GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<זוהיר אלזנאתי: באמת תכניות שנכנסות כמו תכנית 'פותחים עתיד', זה חוזר גם לרשות להגיד תודה, שפותחת דלת לתכניות שיכולות באמת לתת סיוע וכוח לבתי ספר, במיוחד למגזר הערבי ובמיוחד לרמת אשכול ובמיוחד לבית ספר אלראזי, כי תכניות כאלה שעובדות בבתי הספר, אין הרבה מסגרות גם במגזר הערבי מבחינת מועדוניות וכדומה אחר הצהריים, ותכנית 'פותחים עתיד' פותחת עתיד בהמון מישורים.
<זוהיר אלזנאתי: זה מישור של בית הספר, עם המורים, עם המנהלת, ופותחת ומתרחבת יותר עם המשפחה עצמה.
<זוהיר אלזנאתי: זה אחד המשאבים שבית הספר נעזר בהם ובאמת רואה במשאב הזה משאב מאוד מסייע, מאוד נותן חוזקות לבית הספר.
<זוהיר אלזנאתי: לאורך כל השנים יש המון נקודות חיוביות להגיד פה תודה, לנאמנות שנמצאות אצלי, לאנה, ולמדריכה וודחה שמלווה אותם בתכנית הזאת.
<זוהיר אלזנאתי: כמו שדיברו על אבות, זה לא מובן מאליו שבאים למפגש לשבת במפגש אחר הצהריים ובערב ולשמוע הרצאה ודברים כאלה.
<זוהיר אלזנאתי: זה לא כל כך שגרתי במגזר הערבי.
<זוהיר אלזנאתי: בשנה שעברה, כשעשינו את המפגש, אמרו לי 'תגיעי', יש מפגש של אסיפת הורים של 'פותחים עתיד' עם ההורים של הילדים ואני, כמו תמיד, חשבתי אז יגיעו רק אימהות, ואז כשנכנסתי והגעתי והתחילו להגיע אבות, אמרתי וואו, איזה שינוי נעשה כאן, שאבות מגיעים ויושבים במעגלים, גם עם אישה שתנחה אותם, זה משהו שלא היינו רגילים אליו.
<זוהיר אלזנאתי: הנאמנות, כל נאמנה ישבה עם קבוצה ועוד אחת ישבה עם קבוצה של אבות וראיתי שהם כל כך שיתפו פעולה וכל כך התלהבו מהמפגש הזה, ואני כל הזמן מנדנדת ואומרת להם מתי יהיה המפגש השנה, אני רוצה עוד מפגש השנה, כי ראיתי שזה כל כך מצליח וכל כך טוב, הם מצאו את עצמם.
<זוהיר אלזנאתי: הם גם השתתפו ואחר כך הם השתתפו במפגשים שאתם עשיתם ואמרו שבית ספר אלראזי, יש שיתוף פעולה מצד ההורים, מאוד מדהים.
<זוהיר אלזנאתי: בצד השני, כשהמורות היו אומרות לי 'האבות לא מגיעים, הם לא משתתפים', אמרתי, 'הנה, האבות הוכיחו לכולנו שכן מגיעים, תזמינו, תפתחו דלתות והם כן יגיעו'.
<זוהיר אלזנאתי: הנאמנות הן חלק מצוות בית הספר, הן מסייעות לבית הספר בכל מקום שאנחנו צריכים, הן גם באות ויוזמות, יש להן הרבה יוזמות מאוד חיוביות בבית הספר ולפעמים אני רואה בהן כמקור להגיע אליהם ולא מגיעה למורה או למחנכת.
<זוהיר אלזנאתי: היה לי מקרה בחופשת הקיץ, אחת התלמידות שלהן, שכבר העברנו אותה ועדת השמה.
<זוהיר אלזנאתי: בוועדת השמה היה משהו שהשתבש, שלא קלטו אותה ובחופשת הקיץ הלכתי למחלקת חינוך ואמרתי שהילדה הזאת צריכה לעבור, אז להביא תעודת זהות, להביא פרטים, אני בחופשה, קצת קשה, אז מי היה הפתרון?
<זוהיר אלזנאתי: להרים טלפון לנאמנה, לנאמנה יש את כל הפרטים של הילדה הזאת, אז היא באמת התגייסה, הנאמנה, והייתה איתי בקשר מתמיד, לתת את כל הפרטים, ליצור קשר עם האמא, להביא את האמא, הכול עשינו ביחד מול הנאמנה.
<זוהיר אלזנאתי: אז תראו איזה מקור שאנחנו פונים אליו והוא זמין והוא נמצא לטובת בית הספר, לסייע בכל מקרה.
<זוהיר אלזנאתי: הן באות ופונות אליי ואומרות לי 'זוהיר, מה את רוצה?
<זוהיר אלזנאתי: ' אם יש לחץ בבית הספר, אם חסר מורים.
<זוהיר אלזנאתי: זאת אומרת הן עושות מעבר לתפקיד שלהן והן כן מוכנות להיות.
<זוהיר אלזנאתי: הן רוצות להשתתף עם הילדים שלהן בטיולים, הן רוצות להיות בשיעורים - - -
<אנה גוגונסקי: אני רק אציין שהנאמנה שנמצאת אצל זוהיר, שהיא לא פה היום, מירבת, היא הייתה המצטיינת.
<אנה גוגונסקי: עכשיו היינו בסמינר ארצי של 'פותחים עתיד' והיא קיבלה את העובדת מצטיינת.
<זוהיר אלזנאתי: יופי, באמת מגיע לה.
יפעת שאשא ביטון: קיבלתם חיזוקים למה הגיע לה.
<זוהיר אלזנאתי: מגיע לה.
<זוהיר אלזנאתי: אנחנו כמנהלות רואות את התכנית 'פותחים עתיד' גם כמקום לסייע להם.
<זוהיר אלזנאתי: הן פונות אלינו בסוף שנה, הן רוצות להוציא את התלמידים לטיול, אז אנחנו מוציאים את הטיול מהניהול העצמי של בית הספר, נותנים להם תרומה כדי שיוציאו את הילדים לטיול, נותנים את ההסעות, נותנים את הדברים האלה.
<זוהיר אלזנאתי: אנחנו גם מסייעים בתקציב שלנו לתכנית 'פותחים עתיד'.
<זוהיר אלזנאתי: בשנה הזאת גם פתחנו בהפסקות פינות משחקים, אז גם הנאמנות מסייעות לבית הספר, הן מוצאות את כל המשחקים והם פותחות, אני פתחתי שתי פינות של משחקים והם פותחים עוד שלוש-ארבע, אז הילדים כולם כמעט, אפילו שהם לא שייכים לתכנית, הם יכולים להיות במשחקים ובפעילות.
<זוהיר אלזנאתי: אז שאפו ויישר כוח, באמת.
<אנה גוגונסקי: תודה רבה.
<אנה גוגונסקי: נעבור למנאל.
<אנה גוגונסקי: צריך לתרגם, רולה?
<רולה-נאמנה: כן.
<מנאל: (אומרת דברים בשפה הערבית, להלן התרגום החופשי) אני אמא לילד שבשנה שעברה הוא היה ילד בכיתה רגילה, השנה העבירו אותו לכיתת חינוך מיוחד.
<מנאל: כשהגיעה אליי רולה לביקור בית ראשון הייתי אישה מאוד מכונסת בעצמי, לא יצאתי מחוץ לבית, פחדתי מאנשים.
<מנאל: במקצוע שלי אני תופרת ולא עבדתי במקצוע הזה כי פחדתי לעבוד אצל אנשים, פחדתי לצאת מהבית.
<מנאל: רולה באה ולאט לאט נתנה לי ביטחון.
<מנאל: היא העצימה אותה, נתנה לה ביטחון, היא גרמה לה כן לקום מאזור הנוחות שלה ויותר ליזום, לתקשר עם אנשים, עם מתפרות והיא עבדה.
<מנאל: מבחינתה היא התחילה לעבוד, השנה היא גם פתחה סוג של קבוצות למידה לבנות והיא לימדה אותן תפירה.
<מנאל: זה דבר שהעצים אותה, היא עבדה כעצמאית.
<מנאל: היא אומרת שרולה מבחינתה היא מתנה כי היא באה והיא לא רק נתנה לילד את המענה, היא גם נתנה להורים את המענה, שזה מבחינתה הבסיס, ברגע שהיא התחילה להאמין בעצמה אז זה הקרין על הילדים.
<זוהיר אלזנאתי: אני חושבת שהיא אמרה משהו מאוד חשוב ומאוד מרגש, ש'פותחים עתיד' זה לא רק פותחים עתיד לילד אלא פותחים עתיד להורים, ובשבילה, מה שהיא מספרת, שבכלל היא לא הייתה במקום החברתי, היא הייתה רחוקה מהכול ומפחדת מהסביבה והכול ו'פותחים עתיד' נתן לה כוח ללכת ולחזור ללמוד וגם לצאת לעבוד.
<אנה גוגונסקי: אני רק אציין, אולי לא אמרנו את זה, רולה עובדת בבית ספר אלזהארא, זה בית ספר שממוקם בשכונת הרכבת וזו השכונה שגרים בה התושבים.
<מנאל: ותודה.
<רולה – נאמנה: אני רולה, עובדת שנה שישית בתכנית, עובדת בבית ספר אלזהארא, אוכלוסייה מאוד קשה, דרושה המון הסתגלות פנימית וביטחון להיכנס לבתים.
<שי לצר: תגידי מילה על עצמך, מאיפה את, מה למדת.
יפעת שאשא ביטון: אתה שם לב מה היא מספרת?
יפעת שאשא ביטון: היא בעצמה הייתה צריכה ביטחון.
יפעת שאשא ביטון: מעצם זה שהיא נכנסה להעצים אותם היא כבר העצימה את עצמה.
יפעת שאשא ביטון: זה אותו משקל של למידת עמיתים.
<<רולה – נאמנה: > נכון.
<<רולה – נאמנה: אני במקור מרמאללה, התחתנתי, נשואה פלוס שלוש בנות, אני כבר 18 שנים בלוד.
<<רולה – נאמנה: למדתי הנחיית קבוצות וטיפול זוגי ומשפחתי בבר-אילן, סיימתי השנה.
<<רולה – נאמנה: לקחתי את השפה מפה ומשם וכן, קצת השקעתי בעצמי.
<<רולה – נאמנה: רציתי ללמוד וכשהגעתי ל'פותחים עתיד' זה העצים אותי ונתן לי את הכוח ואת הביטחון.
<<רולה – נאמנה: שלוש שנים ראשונות עבדתי בבית ספר ראשדיה, שזו אוכלוסייה אחרת מהאוכלוסייה בבית ספר אלזהרא.
יפעת שאשא ביטון: אוכלוסייה חזקה יותר?
<<רולה – נאמנה: > כן.
<<רולה – נאמנה: אוכלוסייה חזקה, גם עם ביטחון, קצת שונה מבית ספר אלזהרא.
<<רולה – נאמנה: כשנכנסתי לבית ספר אלזהרא, אמרו 'וואו', כאילו מחכה לך המון עבודה ואיך תיכנסי לבתים, אבל באמת לקחתי את הצעד הזה ונכנסתי לבתים.
<<רולה – נאמנה: בשנה הראשונה התחלתי לעשות את העבודה בביקורי בית חזק עם 16 משפחות שיש לי.
<<רולה – נאמנה: עשיתי קבוצת נשים, שבהתחלה אמרו לי 'אף אחד לא תגיע אלייך', כי הן לא מגיעות לאסיפת הורים, כאילו 'חבל על הזמן שלך', אבל התעקשתי ועשיתי והיו לי חמש נשים שבאו לקבוצה במשך שלושה חודשים בערך, שהתלהבו מכל מפגש שהיה וגם השתתפה אפילו מנאל בקבוצת הנשים.
<<רולה – נאמנה: היה להן מאוד כיף, הן נהנו מכל רגע ובסוף היום, כשרצינו לסיים הן כאילו 'תני לנו עוד', וחיכו למפגש השני.
<<רולה – נאמנה: בשנה השנייה עשיתי עוד פעם שוב והיו לי שבע נשים שבאו וחיכו.
<<רולה – נאמנה: המון נשים, שהן השתנו מבחינת מחשבות, על הילדים, על הבית, על הבעל.
<<רולה – נאמנה: יש נשים שלא עבדו ועכשיו הן יצאו לעובד, הן עוזרות בבתים.
<<רולה – נאמנה: היו לי עוד שלוש משפחות שלא הסכימו להכניס את הילדים שלהם לכיתת חינוך מיוחד והייתה לי עבודה שם לשכנע את ההורים שהילד הזה צריך באמת לעבור לכיתת חינוך מיוחד.
<<רולה – נאמנה: אחד מהם י', הבן של מנאל, ויש לי עוד שני ילדים, שהם ממש אומרים לי תודה רבה שעשיתי את העבודה הזאת, שזאת הייתה עבודה נכונה להכניס את הילדים לכיתת חינוך מיוחד והם רואים את השוני בילד.
<<רולה – נאמנה: ויש נשים שרוצות, 'מתי את עושה שוב פעם קבוצת נשים?
<<רולה – נאמנה: אנחנו מחכות לזה'.
<<רולה – נאמנה: אני מאוד שמחה שבאתי, שגם קיבלו אותי כשלא הייתי כל כך מקצוענית בשפה ולקחתי את זה מהסביבה, מבחינתי, את הביטחון העצמי, היו אומרים לי לשבת אמרתי 'לא', הייתי נבהלת.
<<רולה – נאמנה: עכשיו אני נותנת את זה בכוח באהבה ומפה הכוח ותודה רבה לכם.
<שי לצר: את יכולה לספר מה את עושה בפרטני?
<שי לצר: קבוצתי?
<שי לצר: הם לא יודעים מה זה, תספרי מה זה.
<<רולה – נאמנה: > אביבית - - -
<שי לצר: אוקיי, סליחה.
<זוהיר אלזנאתי: אני רוצה להגיד על השפה ועל העברית השוטפת שהיא מדברת.
<זוהיר אלזנאתי: מרמאללה להגיע ולדבר ברמה כזאת ובצורה כזאת זה ממש כל הכבוד.
<אנה גוגונסקי: תודה רבה, רולה.
<אנה גוגונסקי: אביבית.
<אביבית – נאמנה: אני כבר יותר מדי ותיקה בתכנית, משהו כמו שבע שנים.
<אביבית – נאמנה: אני שנה שביעית כבר בתכנית, הספקתי בתוך התכנית להביא שני ילדים משל עצמי, לעבור פעמיים דירה, כאילו ממש להתבגר - - -
יפעת שאשא ביטון: לפתוח עתיד משל עצמך.
<<אביבית – נאמנה: > ממש ככה.
<<אביבית – נאמנה: יש לי המון מה לספר.
<<אביבית – נאמנה: אני אשמח שתכוונו אותי על מה להתמקד.
יפעת שאשא ביטון: על איטליה.
<<אביבית – נאמנה: > אני אשמח לדבר על ילדה שהייתה לי בתכנית שהיא הייתה מבית ספר מעפילים, אצל מלי.
<אנה גוגונסקי: תספרי מה ששי אמר, על הפרטני, איך העבודה הפרטנית והתכנית האישית.
<שי לצר: על היום יום, איך זה קורה.
<<אביבית – נאמנה: > מדובר בילדה מאוד מאוד מיוחדת שנכנסה לי ללב והיא הייתה בקבוצת הילדים הראשונה שיצא לי לעבוד איתם והיא הייתה ילדה מאוד שקופה.
<<אביבית – נאמנה: אני אתן רקע ואז אני אגע בדברים שאתה רוצה שאני אגע בהם.
<<אביבית – נאמנה: הרקע הוא שהיא באה ממשפחה לא קלה, רקע כלכלי בעייתי, והיא הייתה מאוד שקופה בכיתה, היא הייתה מוחרמת חברתית, דימוי עצמי ברצפה, ממש היה מעל ומעבר על מה לעבוד עם הילדה הזאת.
<<אביבית – נאמנה: אז דווקא, זה היה כמה שנים אחורה, עוד לא היה את הקטע של לעבוד עם המשפחה, לשים דגש על זה ואני חייבת להגיד שבאופן טבעי זה הלך לכיוון הזה.
<<אביבית – נאמנה: באופן טבעי, למרות שהדגש היה על הילד עבדנו המון עם המשפחות ואיתה עבדתי על כל הקשת, פרטני, קבוצתי, ביקורי בית.
<<אביבית – נאמנה: בפרטני זה עבודה על הדימוי העצמי שלה, זה לשים אותה מול מראה, זה לגרום לה להבין במה היא טובה, מה היא יודעת לעשות טוב, כי לא היה אף אחד שיגיד לה את זה.
<<אביבית – נאמנה: במצב כלכלי ומשפחתי לא קל להורים אין את תעצומות הנפש לעשות את זה עם הילד שלהם.
<<אביבית – נאמנה: אני הייתי שם בדיוק בזמן הנכון בשבילה.
<<אביבית – נאמנה: בפרטני הייתה עבודה בעיקר סביב דימוי עצמי, בקבוצתי זה היה יותר לחשוף אותה, עם כל הביישנות וההסתגרות שלה, היא פשוט לא הייתה מסוגלת לשבת עם הילדים, לדבר בקבוצה, כלום ממש, והיו גם לועגים לה, שזה עוד יותר הוסיף לקשיים.
<<אביבית – נאמנה: פשוט אמרתי לה, 'את חייבת, את מגיעה וזה יהיה ניסיון בשבילך'.
<<אביבית – נאמנה: כל פעם לחשוף אותה מחדש, הנה היום השתתפת יותר, הנה היום דיברת, אמרת את דעתך.
<<אביבית – נאמנה: מפעם לפעם ראו ניצנים של ביטחון, שהיא משמיעה קצת את קולה.
<<אביבית – נאמנה: והדבר השלישי היה ביקורי בית, שזה היה הרבה עבודה מול האמא, האמא הייתה מאוד זקוקה לעידוד ממני ומאוד זקוקה לזה שאני אחזק אותה ואסביר לה את הצרכים של הילדה.
<<אביבית – נאמנה: היא פשוט התקשתה לראות אותה.
<<אביבית – נאמנה: בתכנית הזאת אנחנו צריכים להגיע ממקום הכי לא שיפוטי.
<<אביבית – נאמנה: גם בתור אמא בעצמי אני יודעת להגיד את זה, לפעמים אתה עם הקושי של עצמך בכלל לא רואה את הקושי של הילד.
<<אביבית – נאמנה: אז פה שמתי לה מראה, לאמא, וגרמתי לה להבין, היי, יש פה ילדה שצריכה להזמין חברות הביתה, שצריכה שתרפי ממנה ממטלות הבית, שצריכה שיחגגו לה יום הולדת, כמו לילדה נורמלית.
<<אביבית – נאמנה: דברים בסיסיים שהיו חסרים שם ובאמת לא מרוע לב, אלא מתוך מצב של להתמקד בקשיים במשפחה הזו.
<<אביבית – נאמנה: ואותה ילדה התעצמה והתחזקה במשך המפגשים איתי ובמהלך שלוש השנים ואם אני לא טועה, מלי, תקני אותי אם אני לא טועה, בשנה השנייה של התכנית היה את הקטע של הפסיכודרמה וכל התהליך שעבדנו עם הילדים בקבוצה על ליצור סרט.
<<אביבית – נאמנה: הם בנו סיפור משל עצמם, עשו כל מיני משחקי תפקידים ומי שהיה אחראי על כל העניין הזה, מעמותת להב, הם בחרו את השחקנים, מי יהיה שחקן ראשי, מי יהיה שחקן משני, והיא, למרבה ההפתעה, לא ציפיתי שהיא בכלל תשחק בסרט, כאילו היה מצב, וכן, היא נבחרה לשחק והיא אפילו רצתה והיא עשתה את זה בכיף.
<<אביבית – נאמנה: עם כל הפחד.
<<אביבית – נאמנה: מה שיפה בילדה הזאת, שהיא מראה איך עם כל הפחד מגיע האומץ.
<<אביבית – נאמנה: היא עושה דברים שהיא הכי מפחדת מהם.
<<אביבית – נאמנה: אני עד היום מתרגשת כשאני מדברת עליה.
<<אביבית – נאמנה: היא עכשיו בתיכון, כיתה י'.
<<אביבית – נאמנה: היא השתתפה בסרט והיא עשתה את זה בצורה מקסימה וכשהיינו באיטליה היא ועוד שני ילדים, היא שחקנית משנית והשחקן הראשי, הם אלה שהם הגיעו לייצג, וההורים, הם הגיעו לייצג את התכנית, לדבר בפסטיבל צ'אק ג'וניור, בינלאומי באיטליה.
<<אביבית – נאמנה: השחקן הראשי, שהוא כולו מלא בביטחון ולא מפחד מאף אחד, פחד לדבר מול קהל של אולם שלם של אנשים והיא התנדבה, כדי להציל את המצב, כי מה זאת אומרת, אף אחד מישראל לא ידבר?
<<אביבית – נאמנה: זה לא נעים.
<<אביבית – נאמנה: אז היא קמה, היא לקחה דף, היא כתבה כמה מילים, בעניין של חצי שעה עד שצריכים לעלות לבמה והיא עשתה את זה כמו ענקית.
<<אביבית – נאמנה: ואני ממש גאה בה.
<<אביבית – נאמנה: היא מבחינתי הייצוג של איך התכנית הזאת משפיעה על חיים של ילד.
<<אביבית – נאמנה: באמת, היא מגיעה מהתחתית של עצמה לטופ של עצמה.
<<אביבית – נאמנה: וזו בדיוק המטרה של התכנית הזאת.
<מלי פרץ: המבוגרים לא מביאים את האוסקר, אז הילדים לפחות יביאו.
<אנה גוגונסקי: אני רוצה להוסיף משהו על הדברים של אביבית, שאני חושבת שהיא באמת אמרה משהו מאוד חשוב בהקשר של המשפחות והכניסה לבתים והעבודה עם ההורים.
<אנה גוגונסקי: זה לא פשוט, כי נכנסים לבית ומי שמנו בשביל להגיד להורים מה נכון ומה לא נכון.
<אנה גוגונסקי: אם לא עושים את זה כמו שצריך זה מאוד יכול להיות פטרוני ומתנשא והפוך, לעשות את האפקט ההפוך בדיוק של מה שאנחנו רוצים.
<אנה גוגונסקי: אני חושבת שאחד הדברים שהנאמנות כאן עושות טוב, שבאמת הן מגיעות להורים ממקום מאוד מאוד שוויוני וממקום מאוד רואה, כמו שאביבית אמרה לכם עכשיו, שכאילו גם אני אמא, גם אני יכולה לפספס דברים, גם אני יש לי את המאבקים שלי בחיים וזה לא ממקום של 'איך זה יכול להיות שהיא עשתה ככה ושהיא לא רואה', כי מה לעשות, כולנו אנשים.
<אנה גוגונסקי: אם אני מתחברת לדברים ששי אמר בהתחלה, אז דווקא במקומות שבהם היום יום קשה, ההורים עסוקים בהישרדות, בלעבור את היום יום, הרבה יותר קשה והרבה פחות יש את הפריבילגיה ללכת ל - - -
<<אביבית – נאמנה: > פשוט כי מפחדים.
<שי לצר: אני רוצה להגיד עוד משהו, לפתוח עוד שני דברים ואז אולי לשאלות.
<שי לצר: אחת, חשוב להגיד, הנאמנים שלנו גם בגרו.
<שי לצר: היה לנו רעיון בהתחלה לעבוד עם צעירים, זה לא עבד, הגיל הממוצע של הנאמנים היום הוא 32-33, רובם נמצאים איתנו שלוש וארבע שנים.
<שי לצר: בשנים הראשונות היה לנו הרבה תחלופה, היום יש לנו נאמנים שארבע, חמש, שש, שבע שנים כבר, יש התייצבות.
<שי לצר: קודם כל הגיל הוא סביב 28-35 ויש התייצבות.
<שי לצר: זה גם נתן לנו כוח, מבחינה זאת הידע נשאר אצלנו, זה אחד הדברים המאוד מאוד משמעותיים, שיש פחות תחלופה.
<שי לצר: זה גם משדר, אחת השאלות או האתגרים שבהתחלה שאלו אותנו אנשי מקצוע או אנשי חינוך ורווחה, 'מי שמכם?
<שי לצר: האם יש לכם באמת ידע?
<שי לצר: ' העובדה שהם אחרי תואר ראשון, העובדה שבמהלך השנים יצרנו חבירה בצפון עם מכללת אורנים, במחלקה לחינוך, בדרום עם ספיר, עם המחלקה לעבודה סוציאלית, לעשות הכשרות, הנאמנים מקבלים מעבר להדרכות הפנימיות שלנו, של אנשי המטה, גם את מה שנקרא התמיכה האקדמית, זה יצר יציבות והבנה ובסוף המציאות, ההצלחה, הפידבק מההורים והמורים, יצרה מעגל.
<שי לצר: אני רוצה עוד שני דברים להגיד ואז אני רוצה להגיד משהו על משרד החינוך ועל המדינה ואחר כך קצת על מדידה והשפעות, גם להתייחס לזה ואחר כך נפתח - - - אתה רוצה לעצור, להגיד קצת?
<שלום עזרן: קודם כל תענוג לשמוע אתכם, כרגיל, את מלי ואת זוהיר אלזנתי, זוהיר היא שכנה כאן, מרחק פסיעה.
<שלום עזרן: כיוון, יפעת, גם ניהלת את תיק החינוך וגם הדוקטורט שלך עסק בנושא אז מן הסתם הרבה מההיגדים ששמעת את מכירה, לא חידשנו לך הרבה.
<שלום עזרן: אני חושב שאם ניקח את התפיסה היותר רחבה, ההוליסטית שלנו, כמנהל אגף חינוך, ומהזום אִין נעשה טיפה למעלה.
<שלום עזרן: אז דבר אז דבר ראשון זה נכון שבתפיסת העולם היום צריך יותר לחבר את הקהילה, יותר לחבר את ההורים ואת המשפחות, למסגרת בית הספר.
<שלום עזרן: בתי ספר קהילתיים, זה מתבקש בעידן היום, אנחנו רואים את זה גם בארצות הברית, גם באירופה, יש מודעות גדולה מאוד לחיבור ולממשק הזה בין הורה למערכת החינוך.
<שלום עזרן: דבר שני, כל תכנית שאנחנו מכניסים לרשות, אנחנו מכניסים להרבה מאוד רשויות, אנחנו רוצים שזה יהיה חלק אינטגרלי מהמערך הבית ספרי, שיבנו תהליכי הפנמה והטמעה.
<שלום עזרן: כי מה קורה, אני תמיד שואל את החבר'ה, את שי ואת האחרים, מה קורה לאחר שלוש שנים, איפה נמצאים הבוגרים שנמצאים בתכנית.
<שלום עזרן: הרי אם הם כבר שבע שנים הם צריכים להיות בי"א-י"ב, וחשוב לי המעקב הזה, תהליכי מעקב ובקרה כדי לראות שהמערכת בנתה איזה שהוא תהליך של הפנמה והטמעה.
<שלום עזרן: זה חשוב לנו מאוד, גם למדנו מזה.
<שלום עזרן: בעקבות מה שאמרת קודם הקמנו כאן קבינט חינוך-רווחה.
<שלום עזרן: אני חייב לומר, בלי ששי יודע, שזה נבע מכאן, כי ראיתי את החיבור הנכון, ראיתי את הצורך.
<שלום עזרן: יש פה ישיבה שבועית של קבינט חינוך-רווחה, התעסקנו דווקא עם קהילת יוצאי אתיופיה וגיבשנו שם כמה דברים שנובעים מהתהליכים שאנחנו שומעים כאן, כמו להתעסק עם גני הילדים, ששם הנגישות של ההורים היא גבוהה יותר, גם בחברה הערבית וגם בחברה היהודית, ליצור קהילות הורים וליצור מענה איכותי ורחב החל מהגיל הרך.
<שלום עזרן: דרך אגב, אנחנו נמצאים שם, בהמשך זה כבר אמור להיכנס לעיר לוד.
<שלום עזרן: אנחנו פותחים גנים של מדעים, שזה בחיפה, בקרית שמונה, ואנחנו רוצים ליצור מינוף של כל תחום המדעים החל מהגנים עצמם, כאשר, ואמרתי את זה לדן, אנחנו חייבים לראות איפה ההורים שותפים לכל תהליך והבניה שאנחנו הולכים לעשות בכל פרק זמן שהוא.
<שלום עזרן: יצרנו איזה שהוא מעגל רחל ומקיף ולמדנו שרווחה זה לא דבר שצריך להירתע ממנו.
<שלום עזרן: הוא אמור לתת לך מענה איכותי שלא תמיד אתה מקבל אותו במקומות כאלה ואחרים.
<שלום עזרן: דבר אחרון, יש ראשי תיבות, אולי זה יקל, יש לנו מעק"ה, תן מעקה לגבך, מעק"ה, ראשי התיבות שלנו, מ' זה מבוגר, ע' זה עצמי, החוזקות של הילד, ה-ק' זה קהילה תומכת וה-ה' זו ראייה הוליסטית.
<שלום עזרן: אני חושב שדרך הקבינט של חינוך ורווחה למדנו שצריך לחשוב על הילד בכל ההיבטים האלה ואז נותנים מענה יותר רחב.
<שלום עזרן: אני חייב לומר שנעשית כאן עבודה מצוינת.
<שלום עזרן: אני לא משווק את 'פותחים עתיד', אני לא משווק שום דבר, אני חושב שהתפיסה היא תפיסה נכונה, הנגיעה בילד במסגרת החינוך, הנגיעה בילד בבית וראייה רחבה יותר.
<שלום עזרן: למשל, קהילת יוצאי אתיופיה, אנחנו עדיין תקועים בדור שני ושלישי, בבעיות במיומנויות של שפה, במיומנויות במתמטיקה.
<שלום עזרן: איך זה יכול להיות, ילידי הארץ?
<שלום עזרן: מכנה משותף של קהילת יוצאי אתיופיה זה צבע עור.
<שלום עזרן: התברר שאותה אמא שלא יודעת להחזיק ספר בבית לפני השינה עם הילד זו הבקיאות השפתית.
<שלום עזרן: אם הוא תקוע בשפה היום הוא לא יכול להגיע לשום תחום דעת ולבגרויות ולדעת למנף ואז יוצרים איזה שהיא תקרת זכוכית כבר בתחילת הדרך.
<שלום עזרן: לכן זה המקום להודות למשרד החינוך.
<שלום עזרן: יש את ליתי, מנהלת מחלקת יסודי, שעושה את זה מצוין, ויש את כוכבה.
<שלום עזרן: כולנו אמונים על ההיגדים האלה ואני חושב שאנחנו נמצאים היום במקום אחר.
יפעת שאשא ביטון: צריך לזכור, גם אפרופו הנושא של יוצאי אתיופיה, שאם לא עושים עבודה אמיתית עם המעטפת בבית הרבה פעמים זה גם יוצר תחושת ניכור בתוך המשפחה.
יפעת שאשא ביטון: כך שבמקום להעצים הרבה פעמים יוצרים איזה שהיא מציאות אחרת, לכן הסיפור של המשפחה הוא מאוד מאוד חשוב.
<כוכבה ברק: אני רוצה, כוותיקה בעיר הזאת - - -
<שלום עזרן: יותר משבע וחצי.
<כוכבה ברק: יותר משבע וחצי, אני כבר שנה תשיעית כאן בעיר הזאת.
<כוכבה ברק: אני רוצה להתייחס למה שמלי אמרה ולהתחבר למה שאתם הצגתם.
<כוכבה ברק: ההקשר הוא מאוד מאוד חשוב, כשאנחנו מדברים על ההקשר אז זה באמת מנהל בית הספר.
<כוכבה ברק: כי תכניות נכנסות ואנחנו רואים וכבר חווינו כל מיני גופים וכל מיני תכניות, הן נכנסות וכמו שהן נכנסו כך הן יצאו, ולא יכולנו גם למדוד את האימפקט של התכניות האלה.
<כוכבה ברק: אני רוצה להתייחס למה שאני יודעת בבית ספר מעפילים.
<כוכבה ברק: אז נכון שהנאמנות מגיעות, דיברתם על תכלול, כשאין מנהלת שיודעת לתכלל את כל הנושא הזה וליצור את השותפויות עם הגורמים החינוכיים בבתי הספר, בכל בית ספר יש לנו בעיר הזאת שתי יועצות, בדרך כלל, אני מפקחת גם בערים אחרות, יש יועצת אחת בבית הספר, בעיר הזאת יש שתי יועצות בכל בית ספר, היועצות יחד עם הנאמנות, עם המחנכות, כשמנהלת בית הספר מתכללת את זה אני חושבת שזה מתכון שחייב להצליח.
<אנה גוגונסקי: אני חייבת להוסיף משהו לדברייך, כי זה מתחיל עוד קודם בליווי גם של אגף החינוך, שבהקשר הזה אני אשמח שליתי תתייחס, שהלכה איתי בין בתי הספר.
<כוכבה ברק: כן, אני גם שומעת כאן, כשאני שמעתי את הדברים הנהדרים שאמרתם, אני זיקקתי באופן דיכוטומי שלושה תפקודים.
<כוכבה ברק: אנחנו היום מדברים על ששת תפקודי הלומד ואנחנו מנחילים את זה לבתי הספר, אנחנו בודקים את זה, אנחנו מנחים את המורים איך לעשות את זה ופה אני שומעת שיש שלושה תפקודים שלקחו הנאמנות וביצעו את זה בצורה הטובה ביותר.
<כוכבה ברק: כל התפקוד התוך אישי, בניית החוסן, בניית החוסן של התלמיד, התפקוד הבין אישי, הקרבה והאכפתיות והיכולת והתפקוד השלישי זה היכולת לנהל את עצמי, וכל זה בא לידי ביטוי בסיפורים שלכם.
<כוכבה ברק: אני באמת יוצאת מכאן ממש בהרגשה מצוינת.
<שי לצר: ליתי, אני אגיד משהו, אבל אני גם רוצה שאת תתייחסי.
<שי לצר: את קודם או אני?
<ליתי בדש: אתה.
<שי לצר: אני רוצה להגיד על בוגרים, אבל אני קודם רוצה להגיד על המדינה איזה מילה.
<שי לצר: אנחנו עובדים עשור, התקציב השנתי שלנו הוא 45 מיליון שקל בשנה, 25% מגיע ממדינת ישראל, 75% מיהדות העולם.
<שי לצר: זה התחיל עם אפס ממדינת ישראל ובתהליך הדרגתי, של הרבה מאמץ, עלה ל-25%, זה לא מספיק.
<שי לצר: כשהתחלנו את זה, בניגוד לג'וינט, אמרנו שאין exit strategy, אפרופו נלך נצא.
<שי לצר: אני לא יודע אם היינו חכמים או טיפשים, אבל היינו שני אנשים, ניר להב ואנוכי, אמרנו שאנחנו הולכים עם זה ולאה נתנה גב ואנחנו פה, אבל בסוף צריך להבין, התחלנו מאפס.
<שי לצר: אני אתן דוגמה, בערים שנכנסנו בארבע-חמש שנים האחרונות, כמו בני ברק, ירושלים המזרחית ותל אביב, העיר שמה חצי מהכסף ובתל אביב אפילו, אמרתי, אבל כן הסוגיה הזאת זה תהליך הדרגתי, בסוף יהדות העולם לא תוכל לסחוב את זה, ביחד עם מדינת ישראל ומשרד החינוך, ותיכף אני אגיד כמה מילים על עזרה מקצועית גדולה שניתנת לנו דרך ד"ר סער הראל, מה שהיה פעם אגף שח"ר והיום נקרא אגף א', לפני שנתיים הוא נכנס לתפקיד ונתן תנופה גדולה מאוד.
<שי לצר: נפגשנו כמה פעמים והוא ראה את התכנית והצוות שלו, גם הגב' יפה צרפתי וגם תמר, הם יושבים איתנו בוועדה המקצועית הארצית, יש ועדה מקצועית מלווה למיזם והם יושבים שם, הם נתנו רוח גבית, קודם כל מקצועית.
<שי לצר: אם בסוף אתה רוצה שהמדינה תכיר, גם אם היא עושה את זה לאט לאט, אני מגזר שלישי, גוף מתערב ואני מבין שאני רק גוף מתערב, אבל אני עדיין חושב שיש לי יתרון שאין למדינה, אני לא מתבלבל, אני לא רוצה להחליף במובן הזה את היושבים בצד ההוא, אבל אני חושב שלי יש משהו שכדאי להם לראות.
<שי לצר: הבלתי פורמליות הזאת, העובדה שאין להם תג של עובד סוציאלי או מורה, זה משהו שלא יעזור, תמיד יהיה לי ולא יהיה לכם.
<שי לצר: אתם מובילים בהגה, אבל צריך לראות את הדברים היפים שיכולים לעשות אותו יותר טוב.
<שי לצר: אנחנו בדיוק יושבים על הנישה הזאת, אנחנו לא רוצים להחליף, אבל אני חושב שבמקומות שראשי רשויות, או ראשי מינהל חינוך, או מנהלי בתי ספר ידעו להשתמש בזה, זה פרח.
<שי לצר: לשמחתי, עם כניסתו של סער גם קיבלנו יותר כסף, גם הכרה, אנחנו עושים עוד מאמץ להרחיב את זה, אני אומר את זה כל פעם שאני נפגש עם נאמנים, בסוף אתם לא עובדים ב'פותחים עתיד', אתם לא עובדים בסוכנות היהודית, אתם עובדים בשביל הקהילה שלכם, בשביל החברה שלכם.
<שי לצר: בסוף אתם לא עושים את זה בגלל העיניים היפות של שרנסקי או שלי, אתם עושים את זה בשביל הקהילה שלכם.
<שי לצר: אני חושב שזה המקור של הכוח, אבל המערכת, ופה אני אומר, המערכת בעיניי, אפרופו מדינת ישראל, משרד החינוך, צריכים לראות את הדברים האלה ולא לפחד, לא לפחד, ואני מוכן אפילו לפתוח את זה, כי אחד האתגרים בהתחלה היו מנהלות שלא נתנו לנו כל כך לפעול בבית הספר, פחדו שהנאמנות יעשו משהו.
<שי לצר: אני יכול להבין את הפחד, אבל ברגע שקצת מורידים את הפחד אפשר לראות שהדבר הזה עושה אחד ועוד אחד שווה שלוש.
<שי לצר: הנאמנות עובדות, תאמינו לי, זו גם למידה שלנו, כשהתחלנו גם קצת היינו יהירים וגם קצת זלזלנו במורים.
<שי לצר: אני אומר את זה.
יפעת שאשא ביטון: וגם באתם עם צוות שכמו שאמרת, שהוא לא - - -
<שי לצר: כן, בקרית שמונה.
<שי לצר: ואני חושב שחלק מהעניין, בדיוק, כשאתה לומד שלהיות מורה זו משימה קשה מאוד, ועם כל זאת אתה מוצא את התיווך איך הנאמנה בעצם, אין פה מורות, אבל אפשר להתייחס, המורות הופכות יד ימינה, משהו שנותן למוסד החינוכי שנקרא בית ספר ולקהילה שסביבו עוד כוח והחזון הוא, כן, לעשות את זה ביחד.
<שי לצר: זה לא פרויקט שיילך וייעלם, אני מקווה, וזה החזון.
<שי לצר: עכשיו אני רוצה להגיד משהו על בוגרים ועל מדידה.
<שי לצר: אל"ף, יש לנו מערכת ניהול ידע כבר מ-2009 ויש לנו מעקב אחרי הבוגרים, מעקב ודוחות הערכה, שמראים אחוזי נשירה מאוד מאוד נמוכים של הילדים שלנו, שרובם ממשיכים, ואם תרצו אני אשלח לכם, עכשיו יצא דוח של השנה האחרונה, שמראים קודם כל שהילדים ממשיכים לבית ספר והם מגיעים לבגרות.
<שי לצר: לא תמיד בגרות מלאה, כי בכל אופן, אבל מגיעים, שומרים על קשר נורמטיבי, שזה אחד הדברים, אחוזים גבוהים של מוטיבציה ללכת לשירות אזרחי, לאומי או - - - יש לנו מעקב אחרי זה, מעקב שמי ברמה הארצית.
<שי לצר: יש פה מעל 10,000, 12,000 בוגרים, עם מעקב, הסתכלות.
<שי לצר: נכון, אנחנו לא נותנים להם שירות של נאמנות, אבל יש לנו את בסיס הנתונים ופעם בשנה אנחנו חוזרים, שואלים, יש מה שנקרא שאלון ששואל גם אותם וגם את ההורים שלהם, איפה אתם, מה אתם.
<שי לצר: אנחנו רואים שאין להם היתקלויות במשטרה.
<שי לצר: כל הנתונים האלה נמצאים, העברתי אותם גם לאגף שח"ר, ואם תרצו תראו אותם, אני גאה בדבר הזה.
<שי לצר: עוד פעם, אין 100% הצלחה, אבל אחוזים גבוהים מאוד.
<שי לצר: אז זה לגבי הבוגרים.
<שלום עזרן: שי, ברשותך, אני רוצה להעלות, אני חושב שהשיח הוא גם להגיע לטיפה אופרציה.
<שלום עזרן: אני חושב שאגף שח"ר, לפני שהגעתי לפה דיברנו עם נציגי אגף שח"ר, נראה לי שחייבים למשוך את החוט הזה למעלה, בכיתות אתגר מב"ר או אתגר אומ"ץ שנמצאים במסגרת, אנחנו חייבים לעבוד על העקרונות, במיוחד עם אותה קבוצת יעד שהתחילו בבית ספר יסודי, לראות איך מושכים את זה למעלה על סמך התקציבים הקיימים, בכיתות אומ"ץ הרי זה ניתן.