדה בת עשר.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהמסר החברתי הזה כנראה הוא משהו שצריך לגעת בו כדי לשנות אותו אם זה מתחיל מגיל מאוד מאוד צעיר, אז אני שמחה שלפחות בסיפור הקטן הזה היא כאילו הייתה כאן ליידי עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: עדי, הבמה שלך בבקשה.
<עדי ברקן: אני צלם אופנה 36 שנים.
<עדי ברקן: שירתתי בשריון, השתחררתי מהצבא ונסעתי לארצות הברית כדי ללמוד צילום אומנותי וחזרתי לארץ בגיל 25.
<עדי ברקן: עשיתי הכל.
<עדי ברקן: צילמתי את כל השערים ב"לאשה", הכל היה שלי.
<עדי ברקן: בגיל 28 אמרתי אני רוצה להתפתח, נסעתי לפריז, פריז הייתה אז בירת האופנה, באותן שנים באמצע שנות ה-80 היו חמש סוכנויות גדולות, הלכתי על הכי גדולה.
<עדי ברקן: סוכנות עלית.
<עדי ברקן: הגעתי כמו דוגמנית, עשיתי אודישן והתקבלתי.
<עדי ברקן: שבועיים אחרי שהתחלתי לעבוד מסיבת עיתונאים של - - - קלווין קליין, שמעתם עליו פעם?
<עדי ברקן: קלווין קליין עושה מסיבה וכולם נמצאים שם.
<עדי ברקן: זה היה בלובר בפריז.
<עדי ברקן: אני ישבתי בשורה השלישית.
<עדי ברקן: כל אנשי האופנה, כל היצרנים, כל המגזינים ואז עולה קלווין קליין על הבמה ואומר "תשמעו, יש לי תגלית חדשה, ילדה בת 16.5, קוראים לה קייט מוס, לקחתי אותה לעונה אחת של צילומים וזה הקפיץ לי את המכירות ב-450%.
<עדי ברקן: אני מסתכל על הבמה, כגבר שאוהב נשים, כצלם אופנה, וואלה, בחורה יפה רק לא היה לה גוף.
<עדי ברקן: גל של עצמות.
<עדי ברקן: העצם בגב בלטה באורך של 5 סנטימטרים.
<עדי ברקן: אמרתי בקטע ציני לבוקר שלי לסטפן, she looks like a boy, הוא הסתכל עלי "ששש.." סתמתי את הפה.
<עדי ברקן: מי אני?
<עדי ברקן: חזרתי לסוכנות, ז'רארד הבעלים תופס אותי אומר לי "נו ברקן אתה מרוצה ממה שקרה היום" אמרתי לו "מה קרה היום?
<עדי ברקן: " "מהיום אם לא הבנת, אתה מצלם הלבשה תחתונה, בגדי ים ועירום אומנותי".
<עדי ברקן: למה דווקא אני?
<עדי ברקן: אני באתי לפריז לצלם הוט קוטור והיי פאשן, אמר לי "ברקן, אתה אוהב נשים" רק בערב התברר לי במסיבה שאני הסטרייט היחידי מתוך חמשת הצלמים.
<עדי ברקן: עשרה ימים לאחר מכן, נתנו לי את הג'וב הראשון תצוגה של ראלף לורן.
<עדי ברקן: אני מגיע לאולם, זה אולם של 2000 מטר מרובע, אני כצלם אופנה חייב לצלם קודם כל את ההכנות, אז אני רגיל לצלם את הדוגמנים בהכנות של האיפור והשיער.
<עדי ברקן: כשמאפרים את הדוגמניות הן יושבות ללא חולצה, עם מגבת כדי שהבגד לא יתלכלך.
<עדי ברקן: אני יורד במדרגות ורואה 30 דוגמניות יושבות מול המראה, זה היה נראה כמו גל של עצמות.
<עדי ברקן: אמרתי לאסיסטנט שלי "כנראה משהו באולם לא בסדר, תזיז את התאורה החמה" בדרך לתאורה אני רואה שחמשת הדוגמניות הראשונות שמסיימות את האיפור והשיער עולות על הבמה ואז המפיק תופס אותן וצועק להן "walk like a guy–Don’t walk like a woman" אני מסתכל על הבמה, רואה את הבנות עם מקל מטאטא חצוי לשתיים, תקוע בין שתי הרגליים והן חייבות - - - אף אחת אסור לה לחייך, דבר שני, לאף אחת לא היה חזה וכולן היו עם שיער אסוף כשאני מצלם בתצוגה אני יושב בתחילת המסלול ו-2 מטרים בערך לפני שהדוגמן והדוגמנית מגיעים הם עושים את הסיבוב וכשהם עושים את הסיבוב זה הזמן שלנו הצלמים לתת את השוט כדי לראות את הבגד מקרוב, לראות את הרקמה, אני אהבתי לראות את ה – לא היה, הגוף היה ישר.
<עדי ברקן: - - - נשפך אחורה.
<עדי ברקן: אני חוזר הביתה מפתח את השקופיות, רואה משהו הזוי, אבל קטונתי, אני צלם אופנה צעיר.
<עדי ברקן: מגיע בבוקר לסוכנות, מראה את השקופיות, ובאותם ימים צילמתי פה בארץ את יעל בר זוהר ל"פלפל", היא הייתה בת 16.
<עדי ברקן: אז אני מקבל טלפון מגילי פלדמן הבעלים והוא אומר לי "תשמע, לקמפיין הבא תמצא עוד ילדה, תגלית בת 14 שאתה חושב שאתה יכול להפוך אותה לכוכבת עוד שנתיים שלוש" הגעתי לסטודיו בתל אביב, עשיתי אודישן, ילדות בנות 14-18, באמצע האודישן ילדה אחת התעלפה.
<עדי ברקן: באו בנות שפכו עליה כוס של מים ואחת הבנות פותחת את התיק ומוציאה לי קופסה לבנה ואומרת לי "עדי, זה זה" שאלתי "מה זה זה" היא אומרת "כשאנחנו רוצות לרדת במשקל אנחנו לוקחות כדור-שתיים" על הקופסה היה כתוב "כדור משלשל".
<עדי ברקן: ההורים שלה הגיעו, איך שאבא שלה נכנס לסטודיו הוא הסתכל עלי כאילו רוצה לרצוח אותי, אומר לי "אני רוצה לדבר איתך בצד" הלכתי איתו לסטודיו הוא אומר לי "תשמע עדי, הבת שלי הייתה אצלך בסטודיו לפני חודש" אמרתי לו אוקיי, "היא לא חזרה אותה ילדה" מה יכל לקרות?
<עדי ברקן: הוא אומר לי "אין לי מושג", שאלתי "הטרידו אותה מינית?
<עדי ברקן: " "לא, היא פשוט לא חזרה עם חיוך וזו לא אותה ילדה".
<עדי ברקן: אוקיי, מה לי ולדברים האלה, ההורים יצאו, ביקשתי מהאסיסטנט שלי שיביא לי את הטפסים עם השמות של כל הבנות שהיו בסטודיו ואז מצאתי את השם של הבחורה.
<עדי ברקן: שלפתי וחשכו עיני.
<עדי ברקן: כי למטה היה כתוב כמו שאני הייתי - - - באותם ימים "וואלה את יפה, אבל תורידי 4 קילו" הקטע שהייתי גם מאוד נאיבי, הייתי יושב ליד נערה ואומר לה "אוקיי, כמה פרוסות לחם את אוכלת?
<עדי ברקן: 6? נחתוך לשלוש" "מה, את שותה דיאט קולה?
<עדי ברקן: נעבור למים מינרליים".
<עדי ברקן: הייתי כל כך נאיבי שהייתי בטוח שהיא לוקחת את הפתק, לרדת 3-4 קילו בצורה נורמלית זה 3-4 חודשים, שמה פתק על המקרר וחוזרת אליי.
<עדי ברקן: לא חשבתי בחלום הכי שחור שלהגיד "את יפה, תורידי 4 קילו" זה בעצם לשלוח אותה להתאבד.
<עדי ברקן: אני טס לאילת, אני חוזר מאילת מהצילומים ואז מקבל טלפון מעובדת סוציאלית "תשמע, אני מלווה ילדה אנורקסית, שוקלת 33 קילו, בת 15 על 1.72 מטר.
<עדי ברקן: " אני בן של ניצולי שואה, לי לא צריך לספר שזה נראה, קפצה לי התמונה של אושוויץ, אמרתי "אוקיי, מה הקשר אליי" "היא קמה בבוקר ואמרה תקחו אותי לעדי ברקן והוא יגיד לכם שכך צריכה להיראות דוגמנית".
<עדי ברקן: אמרתי "תביאי לי את הילדה" הגיעה אלי ילדה בשם קטי, נכנסה אלי קטי, ילדה מדהימה, אני לא צריך לתאר לכם איך היא נראית, היה ניצוץ קטן בעין שאמר לי "עדי תציל אותי".
<עדי ברקן: שאלתי מה עושים אמרו לי תשמע, יש המתנות.
<עדי ברקן: יש מספר של מחלקות, המחלקה הראשונה הייתה בתל השומר.
<עדי ברקן: הרמתי טלפון, ענתה לי אישה מאוד נחמדה, עידית מיטראני, אמרה לי "תשמע, אני רוצה לעזור לך אבל יש לי בסך הכל שמונה מיטות והתור להמתנה הוא בערך 8 חודשים.
<עדי ברקן: מה אני אמור לעשות בינתיים?
<עדי ברקן: "תאשפז אותה במקום אחר, במיון, כדי שלא תמות.
<עדי ברקן: במשקל כזה מתים" הטלפון השני ברשימה היה בית החולים הפסיכיאטרי בנס ציונה, איזה נחמדים הם היו, קיבלו אותי בזרועות פתוחות, הדרך לשם מאוד פסטורלית, הכל ירוק, הייתי בטוח שאני מצלם את קסטרו שם אבל כשהחניתי את האוטו והסתכלתי על הדלת ראיתי סורגים, לא דלתות, הגעתי לדלת הכניסה נכנסתי פנימה ראיתי ילדים בגיל שלכם, שפופים לגמרי, אלוהים ישמור.
<עדי ברקן: אלה רוצים להתאבד, למה ילדה שקמה בבוקר, רצתה לרדת כמה קילו, צריכה להיות פה?
<עדי ברקן: אבל אין לי ברירה אשפזתי אותה.
<עדי ברקן: המנהלת ראתה את המצוקה שלי אמרה לי "כל יום בשבע בערב אני נותנת לך אישור לבוא להאכיל אותה" וכך זה היה.
<עדי ברקן: 45 יום הייתי שם.
<עדי ברקן: היא עלתה במשקל, שחררתי אותה.
<עדי ברקן: מלך העולם.
<עדי ברקן: אני רוצה לטוס לפריז, לחזור לעניינים שלי.
<עדי ברקן: אבל אז באותן שנים הייתה תכנית בערוץ 1 של מיכל זוארץ, שישי עם מיכל.
<עדי ברקן: תכנית אירוח.
<עדי ברקן: והיא מזמינה אותי, עשתה לי מניפולציה, אמרה לי "בוא ספר לי על ההצלחה שלך בפריז" אני מגיע לאולפן ומספר את הסיפור ואז היא אומרת לי "תשמע, עדי יש פה נערה שקוראים לה קטי, היא טוענת שהצלת את החיים שלה ומתה לספר את הסיפור" קטי נכנסה פנימה, ואגיד לכם את האמת, באמת הרגשתי בהיי.
<עדי ברקן: אבל זה שודר ביום שישי, וכשהגעתי לסטודיו ביום ראשון היו כבר 174 שיחות טלפון במשיבון הפנימי "עדי תציל אותי".
<עדי ברקן: הייתי בטוח במיליון אחוז שיגאל שילון עושה לי מתיחה.
<עדי ברקן: לצאת ידי חובה אמרתי לאסיסטנט שלי תבטל את כל הדוגמנים והדוגמניות, תזמין את ה-20 הראשונים.
<עדי ברקן: הגיעו בנים ובנות מגיל 13, חיילים וחיילות, גרושות ונשואות מכל חתך האוכלוסייה.
<עדי ברקן: שאלתי דווקא את הגבר "מה הסיפור שלך" מה הוא אומר לי?
<עדי ברקן: "אני בסך הכל רוצה לקום בבוקר ולהרגיש סבבה איתי" מה זה נקרא "סבבה איתי" ואז הוא מצביע על הפוסטרים שתלויים אצלי בסטודיו.
<עדי ברקן: אני אומר לו זה בחור אנורקטי שלקחתי שהוא חולה ועשיתי לו פוטושופ ואני מספר את הסיפור והוא מסתכל עליי וידעתי שאני לא בסרט.
<עדי ברקן: לצאת ידי חובה, מה עושה אדם הגיוני?
<עדי ברקן: לאן מרים טלפון?
<עדי ברקן: למשרד הבריאות.
<עדי ברקן: ענה לי בחור מדהים בשם יאיר עמית, סמנכ"ל ההסברה של משרד הבריאות והזמין אותי לפגישה.
<עדי ברקן: ישבתי שם, ישבו שם עוד כמה מומחים.
<עדי ברקן: אני מספר את הסיפור שלי ואז נכנס כבוד שר הבריאות דני נווה ומסתכל ואומר לי "ברקן, תקשיב שניה אחת, אני שר הבריאות.
<עדי ברקן: עם כל הכבוד לך אני אמור לדעת על זה" אמרתי לו "בוא נעשה טסט ביחד" אמר לי "איך" אמרתי "תקשיב, אני מצלם את השערים ב"לאשה", נעשה אודישן, 'עדי ברקן מחפש את הכוכבת הבאה' ואני אציין, מר נווה, 'אינך צריכה להיות רזה, תבואי כמו שאת' אתה, מר נווה, תתן - - - מטעם המשרד שהם ישבו בכניסה לאולם ויבדקו.
<עדי ברקן: יכול להיות שאני סתם הוזה אבל יכול להיות שאני נוגע במקום שלך אין מושג על מה אתה מדבר" פרסמתי "עדי ברקן מחפש את הכוכבת הבאה" הגיעו 1,400 בני נוער, הגיעו - - - של משרד הבריאות, יושבות בכניסה, חמודות מאוד, אחת מסמנת באדום אחת מסמנת בחום, אני ניגש לזאת שמסמנת באדום, שואל אותה "למה את מסמנת את הבנות האלה באדום" היא אומרת לי "אלה בנות שצריכות אשפוז" 24.5% מ- 1,400 צריכות אישפוז?
<עדי ברקן: היא אומרת "כן עדי אבל אני רק נותנת לך את הנתונים.
<עדי ברקן: שאלתי את זאת עם החום היא אומרת אלה עם החום - - - הן צריכות להעלות קצת את ה- BMI.
<עדי ברקן: פיצה ונגמור עם זה.
<עדי ברקן: מה אני עושה עם זה?
<עדי ברקן: נותן את זה למשרד הבריאות.
<עדי ברקן: במשרד הבריאות יושבים אותם חבר'ה, מסתכלים עלי כאילו עוד פעם בסרט הזה, "עדי יש בעיה, אתה יודע מה זה הפרעות אכילה" אמרתי להם "כן קראתי קצת בספרי - - - אבל על מה שאני מדבר זה לא מופיע שם" אומרים לי "מה זאת אומרת?
<עדי ברקן: " אני אומר להם "יש דור חדש שקם בבוקר עומד מול המראה ולא מבסוט מאיך שהוא נראה וזה גורם לדימוי גוף נמוך" אוקיי "ובסוף זה מגיע אליכם למחלקות, אבל זה רק הקצה.
<עדי ברקן: אז אם זו בעיה חברתית אז תפתור אותה, הוא אומר לי "אתה טוב בחברה, תפתור אותה".
<עדי ברקן: הגעתי ל - - - אז נכון, מצד אחד כל התגליות שלי יגידו, סנדי בר, מורן אטיאס, מצד שני היו לי כבר בנים ובנות שעמדו למות.
<עדי ברקן: עכשיו אחרי הסיפור של קטי מה אתה עושה, לוקח את אסתי גינזבורג או אותם?
<עדי ברקן: ברור שאני לוקח אותם אלי הביתה.
<עדי ברקן: לקחתי אנורקטיים ובולמים אליי הביתה, הייתי יושב עם הבולמיות עם השירותים בלילה שמקיאות, מחזיק להן את השיער, עם האנורקטיות ישבתי והבנתי שזה לא רק רצון לשליטה.