GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שלום עזרן: זה פשוט רק לתפור את החליפה נכון, כדי שהבוגר, אותו אחמד או אותו משה שנמצא במעפילים, לא מעניין אותו כרגע מי האחראי, מי בעל הבית, אי אפשר לנתק אותו אחרי שלוש שנים ולומר לו 'תמשיך לבד', למרות שיש תהליכי מעקב ובקרה.
<שלום עזרן: לפי דעתי הרצף הזה מתבקש.
<שלום עזרן: אם אגף שח"ר יכול טיפה לראות איך אנחנו יוצרים חיבור יותר נכון, יותר חזק, בין גופים שעוסקים בנושא הזה נשמח.
<שי לצר: אני אעצור פה, אני אשמח שתתייחסי, זו החוויה שלך.
<ליתי בדש: אני הגעתי לעיר לפני שנה, ניהלתי קודם בית ספר ואימצתי את אנה ואנה אימצה אותי, מיד.
<ליתי בדש: באמת הלכנו יד ביד.
<ליתי בדש: יד ביד זה גם הנאמנות וגם אנה זקוקות לעזרה ולתמיכה של הרשות.
<ליתי בדש: נפגשתי עם הנאמנות, עם אנה הרבה, בבתי ספר.
<ליתי בדש: לא תמיד הכול ורוד.
<ליתי בדש: כמו שאמרה מלי, כמו שאמרה כוכבה, אם אין את המנהל שמוביל, בסדר, התגברנו גם על זה.
<ליתי בדש: באמת האוזן הקשבת שלהן, כל הזמן, זמינות כל הזמן, עובדות עם הנשמה.
<ליתי בדש: אחת הדוגמאות שמאוד נגעה ללבי, למרות שפה ראיתי כמה שביקשו כבר טישו - - - לא, אני לא אמרתי שם.
<ליתי בדש: בשנה שעברה היה איזה שהוא כנס בנושא חינוך ונכון שהן לא מטפלות בחינוך מיוחד, אבל אז אני הייתי כן קשורה עם המחלקה הזאת ובגלל שאני הרבה בקשר עם אנה היא סיפרה סיפור על ילד שהאבא נכה והילד התבייש לספר שאבא שלו נכה, על כיסא גלגלים, אני לא זוכרת בדיוק מה זה היה, אולי אנה זוכרת יותר, והעזרה של הנאמנות הביאה אותו לביטחון.
<ליתי בדש: אצלך, רולה?
<ליתי בדש: שאין לו את הבעיה להודות ולא להתבייש במצב הפיזי של אבא שלו.
<ליתי בדש: אני זוכרת שגם אז הסיפור הזה עלה בכנס של החינוך המיוחד.
<ליתי בדש: אני חושבת שאתן עושות באמת עבודת קודש.
<ליתי בדש: האישיות של אנה מדהימה והיא סוחפת אחריה את כל הצוות שלה.
יפעת שאשא ביטון: למה היא השאירה אותך לסוף?
<ליתי בדש: האמת היא, יפעת, אני יכולה להראות לך, עכשיו כתבתי מיד לבעלי 'אני צריכה לדבר ולא התכוננתי'.
<ליתי בדש: היא סוחפת אחריה לטובה את כל הצוות וגם את חדר המורים ולא פלא שאומרות לנו מנהלות, ומלי מדגישה את זה יותר, שהנאמנות הן חלק מהצוות, הן לא משהו תוספתי, הן לא משהו חיצוני, הן חלק ממש אינטגרלי מחדר המורים.
<ליתי בדש: וזה חשוב.
<אילן שמש: מעבר להתרגשות.
<ליתי בדש: אתה רוצה טישו?
<אילן שמש: אני כל הזמן הולך עם טישויים, העבודה שלנו היא כזו, אין מה לעשות, אנחנו נוגעים פה ב - - -
<קריאה: גבר שכבר מודה בזה זה 'פותחים עתיד'.
<אילן שמש: אחד הדברים שכואבים לי זה שאומרים שהאבות לא מעורבים וכן הלאה וצריך להביא אותם.
יפעת שאשא ביטון: אמרנו שהם מרגישים מקופחים.
<אילן שמש: אני אף פעם לא הרגשתי מקופח.
<אילן שמש: אני מזרחי ואני אף פעם לא הרגשתי מקופח, זו בעיה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני כן ידעתי שאתם בבעיה, רק אף פעם אף אחד לא הודה בזה.
<אילן שמש: אני היום עם מספיק ביטחון בתור גבר ואבא, שאני יכול גם לצחוק על עצמי, זה בסדר.
<אילן שמש: שני דברים קטנים.
<אילן שמש: הנאמן זה אחד המקצועות המדהימים, הקשים, המיוחדים שישנם.
<אילן שמש: במכללות אנחנו מפתחים את התפיסה הזו סביב תואר אקדמי ראשון ושני, כבר בחמש מכללות, זה נקרא עובד חינוכי טיפולי.
<אילן שמש: הן עושות את זה פה, לפי הסיפורים, ברמה הגבוהה ביותר, וזה בדיוק הראייה החברתית, האישית, המשפחתית, הקהילתית.
<אילן שמש: כל התכלול הזה, כל העבודה הזו, הן עושות את זה ברמה הגבוהה ביותר ואין לי ספק שזה לא מהאוויר.
<אילן שמש: להוביל את זה עשר שנים ולהגיע לרמה הזו ולתפיסה הזו וכן הלאה, זה מדהים.
<אילן שמש: הצורך בעבודה חינוכית טיפולית שמלווה ילדים, נערים, נערות, נערות נערות נערות הרבה ומתבגרים והיום גם צעירים, היא חיונית במדינת ישראל בסדר גודל שאין כדוגמתה.
<אילן שמש: בתי ספר מחפשים עובדים חינוכיים טיפוליים שילוו את הילדים שלהם, בואו נהיה הוגנים בזה, וזה לא דורך על שום רגל ועל שום נעל, זה רק החוכמה של המנהלים ושל המורים, שיבינו שאף אחד לא דורך עליהם וכשמבינים את זה תראה, מתים על זה ומאמצים את זה ומחזקים את זה ונותנים מעצמם לזה.
<אילן שמש: אנחנו בטח יודעים שזה חסר בכיתות שח"ר.
<אילן שמש: לצערנו הרב יש הרבה מאוד אוכלוסיות בסיכון, לצערי הפרויקט הזה לא נכנס, לא לחטיבות הביניים, קצת לחטיבות הביניים, אבל לא לחטיבות העליונות, והצורך בעבודה הזה הוא בטח באוכלוסיות האלה ואנחנו מכירים את זה ואנחנו יודעים את זה ואנחנו מנסים להשקיע בקולות קוראים לעבודה החינוכית טיפולית שתלווה את הכיתות האלה, את כיתות שח"ר ואת כיתות - - - למרות שאלה כיתות שמקבלות תקציב עתק מבחינת שעות ומורים וכן הלאה.
<אילן שמש: אבל הנישה הזו שאתם תיארתם פה חסרה.
יפעת שאשא ביטון: אפשר לעשות את זה במסגרת הצוות.
<אילן שמש: כל הכבוד לכם שאחרי עשר שנים, במקום להתמסד ולהיות פחות טובים אתם נהיים יותר טובים.
<אילן שמש: זה פשוט מרגש.
<אילן שמש: אני נוגע מדי פעם, אני לא מלווה, אני קידום נוער, אנחנו נפגשים בצמתים קטנים רק ולשמוע את זה ככה אני מוריד את הכובע, ותודה לכם, איזה עבודה.
<אילן שמש: אני רק חושב על זה, כמו שהיא סיפרה על ילדה אחת, תחשבו שיש לה 16.
יפעת שאשא ביטון: כל שנה.
<אילן שמש: איזה מקצוענית.
<אילן שמש: אתה יודע, מה זה אם לא העובדת החינוכית הטיפולית הטובה ביותר שיש?
<אילן שמש: תחשוב מה זה.
<אילן שמש: דרך אגב, עמותת להב, זה לא פעם ראשונה שהם מצליחים, עשית חבירה נכונה, איזה חוכמה גם כן.
<שי לצר: אנחנו עובדים עם להב, כל שנה ביישוב אחר אני עושה איתם סרט.
<שי לצר: אני מממן.
<אילן שמש: אין עליך.
<שי לצר: כל שנה.
<שי לצר: עכשיו אנחנו עושים בשגב שלום עם הבדואים.
<שי לצר: כל שנה עושים סרט, אבל אי אפשר לחזור ללוד, יש 36 יישובים.
<אילן שמש: אותנו הם אימצו ראשונים, זה היה משהו.
<שי לצר: אם יש שאלות או הערות.
<אילן שמש: יש לי הערה.
<אילן שמש: אני מאוד אוהב את הפילוסופיה ואת התפיסה ואת הגישה, והיא חדשנית והיא נכונה, ואנחנו כבר יודעים את זה.
<אילן שמש: תחשבו על תוספת או התחברות למשאבים שמתחברים לכוחות כדי לתת לילדים האלה הצלחות בדברים נוספים, לא רק הצלחות לימודיות והצלחות בתחום החברתי הרגיל השוטף, שזה אין ספק, זו העבודה.
<אילן שמש: יש היום דרך מינהל חברה ונוער דווקא, כי מינהל חברה ונוער זה לא התחום שעוסק באוכלוסיות בסיכון ואתם עוסקים באוכלוסיות בסיכון, יש היום כוונון של תקצוב עתק לקטע של חוג לכל ילד.
<אילן שמש: אני דווקא מדבר על הלא פורמלי, לתת הצלחות בתחום הלא פורמלי.
<אילן שמש: אם תדעו להתחבר למשאבים האלה אתם תוכלו לתת לילדים בסיכון, כי אתם מתעסקים בילדים בסיכון, את המשאבים שאנחנו רוצים לתת לכל ילד.
<אילן שמש: וזה יופי.
<שי לצר: עוד הערות, שאלות?
<שי לצר: ואחרי זה נראה לי ש - - -
<יערה שילון: אני התגלגלתי לכאן כנראה בטעות, אבל אין טעויות, זו המתנה שלי לראש השנה, מאוד התרגשתי ממה שאמרו פה.
<יערה שילון: אני רוצה להגיד שני דברים.
<יערה שילון: אחת, תמיד אומרים שבסיס ההיקשרות הוא קבוע ואתם מוכיחים שאפשר לשנות את דפוס ההיקשרות ודפוס ההיקשרות זה מה שאנחנו בוחרים ומאוד התרגשתי.
<יערה שילון: אולי אני אבוא ללמוד אצלך סוף סוף לא לזרוק את המכנסיים ולתפור כפתורים.
<יערה שילון: תתרגמי לה, אולי אני אלמד אצלה, כי אני כפתור לא יודעת לתפור.
<יערה שילון: מאוד התרגשתי.
<יערה שילון: אני חושבת שכדאי להתחיל בגיל הרך.
<יערה שילון: ככל שפותחים את העתיד מוקדם יותר יש סיכוי שנמנע את הסיכון בגילאים המבוגרים יותר.
<יערה שילון: אנחנו נושאים אליכם עיניים.
<שי לצר: רק להגיד שאנחנו בימים האלה תחת חברת הבת ויחד עם הסוכנות היהודית מקימים מיזם שנקרא baby future, קיבלנו תרומה מקרן פישר ואנחנו מתחילים להפעיל מיזם להורים בגיל הרך.
יפעת שאשא ביטון: זהו, שם באמת הפוקוס צריך להיות הורים.
<שי לצר: כן, רק הורים.
<שי לצר: אנחנו מתחילים אותו בארבעה יישובים, חצור, מגדל העמק, שכונת התקווה ובאר שבע.
<שי לצר: זה פיילוט שמתחיל בימים אלה, ב-1 בינואר יש לנו תקציב ואנחנו מתחילים בדיוק לקחת את הדברים האלה, כי הרבה פעמים השטח מושך לשני כיוונים, או ללכת לגיל הרך, או ללכת לחטיבות והשמיכה היא תמיד מוגבלת.
<אילן שמש: נכון, כי צריך.
<שי לצר: כי צריך, וגם אנחנו, אני אמרתי כבר לפני הרבה שנים, כששמיכה היא מוגבלת אתה צריך לבחור, בחרנו ועל כן אנחנו הולכים למרחב הזה של הגיל הרך.
<שלום עזרן: את לוד לא הזכרת כי אתה פה, נכון?
<שי לצר: כן, אנחנו כרגע פה עם ילדים.
<שי לצר: זהו, אלא אם למישהו יש עוד שאלות, או הערות, או דברים שמישהו מהפאנל רוצה להגיד.
<שי לצר: אם לא, אז נראה לי ש - - -
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח להתייחס, אלא אם כן למישהו - - -
<ג'וש שוורץ: אולי אני אסכם קודם.
<ג'וש שוורץ: קודם כל אני רוצה להודות לכם שבאתם כולכם, ממשרד החינוך, מהעירייה, מהצוות של לוד, זו הפעם הרביעית שאני מבקר ב'פותחים עתיד' בלוד, אנחנו כבר מכירים את הפנים של כולם ואני רוצה גם להודות לך, יפעת, שבאת, וגם לצוות הוועדה.
<ג'וש שוורץ: זה לא מה בכך שאתם מקדישים את הזמן ובאים, הוועדה לזכויות הילד בכנסת, לבקר פה בתכנית של הסוכנות היהודית.
<ג'וש שוורץ: את היית איתי לפני שבועיים-שלושה בארצות הברית ובקנדה, יפעת נסעה איתי לבקר בקהילות יהודיות וראית שם את העבודה של הסוכנות היהודית בחוץ לארץ.
<ג'וש שוורץ: אני חושב שבדיוק פה את רואה את ההיפך, את מה שאנחנו עושים פה בארץ, וזה באמת משהו אחר לחלוטין ממה שראית.
<ג'וש שוורץ: היינו בפיטסבורג, בקליבלנד, טורונטו, אני חושב שאת רואה פה את היכולות של הסוכנות היהודית.
<ג'וש שוורץ: בגלל שאנחנו גוף ממלכתי, ארצי, היכולת שלנו להרים פרויקט כזה, שהוא ארצי, שי דיבר על 12,000 בוגרים, הוא מגיע ל-30 רשויות, זה משהו שאני חושב שאין עוד גוף כזה ממלכתי בארץ שיש לו יכולת להרים כזה פרויקט בהיקף כזה, לעבוד בשיתוף פעולה, גם עם עיריות.
<ג'וש שוורץ: יש לנו הרבה פרויקטים אחרים, אנחנו בונים מתנ"סים ויש לנו שותפות 2000, הקשרים שלנו בכל הרשויות הם באמת רחבים.
<ג'וש שוורץ: את מכירה את זה בקרית שמונה, את מכירה את השותפות, את מכירה את 'פותחים עתיד' בקרית שמונה, את מכירה את המתנ"ס שמימנו, הסוכנות, בקרית שמונה.
<ג'וש שוורץ: אז גם את, כסגנית ראש עיר לשעבר, מכירה את כל החיבורים האלה.
<ג'וש שוורץ: אני חושב שאת רואה פה גם שאנחנו שוברים כמה מיתוסים, כי הסוכנות היהודית באמת פועלת למען כל תושבי מדינת ישראל בכל המגזרים, ערבי, יהודי, דרוזי, צ'רקסי, ולא רק למען היהודים.
<ג'וש שוורץ: את רואה את זה פה ואת רואה גם את הצוות שעובד ביחד בהרמוניה.
<ג'וש שוורץ: לכן אני מאוד מאוד שמח שבאת לפה היום.
<ג'וש שוורץ: אבל אני רוצה לחדד ולהבהיר נקודה אחת, ששי אמר, הסוכנות ממומנת מכספי תרומות וכסף של העם היהודי ויש לסוכנות הרבה משימות, אנחנו מטפלים בעלייה, אנחנו מטפלים בקשר עם התפוצות, אנחנו מפעילים את שותפות 2000, משגרים שליחים לחוץ לארץ, והיכולת שלנו להמשיך לתקצב ולהחזיק את התכנית הגיעה לקץ.
<ג'וש שוורץ: אנחנו לא באנו כדי לצאת כמו הג'וינט אחרי כמה שנים, זה מצוין, הג'וינט פעל, הקים יוזמה ואנחנו לא באנו לצאת מהתכנית הזאת, אנחנו הקמנו אותה כדי שהיא תימשך, אבל היכולת שלנו עם כל המשימות האחרות, אנחנו לא ממשלה, לא יכולים להעלות מיסים ולהעביר מפה לפה, היכולת שלנו לתקצב את התכנית הזאת הגיעה לקץ.
<ג'וש שוורץ: לכן, אם יש סיכוי, ואני חושב ששמעתם מכל הגורמים הרשמיים של הרשות והמדינה, שזו תכנית מצוינת וצריך להרחיב אותה לעוד רשויות, היכולת של הסוכנות לעשות מעבר לזה היום לא קיימת.
<ג'וש שוורץ: פשוט אין לנו את המשאבים הייעודיים ולכן אם התכנית הזו תתרחב זה רק עם הרשויות, אם זה רשויות מקומיות או הממשלה, ייכנסו ויממנו ויביאו משאבים.
יפעת שאשא ביטון: נתחיל בדברים האופטימיים, שאני סומכת עליך.
יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה, ג'וש, באמת הרעיון לבוא ולבקר וללמוד על מה שקורה בלוד התחיל במפגש שהיה לי עם ג'וש כדי ללמוד על הסוכנות היהודית מעבר לקשר הדי שוטף שהיה לי איתם, גם המכללה הטכנולוגית, יצא שפגשתי את הסוכנות היהודית בהרבה מאוד צמתים, וכן, מסתבר שהיא לא רק יהודית בפר אקסלנס, אלא היא באמת נותנת מענה לחברה הישראלית כחברה בתוך מדינת ישראל ואני חושבת שיש לזה ערך מוסף מאוד חשוב.
יפעת שאשא ביטון: אני הייתי רוצה ממש בקצרה כמה דברים.
יפעת שאשא ביטון: ראשית, הנושא של ילדים בסיכון.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שבעבר ילדים בסיכון זה באמת שכבות סוציו אקונומיות נמוכות באזורים מאוד מסוימים.
יפעת שאשא ביטון: חברים, לצערי הרב היום נוער בסיכון התרחב לנו מבחינת ההגדרה, זה יכול לפגוש אותנו גם בקרב אוכלוסיות חזקות, הרבה פעמים דווקא שם ביתר שאת, דווקא כי יש משאבים ודווקא כי הכול מאוד מאוד זמין ואנחנו צריכים להיות מאוד עם היד על הדופק, חסכים רגשיים.
יפעת שאשא ביטון: את אמרת, 'אנחנו לא נוגעים בעניינים רגשיים', אבל אני חושבת שבעיות רגשיות נשענות על הרבה מאוד דברים אחרים, זה יכול להיות קושי חברתי, זה תחושת כישלון וזה יכול להיות גם חוסר תשומת לב בבית, שאגב הוא לא רק בקרב משפחות חזקות.
יפעת שאשא ביטון: אחד הניסיונות הנואשים שלי, אני חושבת בשנה וחצי האחרונות שאני בכנסת, זה לנסות לקרוא להורים חזרה להיות נוכחים ומשמעותיים ודומיננטיים בהוויה של הילד ואני חושבת שאתם עושים עבודה מדהימה בעניין הזה.
יפעת שאשא ביטון: גם המעבר מלראות את הילד במרכז להבין את החשיבות של המעטפת, כדי שכשאתם תזוזו הצדה המעטפת תוכל להמשיך ולשמור על מה שאתם יצרתם, יש לזה משמעות מאוד גדולה.
יפעת שאשא ביטון: וכאן אני רוצה להיכנס לעניין של למשוך את החוט למעלה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שככל שגדלים הילדים בגיל, להסתובב עם נאמן זה לא - - - אתם לא רואים ילד בכיתה ט' מסתובב עם נאמן, אבל יכול להיות לכם ערך מאוד מאוד גדול אם אתם תדעו לעבוד עם הצוות.
יפעת שאשא ביטון: יש צוותים חינוכיים, אני חושבת שזה כוח שהוא מאוד משמעותי וזה משהו שלמדתי בסיור, כשביקרנו בבית הספר היהודי ומנהלת בית הספר אמרה 'אנחנו את הכול עושים אִין האוס'.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אם אנחנו צריכים את כל הנושא של אבחונים וליווי דידקטי וליוויים פרטניים ותמיכה רגשית ותמיכה כזו ותמיכה אחרת, הכול בתוך הבית.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הם הכשירו את אנשי הצוות שלהם כדי שיוכלו להתמודד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על כל הנושא של ילדים אלרגיים, ילדים עם בעיות רפואיות שצריכות טיפול, את הכול הם הכשירו בתוך בית הספר, צוותים של בית הספר שיודעים להתמודד עם הכול.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שלשם אנחנו צריכים לשאוף, שיהיה לנו מערך חינוכי שבאמת מסוגל לתת מענה ואז גוף כמוכם יכול להיכנס ולעבוד עם אנשי החינוך ואנשי החינוך הם אלה שבסופו של דבר יתווכו אתכם לילדים.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של חינוך-רווחה הוא דרמטי.
יפעת שאשא ביטון: אני הולכת להוביל את זה בחקיקה, אמנם בהקשר קצת טרגי, הנושא של דוח וינטר, שיחייב קשר בין רווחה וחינוך.
יפעת שאשא ביטון: אתם לקחתם את זה צעד אחד קדימה, לא רק במקומות שיש בהם סיכון ממשי, אלא גם במקום שבו אנחנו צריכים לראות את הילד בראייה הוליסטית וזה גם יתרון.
יפעת שאשא ביטון: ומשהו ככה בהומור, לסוף.
יפעת שאשא ביטון: אתה מדבר על העיניים שלך הכחולות ועל שאתה לבן ולא מודר, אז גם שחורים כמונו, מכל מיני אזורים בארץ, הצלחנו לא להיות מודרים ולהיות חזקים - - -
<קריאה: וגם נשים.
יפעת שאשא ביטון: כן, אישה.
יפעת שאשא ביטון: אני אספר לכם.
יפעת שאשא ביטון: כשהייתי סטודנטית היה קול קורא לבני מיעוטים להשתתף בדוקטורט ואני לא מצאתי את עצמי בשום מלגה והתקשרתי למשרד המדע ואמרתי 'תגידו, אני גם מזרחית, גם מקרית שמונה, גם אישה, יש עוד בת מיעוטים יותר ממני?
יפעת שאשא ביטון: ' ונכנסתי לקול קורא וגם קיבלתי מלגה מאוד יפה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת היה שווה בהחלט להשתמש בזה.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אומרת, היום אנחנו יכולים לפגוש את החזקים בכל מקום וגם את החלשים בכל מקום, בלי קשר, לא לצבע עור ולא מאיפה הם מגיעים, אנחנו פשוט צריכים להיות ערניים וקשובים בכל סביבה שאנחנו נמצאים.
<שי לצר: תודה לכם.
יפעת שאשא ביטון: ולגבי התקצוב, ג'וש, ברור לך שכל מילה שאתה אומר אני כבר לוקחת קדימה, אז אני באמת אעבוד גם עם אגף שח"ר ואני גם אהיה בקשר עם משרד האוצר ועם האוצר ונראה איך אנחנו יכולים לתת לזה איזה שהוא בוסט, גם אם לא ברמה המיידית, אז לפחות בתכניות העבודה לעתיד.
<ג'וש שוורץ: אני מציע שאולי נבדוק אפשרות שאולי שר האוצר, שהוא מהמפלגה שלך, יבוא לבקר ב - - -
יפעת שאשא ביטון: למרות שתודו שאני שליחה גם - - -
<שי לצר: מעולה, תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת להתחיל ברשות
יפעת שאשא ביטון: כם את דיון הוועדה בנושא סיוע לילדים עם מוגבלות פיזית באמצעות כלבי שירות.
יפעת שאשא ביטון: אמנם אנחנו ביקרנו בעמותה ויצאנו לשטח לראות את הנושא מקרוב, כי במיוחד במקרים כאלה אין טוב ממראה עיניים ובעקבות כך החלטנו להביא את הדיון בעצם לשולחן הכנסת וזה הסתדר מצוין או התחבר מצוין ליום הבין לאומי לזכויות אנשים עם מוגבלויות שמצוין היום בכנסת ומוביל אותו חבר הכנסת אילן גילאון, ואני חושבת שזו סיבה עוד יותר טובה לתת דגש גם לנושא החשוב הזה.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו תרגום לשפת הסימנים, אז אני מקבלת גם אתכם בברכה ויש לנו פה ילד מקסים שהגיע לדיון הוועדה ואנחנו כולנו כאן בשבילך, אז ברוך הבא.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של כלבי שירות, על פניו נדמה לנו, או לפחות למי שלא מכיר את הנושא לעומק, שהכל נמצא תחת מטריה אחת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים לא פעם אנשים עם נכויות או מוגבלויות מסוימות, בעיקר עיוורים עם כלבי נחייה ומשום מה הכל נכנס לנו בתפיסה, שוב, למי שלא מכיר את התחום, תחת אותה מטרייה ואני נחשפתי לכך שכלבי השירות, עבור ילדים עם מוגבלויות, הם כוח עזר מאד מאד משמעותי עבור הילד, לא רק בהיבט של התמיכה הפיזית, אלא גם בהיבט של התמיכה הרגשית, הביטחון העצמי של הילד, היכולת שלו באמת להישען על מישהו שנמצא לידו ומאפשר לו להתמודד עם המוגבלות שלו בצורה יותר טובה.
יפעת שאשא ביטון: ולכן אני בעצם מעלה את הדיון, כי אני אולי נחשפתי לכך, אבל כלבי השירות עדיין לא מוכרים כפי שבעצם זוכים להכרה כלבי הנחייה ואני מקווה שהדיון הזה יוביל לשינוי בתחום הזה.
יפעת שאשא ביטון: הדבר הראשון כמובן שעלה לי, כמי שמגיעה ממערכת החינוך, זה הנושא של מה קורה עם אותם ילדים במערכת החינוך ומסתבר שהילדים בכלל לא יכולים להכניס את כלבי העזר שלהם, או את כלבי השירות שלהם לכיתה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מכניסים סייעות, אנחנו מכניסים הרבה כוח עזר שהוא חשוב ונחוץ ונכון, אבל הילדים האלה למעשה צריכים את כלב השירות שלהם, שנותן להם את כל התמיכה מהסוגים השונים שאני ציינתי והוא בעצם נעדר מסדר יומם, בגלל הגבלה חוקית.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו גם בכך ניגע ואני מכירה כמובן את העובדה שיש עוד סוגיות נוספות שאנחנו צריכים לטפל בהן, אם זה בהיבט של משרד הבריאות והכניסה לאתרים ציבוריים, מסעדות וכו', הנושא של משרד החקלאות שצריך להכיר בזה כדי להקל גם בנושא האגרות ועוד משרדים נוספים, שאנחנו מיד נשמע את הסקירה וגם כל משרד יוכל להתייחס בעצם לדברים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להתחיל דווקא עם המרכז להכשרת כלבי שירות, כדי לקבל איזו שהיא סקירה.
יפעת שאשא ביטון: אני רק פונה לילד החמוד, כשאתה תרצה לומר משהו אז אתה תסמן לי עם היד ואני אתן לך את רשות הדיבור ואתה תספר לנו קצת על ההתמודדות שלך.
יפעת שאשא ביטון: הזדמנות מצוינת לקרוא כדי להגן גם עליך, שאני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון, או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינים של קטינים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא נזכיר שמות ואם אנחנו נזכיר אז אנחנו נמחק בפרוטוקול, כדי לשמור על הפרטיות של הילד.
יפעת שאשא ביטון: אשמח לשמוע את ברק כהן מולקנדוף, בבקשה.
<ברק כהן מולקנדוף: שלום.
<ברק כהן מולקנדוף: אני ברק כהן מולקנדוף.
<ברק כהן מולקנדוף: אני בן 36, יש לי שני ילדים.
<ברק כהן מולקנדוף: לאחרונה, אחרי המון שנים בתחום, החלטנו להקים את מרכז הכשרות לכלבי שירות, מהצורך שאין שום גוף שמאחד או שמרכז את כל התחום הזה, וגם בגלל שבסופו של דבר כלבי השירות לא זוכים לאותו החוק שכלבי הנחייה זוכים.
יפעת שאשא ביטון: לאותו המעמד של כלבי הנחייה, כן.
<ברק כהן מולקנדוף: לאותו המעמד, בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: מה הפעולות המיוחדות, ולצורך העניין אנחנו אחר כך נשמע גם את העמותה, שנעשות בהכשרה של כלבי השירות, מה זה מצריך, שהוא שונה או דומה אולי, אני לא יודעת – אתה תספר לנו – לתהליכים שנעשים עם כלבי הנחייה.
<ברק כהן מולקנדוף: כלב שירות זו הכשרה מאד ספציפית, אבל פה אני ארצה שאילן, שהוא גם עבר את ההכשרה בארצות הברית, ייתן קצת יותר פירוט על זה, על הדבר הספציפי הזה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בבקשה אילן, נשמח לשמוע.
<אילן פרומקין: בוקר טוב, אילן פרומקין.
<אילן פרומקין: אני עוסק בתחום בעצם כבר משנת 2006 באנגליה, בארצות הברית ובשנים האחרונות בארץ.
<אילן פרומקין: לגבי השאלה שלך, מה הכלבים האלה עושים, אז האופציות שהם עוזרים לילדים, למבוגרים הן מאד מאד מגוונות.
<אילן פרומקין: התהליך שלהם, מה שחשוב להבין, הוא מאד מאד ארוך.
יפעת שאשא ביטון: הליך ההכשרה שלהם, אתה מתכוון?
<אילן פרומקין: תהליך ההכשרה שלהם הוא מאד מאד ארוך.
<אילן פרומקין: אני חושב שעיקר העבודה שלנו בנושא הזה הוא בלהכין אותם.
<אילן פרומקין: כמו שאתם ראיתם את ה - - - הנהדרים כאן שעבדו איתנו מאד יפה, הם הגיעו ואתם שאלתם איפה הכלבים.
<אילן פרומקין: וזה בדיוק - - -
יפעת שאשא ביטון: והם כאן.
<אילן פרומקין: והם כאן.
יפעת שאשא ביטון: למרות שאנחנו לא מרגישים בהם.
<אילן פרומקין: בדיוק.
<אילן פרומקין: וזה מה שאנחנו רוצים שזה יהיה, כשהם מגיעים למסעדה, כשהם מגיעים לכאן, כשהם מגיעים לבית הספר וכמובן גם שיתנו להם באמת את רשות הכניסה למקומות האלה, עם כמה שפחות מבוכה.
<אילן פרומקין: העלית את הנקודה של כלבי נחייה לעיוור.
<אילן פרומקין: בכלבי שירות מסתייעים אנשים שהמגבלה שלהם היא לאו דווקא נראית לעין.
<אילן פרומקין: למשל אנחנו עובדים כרגע עם אוכלוסייה של מבוגרים, ששאלות מביכות – מה המגבלה שלך, או אפילו איך הכלב עוזר לך, לצורך העניין, יכולות מאד להפריע להם ולהעלות המון רתיעה והתנגדות לזה.
<אילן פרומקין: למה אתה בכלל שואל אותי, או הכל בסדר.
<אילן פרומקין: אז זה ככה מה שהיה חשוב לנו להביא.
<אילן פרומקין: אני מאד מקווה, יושבת פה נציגה של משרד המשפטים ואני מאד מקווה שבאמת כל מה שאנחנו נעשה, יעשו בבית הזה בהיבט הזה של לאפשר את הגישה, לתת את ההכרה גם ברמת החוק של ההגדרות – מה הוא כלב שירות, מה נדרש ממנו לעשות, לאן מותר לו להיכנס, לאן אסור לו, כל הרגישויות.
<אילן פרומקין: משרד החינוך – בבתי ספר יש את הרגישות של בתי הספר, אבל באותה מידה גם יש רגישות של הורים בבתי ספר לחינוך מיוחד – הילד שלי אלרגי, לא אלרגי, העדפת מגבלה אחת על אחרת, למה לילד הזה מותר להביא כלב לבית הספר ואת הכלב הזה אסור.
<אילן פרומקין: זה נושא מאד רחב, בטח בבתי הספר.
יפעת שאשא ביטון: הרבה מורכבויות.
<אילן פרומקין: כן.
<אילן פרומקין: זהו.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע את עמותת צעדים קטנים שתספר מעט ואפילו אולי אחר כך נדגים או הילד ישתף אותנו במה שהוא מתמודד איתו.
יפעת שאשא ביטון: אז מי מבקש לדבר?
יפעת שאשא ביטון: לילך?
יפעת שאשא ביטון: (הצגת סרטון)
<טלי קפלן: תודה רבה באמת.
<טלי קפלן: תודה.
<טלי קפלן: אני טלי, מנכ"לית עמותת צעדים קטנים ומייסדת העמותה.
<טלי קפלן: תודה רבה שהזמנת אותנו ותודה באמת על הדיון החשוב הזה.
<טלי קפלן: את עמותת צעדים קטנים הקמנו קבוצה של הורים לפני 6.5 שנים בערך, מתוך מטרה לפעול לשפר את איכות החיים ולהאריך את תוחלת החיים של הילדים.
<טלי קפלן: כמו שנאמר כאן, באמת זאת מחלה פרוגרסיבית, מחלה שנולדים איתה וכחלק מהפעילות שלנו לשפר את איכות החיים לצד תמיכות במחקר ועובדת סוציאלית שיש לנו, שעוזרת למשפחות, אנחנו כל הזמן מחפשים דרכים לעזור ולשפר את איכות החיים של הילדים ולתת להם עצמאות וכלים.
<טלי קפלן: ככה בעצם הגענו לנושא הזה של כלבי השירות והתחלנו אותו לפני שנתיים בערך.
<טלי קפלן: חיפשנו באמת בארץ מי יודע להכשיר כאלה כלבים, ככה הגענו לדודיק מדוגסקול והתחלנו את הדרך המשותפת.
<טלי קפלן: גייסנו כספים שאפשרו לנו להתחיל את זה ולפני שנה וחצי בערך נולדו הגורים הראשונים.
<טלי קפלן: דודיק עוד מעט יספר על תהליך ההכשרה עצמו, שהוא מורכב וייחודי ולוקח בערך שנה.
<טלי קפלן: בחודשים האחרונים כלבים עברו לבתים וזה הכלבים שאנחנו רואים כאן.
<טלי קפלן: ויש לנו את י' ואת א', שנשמח ש-י' יספר על החוויות שלו ובמה פלוטו עוזר לו.
יפעת שאשא ביטון: טלי, אני רק רוצה לשאול שאלה.
יפעת שאשא ביטון: את בעצם אומרת נולדו הגורים, היה תהליך הכשרה ראשון, הילדים קיבלו את הכלבים, אבל למעשה הכלבים מלווים אותם עד לרגע שהם הולכים לבית הספר ומהרגע שהם חוזרים מבית הספר, או שהצלחתם ליצור מצב שהכלבים מלווים אותם גם לתוך מערכת החינוך.
<טלי קפלן: אז כאן באמת הנושא של הדיון, שיש כלבים וכרגע אנחנו צריכים לוודא שהם יכולים להיכנס למקומות ציבוריים, שהם יכולים להיכנס לבית הספר, ללוות את הילדים לבית הספר.
<טלי קפלן: מבחינת מסעדות, בריכות שחייה - - -
יפעת שאשא ביטון: היום זה לא קורה?
<טלי קפלן: היום זה באופן חלקי, לא באופן מוסדר ובעצם המטרה שלנו זה מה שיש לכלבי נחייה, שיש לכלבי שירות בנוסף לנושא של משרד החינוך, כי שם לא הייתה התייחסות לכלבי השירות.
<טלי קפלן: בנוסף באמת הנושא של משרד החקלאות, משרד הרווחה, כל המקומות שביום יום פוגשים את הכלבים והמקום הוא גם ליצור מראש את הסידור ואת החקיקה והתקנות או מה שצריך, כי כבר אנחנו רואים שיש מקומות שנתקלים בהם בבעיות.
<דודיק מזור: גם יותר לי, אנחנו היום סוג של נתונים לחסדים.
יפעת שאשא ביטון: רק את השם בבקשה לפרוטוקול.
<דודיק מזור: דודיק מזור, מנכ"ל ובעלים של דוגסקול, אנחנו מכשירים את כלבי השירות.
<דודיק מזור: אנחנו היום נתונים לחסדים.
<דודיק מזור: יש מקומות שבהם יגידו אוקיי, אנחנו מבינים, יש פה כלב שירות ואנחנו יכולים לאפשר את הכניסה ויש מקומות שלא.
<דודיק מזור: אחד החברים שקיבל כלב נרשם השנה ללימודי קונדיטוריה.
<דודיק מזור: לא מאשרים לו להיכנס.
<דודיק מזור: הכלב לא יכול להגיע איתו אל הלימודים.
<דודיק מזור: הכלב הזה מסייע לו בכל פעילות הכי קטנה ביום יום.
<דודיק מזור: נכון, הוא עדיין עומד, נכון הוא עדיין הולך.
<דודיק מזור: הוא לא מסוגל להתכופף.
<דודיק מזור: אם עכשיו נפל לו משהו והוא צריף להרים אותו, זה סיכון של פיפטי פיפטי לנפילה.
<דודיק מזור: נפילה שבגינה הוא ישבור רגל, זה אומר שהקפצנו קפיצת מדרגה את המחלה, כי העצם תתאחה, השריר לו.
<דודיק מזור: ואלה מקומות שבהם אנחנו לא יכולים לקחת את הסיכון ולכן כן נדרש כאן להשוות את אותם תנאים שיש לכלב נחייה לעיוורים, גם לכלב שירות.
<דודיק מזור: אמר כאן קודם ידידי, לפעמים לא רואים את הלקות בצורה כל כך בולטת.
<דודיק מזור: נכון, כשיש לנו מישהו שנמצא כבר בכיסא גלגלים זה מאד ברור, זה מאד בולט.
<דודיק מזור: חלק מהרעיון שאנחנו מביאים איתנו כאן לתוך נושא שילוב של ילדים בעולם כלבי השירות, שאין ספק שזה עולם הרבה יותר מורכב מכלב השירות הממוצע, בטח ובטח כשצריך לקחת בחשבון שיש כאן מחלה שהיא פרוגרסיבית.
<דודיק מזור: הרעיון הוא, אחד, לתת להם באמת את כל המענה הפיזי.
<דודיק מזור: הכלב ירים לך, הכלב יביא לך, אתה תוכל להישען עליו, אתה תוכל לרדת מדרגות, אתה תוכל לעשות המון פעולות אחרות שאתה לא יכול, אבל יש פה גם את הפן המנטאלי, שהוא פן חשוב מאד.
<דודיק מזור: אנחנו רוצים לייצר להם דרך של מסוגלות, דרך של עצמאות ולא להיות תלוי בסייע להגיע לגיל 18, לסיים את בית הספר ואז מה?
<דודיק מזור: לשבת בבית?
<דודיק מזור: להאמין שאתה לא באמת מסוגל?
<דודיק מזור: להאמין שאתה לא יכול אם אין לך מטפל צמוד?
יפעת שאשא ביטון: למעשה הקביים שהם מקבלים בילדות הם קביים שאמורים לשרת אותם אחר כך לאורך כל החיים, וזאת התפיסה שצריך.
<דודיק מזור: זאת התפיסה שאנחנו רוצים שתהיה, שבאמת החברה האלה - אתם יכולים, אתם מסוגלים.
<דודיק מזור: ישב אצלנו אחד החברים, אני חושב שגם אותו ביקור כשאת היית ואמר – הלוואי והיה לי את זה כשהייתי ילד.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני זוכרת.
<דודיק מזור: הלוואי שהיה לי את זה כשהייתי ילד.
<דודיק מזור: הוא היה יוצא לחיים עם כלים אחרים.
<דודיק מזור: אז כאן אנחנו יכולים ללוות ממש מהרגע הראשון.
<דודיק מזור: לתת מענה, ללמד את הילד להשתמש בכלי הזה וללמד אותו שמוגבלות לא שווה תלות.
<דודיק מזור: אתה עדיין יכול להיות עצמאי, אתה עדיין אחר כך יכול לצאת לחיים האמיתיים, להיות אזרח מועיל לחברה, לסביבה ולעצמך.