GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<נטע ידיד: אנחנו כן מלמדים אותם להתייחס באופן, מה שאתה עשית פה שאני חושבת שהוא נפלא, זה להראות את התמונות, להראות שיש פוטושופ, להראות שהתמונות הן שקריות, אני חושבת שזה נהדר.
<נטע ידיד: זה בדיוק חלק מהדברים שגם אנחנו עושים אותם.
<נטע ידיד: המטרה היא באמת להראות שמה שקיים הוא שקרי, הוא לא אמיתי ובעצם לנסות ללמד את הילדים לאהוב את הגוף שלהם בזכות מה שהוא.
<נטע ידיד: אני מסכימה איתך, אני מסכימה עם כולכם, ישנה איזו שהיא מגיפה עולמית - - -
<קריאה: המרחק היום בין מערכת החינוך לתלמידים גדל.
<קריאה: אני לא אגיד שזה שלושים שנות אור, אבל גדל מאוד.
<קריאה: הילדים לא צריכים שאתם תדברו איתם על הפרעות אכילה.
<קריאה: הם יודעים הכל.
<קריאה: הבעיה שלכם שאתם ניזונים והמחקרים מגיעים מפסיכיאטרים של הדור הקודם.
<קריאה: הפסיכיאטרים של הדור הקודם לא יודעים מה זה שבחורה קמה בבוקר ורוצה רווח בין הרגליים.
<קריאה: הם מכירים מה שמופיע בספרי DSL, רצון לשליטה, הטרדות מיניות, אני מכיר את כל הקשת, אני 17 שנה שם ואני רואה 6,000 בני נוער בחודש.
<קריאה: לי אי אפשר לספר סיפורים.
<קריאה: אני חי איתם מהבוקר עד הערב.
<קריאה: כשלוקחים את זה, ואני לא מאשים אתכם, פשוט מאיפה שאתם - - - היא כבר לא אקטואלית.
<קריאה: אני יושב במשרד הבריאות והרגולטור איתי, אנחנו נפגשים בשבוע הבא עם מר ליצמן, עם המנכ"ל, עם כולם, כדי לדון בעצם איך עושים בעצם שינוי בטיפול בהפרעות אכילה.
<קריאה: בטיפול עצמו.
<קריאה: אני מופיע במחלקות, והבנות שלי חלקן שמגיעות למצב של תת משקל אני מאשפז אותן, כי עם כל הכבוד, אין לי בית חולים, ומבקר במחלקות.
<קריאה: מה כתוב שם?
<קריאה: "מחלקת פיטום" רק מפטמים אותן.
<קריאה: הם לא מסוגלים להגיע אליהן.
<קריאה: אם היא מגיעה עם בעיה של אונס, יש להם שפה משותפת.
<קריאה: אבל הבעיה החברתית שזה 90% מאלה שנמצאים במחלקות, הם לא שמים לב, ואז היא יוצאת החוצה, עלתה במשקל, אבל על הראש לא עבדו.
<קריאה: בטח שהיא תחזור אליך.
<קריאה: במחלקות מתחלפות, הציריות במחלקות מסתובבות, מחליפים אותם.
<קריאה: מחליפים את הציריות כי לא - - - שם.
<קריאה: צריכים להבין ואני מקווה מאוד שבפגישה עם שר הבריאות יבינו שבבעיה חברתית לא מטפלים בשפה של בעיה פסיכיאטרית.
<קריאה: אלה שתי שפות שונות לגמרי.
<קריאה: צריך לייצר שותפות של השפה.
<עדי ברקן: בגלל מצוקות כלשהן כרגע כל בעיה של הפרעת אכילה מגיעה לאותה מחלקה שיושב שם אותו פרופסור שבחיים לא פתח את התריס לראות ברחוב אולי קרה משהו.
<עדי ברקן: צא החוצה - - - בעיה.
<עדי ברקן: אבל כשיושב שם מנהל מחלקה ואומר לי "עדי, אני האלוהים, ואני מבין את הבעיה" אז קודם כל אלוהים נגלה אליי, זכיתי, אבל מצד שני לי אי אפשר לספר סיפורים כשאני יוצא וחוזר הביתה יושבות הבנות ומספרות לי את האמת מה קורה בבית הספר, מה קורה בצבא ומה קורה בפנים, - - - תקשיבי, אני נפגש עם 3,000 בני נוער, זה 100 בני נוער בחודש.
<עדי ברקן: אני שואל כשאני נכנס לכיתה "האם מישהו ראה את התכנית בעד עצמי" אף אחד לא קם.
<עדי ברקן: 150,000 תלמידים, אף אחד לא קם.
<עדי ברקן: איפה התכנית הזאת?
<נטע ידיד: החוברת היא למורים.
<נטע ידיד: אנחנו מוציאים הנחיות ואני רוצה לומר עוד משהו, אתה יוצא מתוך הנחה שכל בחורה שעושה דיאטה תהיה אנורקטית.
<עדי ברקן: לא - - -
<נטע ידיד: אבל אני רוצה לומר שלפחות ממה שאני ניזונה עד היום הבעיה היא קודם כל בעיה נפשית.
<נטע ידיד: היא יושבת על מקום מאוד נפשי, היא לא יושבת רק על מקום חברתי.
<עדי ברקן: --- לא לשים בגד ים.
<עדי ברקן: בטח שזה נפש.
<עדי ברקן: זה בא מלחץ חברתי.
<עדי ברקן: היא לא נאנסה - - -
<עירית ליבנה: אני רוצה לומר כמה דברים.
<עירית ליבנה: קודם כל אנחנו לא מדברים פה על הקטע הטיפולי.
<עירית ליבנה: עדי, בוא נעשה הפרדה נורא מלאה בין התפקיד של - - - אני חושבת שאם היה מישהו שדיבר איתך - - -
<עדי ברקן: את היחידה.
<עדי ברקן: אז אולי - - -
<עירית ליבנה: אנחנו ביחד נעשה את השינוי.
<עירית ליבנה: קודם כל אני חושבת שצריך לעשות הפרדה מאוד ברורה בין קשיים של טיפול, שזה צריך, כל רופא ופסיכיאטר כבודו במקומו מונח.
<עירית ליבנה: התפקיד שלנו פה הוא לעשות את השינוי הרבה לפני כדי שלא תהיה להם עבודה.
<עירית ליבנה: דבר שני, הם לא קהל, אני חושבת שמי שאנחנו צריכים לקחת זה את ההורים ואת החברה.
<עדי ברקן: ההורים דפוקים לגמרי.
<עדי ברקן: זה לא - - -
<עירית ליבנה: אני גם אמא.
<עירית ליבנה: לא, הורים לא דפוקים.
<עדי ברקן: הרוב.
<עירית ליבנה: בגני ילדים מדברים על תכנית שנקראת "ילדים אמיתיים באים בכל הגדלים" אנחנו מתחילים ולדעתי זה לא מאוחר מדי, אבל היינו צריכים להתחיל הרבה קודם בנושא של דימוי עצמי.
<עירית ליבנה: ומה שנטע אמרה - - - אם אנחנו נקנה ביחד כלים יותר בריאים, אנחנו לא נגיע למצב הזה שצריך להציל אותם.
<עירית ליבנה: כי ילד שבוחר מה לאכול בגיל 3 ואיך הוא מושפע מהלחץ החברתי בגיל 5 או 6, לא יגיע לסיטואציה הזאת.
<עירית ליבנה: מי שראה אתמול את הסרט של רן שריג שהוא התמקח עם הבת שלו ואמר לה "את שמנה" אז אם התקשורת עושה לנו את העונש הזה, רן שריג עם סדרה מדהימה של מאבקים שאנחנו נחשפים, וזו הייתה הסיטואציה אתמול בערב בסרט, אז מה אנחנו רוצים מהם?
<עירית ליבנה: אז יש לנו עבודה גם על התקשורת, עוד לפני שאנחנו באים בטענות אלינו כאמהות לילדות צעירות, אני לא צריכה להגיד לך, העונש מגיע לאמהות ולא לילדות האלה.
<עירית ליבנה: ונכון, לפני שאנחנו אומרים לעבוד עם הילדות, בוא ניקח על עצמנו פה גם לעבוד קצת עם האמהות הצעירות ואיתן לעבוד ואנחנו פה אחת המשימות, קודם כל ביחד, אני חושבת שכמו שאמרתי לך - - -
<עדי ברקן: אני מתחנן לביחד.
<עירית ליבנה: אנחנו יכולים רק ביחד.
<עירית ליבנה: אבל לנו פה משימה זה לקחת את ההורים הצעירים יותר כי הם בגיל ואפילו בטרנדים, תראה את כל האמהות שהולכות עם הג'ינסים החתוכים, זה בדיוק זה.
<עדי ברקן: הדור הזה הדפוק, בוא נציל את הדור הבא.
<עירית ליבנה: יפה.
<עירית ליבנה: אבל מי שיכול לעזור זה הן לעצמן והן לילדות הצעירות יותר.
<עירית ליבנה: בוא ניתן להם את הכלים ביחד.
<עירית ליבנה: אני חושבת שזאת משימה של כולם ביחד.
<עירית ליבנה: אני פותחת ואני אומרת, משרד החינוך היום כן - - - שותפויות, אני מנהלת עכשיו מעגל של שותפויות, צריך.
<עירית ליבנה: אבל בוא, אני לא מזלזלת באנשי מקצוע.
<עדי ברקן: גם אני לא.
<עירית ליבנה: קצת, בנימה.
<עירית ליבנה: אני חושבת שיש לכל אחד את התפקיד שלו.
<עירית ליבנה: אבל השיתוף, זה סוד ההצלחה שלנו וגם לבחור את קהל היעד הנכון.
<עדי ברקן: לקח 15 שנה לבוא ולהגיד לי "בוא נעבוד ביחד" עכשיו - - -
יפעת שאשא ביטון: עדי, אני לא מקיימת את הוועדה הזאת כדי שזה יהיה - - - אנחנו פה בנקודת זמן מסוימת ו- - - חיובי ואני חושבת שהאמירה שיצאה כאן היא מאוד אופטימית מבחינתי ובהחלט פותחת פתח.
<עירית ליבנה: אני רוצה להוסיף את הבנים שלא נשכח אותם כי - - - נמצאים, אנחנו כל הזמן מתייחסים רק אל הבנות אבל גם בנים עושים דיאטה ומסתכלים.
יפעת שאשא ביטון: יש לי הרבה מה לומר בעניין הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר במשפט שגם השיח שמתנהל היום על אורח חיים בריא, לא רק במשרד החינוך אלא בכלל, גם במשרד הבריאות, גם הוא כושל באיזו שהיא מידה כי הם מדברים על מניעת השמנה כל הזמן ולא לוקחים את זה למקום נטו של בריאות.
יפעת שאשא ביטון: תמיד זה בא איך שהוא בהקשר של המשקל ואני תוהה איזה מסר אנחנו מעבירים לצעירים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: חשוב שגם זה ייאמר, אבל אפשר לפתוח את זה עוד הרבה.
יפעת שאשא ביטון: אני לוקחת את האמירה החיובית של משרד החינוך של שותפות, ואני באמת מאמינה כי אני עובדת יחד עם עירית אז תודה רבה.
<עדן שחר: אני רוצה לדבר בתור הנוער.
<עדן שחר: בתור מה שאנחנו, בבית הספר שלי באזור הדרום, מאוד עובדים על לנסות לפתור את הדברים, אבל עדיין, ברגע שאנחנו ילדים ולוקחים אותנו לשקול את ה-BMI בגיל כזה קטן וכל אחד אומר כמה הוא שוקל ומה הגובה שלו ויש ילדים שזה מביך אותם.
יפעת שאשא ביטון: צריך להפסיק את השקילה בבתי הספר.
<עדן שחר: יש לי שאלה אליכם.
<עדן שחר: מי מכם שתהיה בדייט עם מישהו והיא תאכל המבורגר מולו או סלט.
<עדן שחר: מי שכן שתרים יד.
<עדן שחר: מי שתאכל המבורגר.
יפעת שאשא ביטון: מפסידה מי שלא לוקחת המבורגר.
<עדן שחר: גם לדעתי.
<עדן שחר: למי מהבנים פה שיראה את זה יזדעזע, הוא יגיד "אני לא יוצא איתה לדייט שני".
<עדן שחר: ומשפט אחרון, אני רוצה שכולם פה אחרי הדבר הזה לא יצאו החוצה ויתעלמו מכל מה שקרה פה גם בהתחלה שהיא באה ודיברה על האיפור, והמידות של הג'ינסים, אני בטוחה שיש פה גם בנים שזה מזיז לכם.
<עדן שחר: אז נסו להיות עצמכם, לאהוב את עצמכם ולאהוב את מי שסביבכם.
יפעת שאשא ביטון: עדנה, מנהלת בית הספר החולה.
<עדנה בז: תודה.
<עדנה בז: אני שמחה שדיברת כי באיזה שהוא שלב הרגשתי ששוב המבוגרים מתנצחים אחד עם השני מעל ראשי הילדים, כמו שאנחנו נוהגים לעשות.
<עדנה בז: אני רוצה להגיד כמה דברים.
<עדנה בז: בבית הספר שלנו פועלת התכנית "בעד עצמי" לא עם כל תלמידי בית הספר אבל בהחלט כל פעם נבחרת כיתה, ואנחנו מקיימים את זה, ואני יכולה להגיד שבתוך זה המצאנו איזו שהיא סדנה שקראנו לה "אם ובתה, אב ובנו" זה לא כל שנה קורה, אבל מחנכת שבחרה לשבת עם הבנות ומחנך או מורה באותה כיתה לקח את הבנים כדי שאמא מדברת עם בתה, אבא עם בנו, אבל זה בבית הספר.
<עדנה בז: אני מספרת רק שהדבר הזה קיים ואפשר לדבר עוד על הרציונל.
<עדנה בז: אני רוצה להגיד בצורה קצת פרובוקטיבית, עדי, אני מאוד שמחה על המאבק שלך היום אבל אתה היית בתחילת הדרך חלק מאוד גדול של המגפה הזאת.
<עדי ברקן: אם לא, לא הייתי פה.
<עדנה בז: יפה.
<עדנה בז: אתה היית מיוצריה, אז בוא לא נשכח את המקום הזה.
<עדנה בז: אולי לא יוצריה אבל אתה היית שם במקום, אני לא רוצה להאשים אותך.
<עדי ברקן: את היית בהרצאה?
<עדי ברקן: אמרתי את זה.
<עדי ברקן: אני הייתי אחד מהם.
<עדי ברקן: זה היה לפני 15 שנה.
<עדי ברקן: את יודעת כמה בנות הוצאתי מהקבר ב-15 השנה האחרונות?
<עדי ברקן: 1,642.
<עדנה בז: אני אמרתי שאני אהיה פרובוקטיבית.
<עדנה בז: אני אומר מה אני רוצה לומר פה, אני חושבת שהבעיה העקרונית היא לא רק בעיות אכילה.
<עדנה בז: יש משבר ערכי בחברה שלנו שהכסף הפך להיות ערך לפעמים יותר מאחריות חברתית, אחריות למה ילדה מרגישה כשאני אומר לה "לכי תורידי 4 קילו" או "אני צריך עכשיו את הכסף הזה" אז זה לא משנה מה ירגישו הבנות, לא משנה מה ירגישו הבנים - - -
יפעת שאשא ביטון: חברות הבגדים מבקשות את המודלים האלה.
<עדי ברקן: אני רוצה לעשות לך - - - מי שקובע בסופו של דבר זה המעצב.
<עדי ברקן: אני מקבל סקיצה, אני דרשתי מהדוגמנית מה שהמעצב ביקש ממני.
<עדי ברקן: אם אני - - - את המידות האלה - - - לסוכנות אחרת.
<עדי ברקן: באופן אוטומטי את צריכה לרדת 4 קילו.
<עדי ברקן: ועוד משהו, לפני 25 שנים כשהיינו צעירים לא ידענו שהמבנה הגנטי של האשה הישראלית שונה מהגוף האירופאי.
<עדי ברקן: האשה הישראלית באגן קצת יותר רחבה.
<עדי ברקן: כשאנחנו חוזרים לאירופה ואנחנו עובדים פה עם מספר שהוא נמוך ב-20%, באופן אוטומטי - - - בסופו של דבר זה המעצב.
<עדי ברקן: אם אני לא אמלא את רצון המעצב, הוא לא יהיה אצלי.
<עדי ברקן: אם לא הייתי אחד מאלה אז, לא הייתי - - -
<עדנה בז: ממש עוד כמה משפטים.
<עדנה בז: אני רוצה להגיד על המשבר הערכי הזה, אני חושבת שאנחנו קצת בבלבול ערכי מה באמת חשוב, מה נכון, איפה אני שמה את עצמי בתוך החברה הזאת, כמה אנחנו מובילים את הערך האגוצנטרי האישי מול הערך החברתי, הדברים קצת התבלבלו והתקהו בזמן האחרון, אחד הדברים שאנחנו מתמודדים איתם זה המכנסיים המאוד מאוד קצרים בעיקר של הבנות, ואני באופן אישי הרמתי דגל כזה, יש כאן תלמידים שלי, וכשהם באים ואומרים לי "עדנה, אין בחנויות את המכנסיים שאת מבקשת מאיתנו, אין.
<עדנה בז: אין" והיה פה ויכוח ואני רוצה להגיד את מה שאתה אומר, אל תקנו.
<עדנה בז: אל תקנו.
<עדנה בז: המעצב בסופו של דבר יראה שהדבר הזה נשאר בחנות, ואני מבינה שאני - - - אבל זה הכוח החברתי.
<עדנה בז: אני רוצה להגיד דבר אחרון, פרויקט כזה, פרויקט אחר, "בעד עצמי" עוד פרויקט ועוד סדנה, אני מרגישה שמה שחסר גם בבית וגם בבית הספר זו הנוכחות האמיתית של המבוגרים בחיים של הילדים.
<עדנה בז: זה נעדר.
<עדנה בז: זה לא משנה כמה פרויקטים נביא וכמה נדבר, אנחנו לא מדברים מספיק ואנחנו גם לא מדברים אמיתי.
<עדנה בז: כי כשאנחנו נוכחים באמת, הכל יעלה.
<עדנה בז: אנחנו לא צריכים את משרד החינוך שיגיד לנו מה לעשות ואיך לעשות, אנחנו לא צריכים את זה.
<עדנה בז: אנחנו צריכים את הזמן, את ה- - - הרגשית ושל הזמן להיות שם באמת עם הילדים שלנו.
<עדנה בז: אנחנו לא שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם מעבר לזה צריכים להיות לא שבויים כהורים באותם המודלים כי היום גם האמהות הצעירות, עדנה, שבויות במודלים האלה, וזה מתגלגל לנו מדור לדור.
יפעת שאשא ביטון: יהל בבקשה.
<יהל קירשנר: עלו כאן כמה בעיות שלדעתי מאוד חשוב להתמקד בהן בסופו של דבר.
<יהל קירשנר: בני הנוער מבלים את רוב זמנם בתוך בית הספר, בתוך מערכת החינוך, ואין מה לעשות, אם יש תופעה צריך להילחם בה גם במסגרת הזאת.
<יהל קירשנר: נתקלנו בבעיות של השמנה ושל מזון לא בריא גם בתוך בתי הספר ובגנים.
<יהל קירשנר: המשרד יצא לרפורמה, יצאו תקנות, - - - אם הן היו לטובה, לרעה, אם בני הנוער אהבו את זה או לא, בסופו של דבר זה לטובתנו, זו הבריאות שלנו.
<יהל קירשנר: אנחנו נלחמים בה.
<יהל קירשנר: יש בעיה, צריכים לדון בה, צריכים להתייחס אליה, אי אפשר לטאטא אותה מתחת לשטיח ולהגיד "היא לא קיימת" ולהגיד "החברה תטפל בה" כי לא, להיפך.
<יהל קירשנר: התקשורת והחברה רק תעודד אותה.
<יהל קירשנר: הצגת ממש לפני שניה שאין מה לעשות, חברות האופנה לא באות לטובת הבריאות, הן באות לטובת מה שיפה בעיניהן, לטובת הכסף, מה שלא לטובתנו בסופו של דבר, ואין מה לעשות צריכים להתעסק בזה, צריכים לדון בזה ולא לפחד לעסוק בדברים כי אם נמשיך להתעלם מעצם העובדה ונגיד "לא נעלה את זה כדי לא לעורר סיכוי שזה יעורר מחשבה" לא, המחשבה הזאת קיימת, יש אמצעים שעוברים אם נרצה או לא, בוא נגיד שהיום בפייסבוק יש היום אמצעים, ברשתות להעביר מסרים להעביר פרסומים אם נרצה או לא, וצריכים להילחם בזה.
<יהל קירשנר: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה יהל.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה שמשרד החינוך ובכלל השיח מנסה לקדם אורח חיים בריא אבל אני רק אומר דוגמה כדי שתבינו על מה גם דיברתי מקודם.
יפעת שאשא ביטון: כשבאים ואומרים "מהיום תהיה רק גבינה צהובה 9%" הפלסטיק הזה שצריך להאכיל את הילדים, בעיני זה פסול כי אנחנו מכוונים למקום שהוא דיאטטי.
יפעת שאשא ביטון: להוריד את כלה שומנים או שהכל יהיה - - - ואני אומרת שיאכלו בריא, צריך ללמד אותם לצרוך את זה באיזונים הנכונים ובמינונים הנכונים ואנחנו נשיג את זה הרבה יותר מאשר נחנך אותם ללכת לראות כמה אחוזי שומן יש לנו על כל מוצר.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו שתי בנות שרוצות לדבר.
<עופרי שביט: בבית הספר אנחנו עושים עבודות מחקר שנקראות "דיאלוג" בדיוק עכשיו אני עושה "דיאלוג" באנגלית על ההשפעה של המדיה על הפרעות אכילה, לדעתי באמת זה הדבר שאני רואה בתוך בית הספר שלי עם החברות שלי, ואני באמת חושבת שזה אחד הדברים שהכי משפיעים.
<עופרי שביט: התקשרנו לחברות שלנו ושאלנו אותן כשהן רואות תמונה באינסטגרם של דוגמניות, של חברות אופנה, מה הן מרגישות וכולן אמרו אותו דבר, שהן מצלמות מסך וזה גורם להן למוטיבציה להיות יותר רזות ואני חושבת שעכשיו ברגע זה, זה אחד הדברים הכי הכי משפיעים, אני יכולה להעיד גם על עצמי, זה מה שהאינסטגרם גורם לנו להרגיש שזה בעצם המודל וזה רע.
<עופרי שביט: לדעתי המדיה היא אחד הדברים שהכי גורמים לזה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עפרי.
<גל מסילתי: חוק הפוטושופ הוא חוק שלא ייאכף.
<גל מסילתי: המציאות היא מציאות בפני עצמה.
<גל מסילתי: המודל להיכנס להיות דוגמנית זה עם רגליים רזות וגבוהות ולהיות רזה, הם גם - - - אז להגיד שההורים הצעירים, צריך להתייחס אליהם יותר, זה לא נשמע לי, אני לא מכירה פה אחת שמסתכלת על עצמה במראה ואומרת "אני שלמה עם עצמי" אם יש פה מישהו שלא מסכימה איתי שתרים את היד, אבל אני בטוחה שכל אחת מתעסקת בדיאטה או שהיא קונה בגדים היא מתעסקת באיך זה נראה עליה.
<גל מסילתי: צריך להתייחס לזה באופן חברתי.
<ניצן אמיר: אני מדריכה כיתות ו' בבית הילדים בקיבוץ - - - אחת הבעיות לדעתי, שמתמקדים בבעיות האלה בתיכון ובחטיבות הביניים, ואני יכולה להעיד שאני יושבת עם הבנות בכיתה ב', הן יושבות ואומרות "אמא מסכימה לי לעשות דיאטה" "אני כבר לא אוכלת ארבעה ימים" ילדות בכיתה ב', הן יושבות ומדברות על זה שהן אוכלות כל היום רק גזר ובי זה מעביר צמרמורת ואף אחד לא מטפל בזה בגילאים האלה.
<ניצן אמיר: כולם אומרים שזה מוקדם מדי ואף אחד לא רואה איך זה באמת.
<ניצן אמיר: לדעתי זה מתחיל שם מהגנים אפילו, הרבה לפני שזה מגיע לגילאים האלה, צריך להפסיק את זה לפני שזה מתחיל.
יפעת שאשא ביטון: זה קורה בגילאים המאוד צעירים, אני שומעת שיח בין בנות, בנות מאוד קטנות ואני בשוק שזה בכלל בתודעה שלהן, לדבר על דיאטות ועל מה מותר ואם זה משמין או לא ואם זה מבליט או לא.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי, אנחנו צריכים - - - בלי שום ספק.
<שחר כוכבי: כשאני התחלתי להתעסק בכושר ותזונה, אחרי מעט זמן פתחתי סטודיו בהרצליה לאימונים לבחורות צעירות, בעיקר בגילאי 18-30.
<שחר כוכבי: אני רוצה להגיב בנוגע למה שאמרו ממשרד החינוך.
<שחר כוכבי: אצלי זה מדגם מייצג, בטח לא מחקר, 100% מהנשים שהגיעו אלי לסטודיו סבלו ממיס-קונספציות בתחום של תזונה וכושר.
<שחר כוכבי: המיס-קונספציות האלה בסופו של דבר גורמות להפרעות אכילה, במובן כזה או אחר וברמות כאלה ואחרות.
<שחר כוכבי: המיס-קונספציות מגיעות מהבית בין השאר, כמו שאמרתם, ההורים אומרים, מה הם שומעים מהמשפחה, מהתקשורת, הדרך היחידה לחשוף את התלמידים, את הנוער למצב שבו הם שומעים את הדברים הנכונים זה לחשוף אותם בתוך מערכת החינוך.
<שחר כוכבי: אין ברירה אחרת.
<שחר כוכבי: בטח אם מגיע מצב שבו חברות - - -
יפעת שאשא ביטון: מערכת החינוך זה אחד מהפקטורים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה משהו הרבה יותר רחב, זה מהחינוך, מהבית, זה ממרפאות כשהם מגיעים לרופאים.
יפעת שאשא ביטון: כשאני הגעתי בתור אישה בהריון לטיפת חלב וראיתי איך היא מסתכלת עליי, באיזה שהוא שלב לא הסכמתי להישקל, אמרתי "מה זה משנה, אני כבר משנה כמה אני עוד אעלה, רק שהיא תרד לי מהווריד שהנה עליתי עוד קילו והנה עליתי עוד שניים" אני אומרת לך אמיתי, כבנאדם מבוגר.
יפעת שאשא ביטון: זה בכל המערכות ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו תוקפים את זה בכל החזיתות אם אנחנו רוצים באמת להגיע לאיזה שהוא משהו.
<שחר כוכבי: אני חושב שיש מקום מאוד גדול להכניס אנשי מקצוע לתוך מערכת החינוך, גם לגילאי הגן, גם לגילאי החטיבה והתיכון שהבנות וגם הבנים אגב, שסובלים, זה נקרא ריברס אנורקסיה, הרצון להיות מאוד גדולים, מפותחים ושריריים, זה קורה המון, זה קיים כל הזמן.
<שחר כוכבי: שוב, אני לא עשיתי מחקר על זה ואני רואה את זה עם כמעט, אני לא רוצה להגיד 100% אבל הרבה מאוד.
<תומר: רק רציתי להגיד שאם מדברים על הגדרה עצמית ועל "אני בעד עצמי" אז להביא את הנושא של הקהילה הגאה בין בני הנוער.
<תומר: לא מביאים את זה למודעות בשום אמצעים ואצלנו בגליל העליון יש קבוצה בשם "איגי" אני הייתי חבר בה, עשרה ילדים מכל הגליל העליון.
<תומר: זה היה אמור להיות בהתחלה קריית שמונה, אחרי זה אמור להיות אזור מסוים בצפון, כל הגליל העליון בקבוצה של "איגי" עשרה ילדים.
<תומר: ברגע שבמערכת החינוך לא מביאים את זה למודעות ולא אומרים שזה משהו שהוא חלק מהאדם, הגדרה של מיניות או מגדר או מין או מה שזה לא יהיה, ברגע שלא מביאים את זה למודעות זה משהו שפוגע.
<תומר: זה מתבטא גם בהפרעות אכילה, ובכל דבר.
יפעת שאשא ביטון: והרבה מאוד סימפטומים נוספים.
<נטע ידיד: אני יכולה לומר מה הנתונים שאני הורדתי ממאמר שקיבלנו, מאמר פסיכיאטרי.
<נטע ידיד: "הפרעות אכילה רלבנטיות במיוחד לילדים ומתבגרים.
<נטע ידיד: כ-0.3% מהמתבגרים יפתחו אנורקסיה, 0.9% יפתחו בולמיה, 1.9% יפתחו הפרעת אכילה, בולמוסים בחייהם, 27% מבני הנוער יעסקו בדיאטה.
<נטע ידיד: זה משהו כלל - - -
יפעת שאשא ביטון: סליחה, אני לא מכירה את הפסיכיאטר ואני לא רוצה לחלוק על העניין המקצועי שלו אבל אני אומרת לך באחריות מהמעט שאני מכירה במערכת החינוך ובכלל בסביבה שלי, 90% מופרעי אכילה בצורה כזאת או אחרת, אנחנו לא קוראים לזה הפרעות אכילה כי זה כבר הפך להיות נורמה.
<נטע ידיד: מי לא מופרע אכילה?
<נטע ידיד: גם אני מופרעת אכילה.
<נטע ידיד: כולנו מופעי אכילה, הרי אנחנו נמצאים בתרבות - - - אני חושבת שאנחנו גם הפכנו בעצם את כולם לאנורקטים או בולמים.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא אנורקטים ובולמים אלא רק מופרעי אכילה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מופרעי אכילה מתוך השיח החברתי שנוצר של מה לאכול ומה לא לאכול והנה זה דיאטטי והנה זה ככה.
יפעת שאשא ביטון: ופה הבעיה, וזה מה שאנחנו צריכים ליצור.
יפעת שאשא ביטון: שלא בעניין הטיפולי אלא בהיבט החברתי כמו שאמר את זה עדי.
<נטע ידיד: זה בדיוק המקום שאנחנו שמים עליו דגש.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתקדמים לסיום.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה במשפט.
<עומר: הקטע שתפס לי באוזן זה הקטע שאמרת על הבדיקה, איך אתם מוצאים את זה.
<עומר: אמרתי את זה קודם, איך שאתם מוצאים את הקטע של לזהות ילדות עם הפרעות אכילה.
<עומר: שזה שהן - - -ואם החברה, מה שאני הבנתי זה שזה קטעים של מזל.
<עומר: אם המורה לספורט רואה את זה - - -
יפעת שאשא ביטון: שזה מקרה ולא משהו שהוא שיטתי.
<נטע ידיד: אמרתי שאנחנו מעבירים תכניות - - - לא הבנת.
<נטע ידיד: אמרתי שהרבה מהמקרים שמגיעים זה באמת או כי המורה לספורט יכול לאתר אותם כי כשילדה מרזה מאוד במשקל, היא בדרך כלל לובשת בגדים גדולים, לא תמיד אפשר לאתר אותה, לא תמיד אפשר לראות את זה.
<נטע ידיד: אתה מד בר על קיצוניות, אני מדברת על השלב הראשוני.
<נטע ידיד: קשה מאוד לראות, אם אני אגיד לך ירדתי 5 קילו, תגיד לי בסדר "ירדת 5 קילו, זה עדיין לא הופך אותי לחולה, לנכנסת לתוך בעיה" אז אני רוצה ש- - - יודעים על ילדות שמקיאות או מרעיבות את עצמן בדרך כלל בצורה קיצונית, בדרך כלל מאנשים אחרים אני לא יכולה לדעת כזה דבר.
יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא שאין פה איזה שהוא תהליך שיטתי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים משהו הרבה יותר שיטתי ממה שקיים היום, אין שאלה, ולא להסתמך על - - - ניתן לילדים לדבר.
<דון דדוש: אני מכפר יונה.
<דון דדוש: אני חייב להגיד שכולנו נמצאים באיזה שהוא סוג של הפרעת אכילה.
<דון דדוש: זה - - - את לא אשמה בזה, אבל לא לטפל בזה, זה כן להיות אשם בזה.
יפעת שאשא ביטון: בואו ננהל שיח, ואגב, אתה יכול לאכול פיצה ולא לדפוק חשבון, זה תלוי בך וביכולת שלך לסנן את כל המסרים שאתה מקבל בחברה, וראיתי פה ילדים שהגיעו עם פיצה וזה בסדר גמור.
יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו מתמודדים עם המסרים החברתיים שהם לא באים מהמערכת החינוכית, אלא באים מהרבה מקומות אחרים ואנחנו צריכים להתמודד איתם גם במערכת החינוך.
<קריאה: לפי דעתי גם הסדר עדיפויות שלנו היום זה יש את הפרויקט הזה של "נותנים 5", מי מפה לא מכיר את זה?
<קריאה: כולם מכירים.
<קריאה: אני חותם שכולם מכירים את זה.
יפעת שאשא ביטון: אז אתה אומר שמשרד החינוך צריך קצת לשנות את סדרי העדיפויות במסרים.
<קריאה: כי זה להציל חיים וזה לפתח את הדור הבא למשהו יותר טוב, אבל אם יעשו את הקמפיין לאנורקסיה או משהו זה יכול להציל חיים, זה יכול רק לשפר את העתיד.
<רוני עמר: אני חייבת לומר שאני יושבת פה ואני מזועזעת.
<רוני עמר: כי כשמדברים אל המורים ואומרים "נעשה תכניות למורים, נדבר עם ההורים, אולי הם ידעו איך לפנות" אני יושבת פה ואני מתה שיפנו אלי ויגידו לי "קחי את עצמך בידיים, את לא אוכלת את לא שותה" אני יושבת פה ומחכה שמישהו יבוא וידבר איתי על דברים שנוגעים אלי ושלא יביאו תכניות למורים, שידברו איתי או שידברו עם ההורים שלי שייקחו אחריות.
<רוני עמר: אני צריכה לקחת אחריות על עצמי ואני צריכה שמישהו יבוא אלי ויגיד לי שאני צריכה לקחת אחריות על עצמי.
<רוני עמר: למה אתם לא מדברים אליי?
<רוני עמר: המורים שלי והמורים של החברים שלי ובבתי ספר אחרים לא פנו אליי, כל האזור.
יפעת שאשא ביטון: הנקודה ברורה וגם רשמתי את זה לפניי.
<רן רייטן: בקשר למשרד החינוך, הבנתי שהם רוצים להכשיר את כל המורים, היועצים, המחנכים, מורי הספורט, את כל המסביב כדי לאתר את זה.
<רן רייטן: כשעדי ברקן נכנס להרצאה בבית ספר ואני איתו בכל ההרצאות, 6,000 בני נוער בחודש אנחנו פוגשים.
<רן רייטן: אחרי ההרצאה כל אלה שיכלו להיות מדורדרים לאנורקסיה או שמושפעים מאנורקסיה או אלה שאתם מפחדים לדבר איתם בשביל שלא יידרדרו, הם מתקשרים אלי.
<רן רייטן: זה האיתור.
<רן רייטן: הם מתקשרים אלי.
<רן רייטן: את לא צריכה להכשיר 6,000 אנשים כדי למצוא אותם, רק תני לעדי לדבר והם יתקשרו אלי אחרי הצהריים וכל התוכן והשפה שאתם משתמשים בה, היא לא נכונה.
<רן רייטן: בגלל זה אתם צריכים כל כך הרבה להסתבך.
<רן רייטן: במקום לדבר איתם בגובה העיניים, זה מה שאתם עושים וזה מה שאנחנו עושים ומצליחים.
<טל רחמים: בגדול אני מרגיש שאנחנו קצת איבדנו בדיון את מה שבאמת חשוב פה, כי בכל זאת זה יום זכויות הילד ובעצם מה שקרה עכשיו זה שזה נהיה מעין העברה למשרד החינוך וזה לא, זה לא מה שאמור להיות.
<טל רחמים: זה בדיוק כמו המושב הקודם שהיה פה שדיברנו על לקחת אחריות לידיים שלנו, הנוער.
<טל רחמים: אנחנו אלה שצריכים לקחת את הפרויקט, לא טלפון שבור שמשרד החינוך מעביר למורים מעביר לזה ומעביר לזה, ואז בסוף זה מגיע בצורה לא ברורה וזה גם לא צריך להיות עניין של עמותה, זה צריך להיות עניין שבא מ איתנו, מהנוער.
<טל רחמים: עניין שבו אנחנו אומרים "בואו נסתכל רגע מה קורה לנו" וזה לא רק בזה, זה גם באמת מה שהועלה כאן על מגדר, שאם אני אבוא עם חולצה ורודה לבית הספר אנשים יגידו, "מה זה".
<טל רחמים: בסופו של דבר מה שקורה, עוד מעבר לזה שהתחלנו לדבר על זה, זה נעצר בשלב הראשון – בנו, בבני הנוער.
<טל רחמים: ובאמת צריך לדבר על איך אנחנו, לא איך משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת פה להתייחס.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה בכלל ואתה צודק ב-200% שאם הנוער יצליח להביא את השינוי, אז בינגו.
יפעת שאשא ביטון: ובאמת - - - לדבר האמיתי.
יפעת שאשא ביטון: אתם מלים את זה ואני שמחה שהעלית.
יפעת שאשא ביטון: אבל מה שקורה פה, ובואו לא נתייפייף, המדיה וכמות האינפורמציה שאנחנו חשופים לה שיוצרת בנו תודעה מסוימת ובסופו של דבר סוחפת אותנו אחרי מודלים מאוד מסוימים, ועובדה, הנוער נשאב אחריהם, הכוח שלהם הוא כל כך גדול.
יפעת שאשא ביטון: ולכן ההירתמות של משרד החינוך ומשרד הבריאות ועמותות שמתערבות ואתם כנוער שתצאו מכאן ותהיו שגרירים של הנושא הזה, רק ביחד אנחנו נצליח.
<טל רחמים: אבל כל הדיון שהיה כאן של שעה ומשהו בעצם לא התעסק במה קורה עם הנוער.
יפעת שאשא ביטון: הוא התעסק בדיוק במה שקורה עם הנוער.
יפעת שאשא ביטון: אני חולקת, אני חושבת שאנחנו נמצאים כאן כדי לתת לכם את הזכות ואת הכוח ואת האומץ להיות מי שאתם בכל מידה שאתם ולנהל אורח חיים באמת בריא ונורמלי ולא להיות כאלה שנישאים על כנפי המדיה והמעצבים וכל מי שמנסה לעצב דעת קהל ולהגיד לנו מה נכון ומה לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: והמטרה של הדיון היא כדי ש - - - אם זה היה פשוט לא היינו פה.
<טל רחמים: אני בא מבית ספר דתי, בבית ספר דתי אין בכלל עניין של מגדריות.
<טל רחמים: אני היחיד שהעלה אי פעם ב- - -
יפעת שאשא ביטון: בוודאי שיש עניין של מגדריות, פשוט צריך להציף את זה.
<טל רחמים: אני היחיד שבזמן האחרון הציף בשישה בתי ספר דתיים בכל גוש עציון את העניין של שיח המגדריות ופשוט מנהלים של בתי הספר אמרו לי "תקשיב, זה לא רלבנטי למגזר הזה".
יפעת שאשא ביטון: זה רלבנטי מאוד.
<טל רחמים: אנשים מזלזלים בזה, אבל זה חשוב, זה צריך להגיע לנוער ואנשים לא מבינים את זה, זה העניין.
יפעת שאשא ביטון: תודה, אתה צודק, זה נכון וזה יגיע לנוער גם דרככם וגם דרך עולם המבוגרים אחרת אנחנו לעולם לא נוכל לכסות את הכל.
יפעת שאשא ביטון: משפט מציפי נחשון ואנחנו ננעל את הדיון.
<ציפי נחשון: אני עובדת במשרד הרווחה מנהלת שירות שמטפל בנוער וצעירים במצבי סיכון, בעיקר בקצה הרצף.
<ציפי נחשון: אני רוצה לייצג אותם.
<ציפי נחשון: אני עובדת רק עשרים שנה במשרד הרווחה, לא שמעתי על פניה שלך, אני אשמח שאנחנו נמצא דרך לשתף פעולה ולייצר win-win situation, אני קודם כל שמחה שעברת לצד של המסייעים ולא אלה שמדרדרים שלצערי עדיין קיימים ואני חושבת שאנחנו צריכים לפעול בכמה מישורים.
<ציפי נחשון: גם באמת לשתף פעולה עם הידע שלך והנסיון שלך מתוך העולם הזה, ולחבר אותו לידע של עובדים סוציאליים, של רופאים ושל פסיכיאטריים.