GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יונתן בייסקי: בשביל לפתור את כשל השוק הזה אנחנו יצאנו לשימוע שאנחנו מחייבים את HOT ואת YES להשקיע 7% מכספי הפקות המקור בהפקות לנוער, שאנחנו הגדרנו נוער כ- - -
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע למה אני שאלתי?
יפעת שאשא ביטון: כי הצלחתי לצאת מבולבלת.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת להגיד לך שאני רואה ועוקבת אחרי ערוץ הילדים וערוצים נוספים, ממש לא ילדים.
יפעת שאשא ביטון: לא ילדים.
יפעת שאשא ביטון: גם במשך היום, מה יש?
יפעת שאשא ביטון: יש השכונה ויש עוד איזה - - -
<קריאה: השכונה זה בניקולודיאון.
יפעת שאשא ביטון: לא שכונת חיים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: זה שכונה אחרת.
<קריאה: השכונה זה בניקולודיאון זה לא בערוץ הילדים.
יפעת שאשא ביטון: בניקולודיאון, סליחה, יופי.
יפעת שאשא ביטון: ויש עוד משהו, אני זוכרת את השיר שלו, אבל אני לא אתחיל לשיר, כי זה כל הזמן - - -
<יונתן בייסקי: החממה?
<יונתן בייסקי: גאליס ושכונה זה בדרך כלל.
יפעת שאשא ביטון: ומה עוד יש?
יפעת שאשא ביטון: בקיצור, הם לא ילדים.
יפעת שאשא ביטון: הם לא ילדים.
<יונתן בייסקי: הקהל שהם פונים אליהם, בדרך כלל, לפי המחקרים שלנו, זה קהל שמסתיים לכל המאוחר בגיל 13.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זה מי צופה בהם.
<יונתן בייסקי: נכון.
יפעת שאשא ביטון: אבל אתה יודע מה זה אומר?
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שאנחנו פה כשלנו חברתית, כי אנחנו כבר הרגלנו אותם לראות תכנים של מבוגרים ואז יוצא שהבת שלי בת 10 רואה סדרות שבא לי לא יודעת מה, ואני כל פעם נלחמת – היא מדליקה ואני מכבה והיא מדליקה ואני מכבה – ואני לא מצליחה להבין את הזוגיות שיש שם – ילדה בת 10.
<יונתן בייסקי: יש שם פרקים בעייתיים, חד משמעית.
יפעת שאשא ביטון: כל הזוגיות והמיניות והדברים.
<עדי ברקן: אין נעורים יותר.
<עדי ברקן: אין נעורים.
<עדי ברקן: יש ילדות ובגרות.
יפעת שאשא ביטון: חברה, זה לא ילדים, יונתן.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך באחריות.
יפעת שאשא ביטון: רחוק מאד.
יפעת שאשא ביטון: אני בתור נערה לא ראיתי בבגרות.
יפעת שאשא ביטון: בהיותי נערה בוגרת אולי ראיתי דברים כאלה.
<יונתן בייסקי: הסדרות האלה מסווגות ללא ראוי לצפייה לבני 8 ומעלה, שזה כיתה ג', ובהחלט יש שם כמה פרקים שהם עם תכנים בעייתיים.
<קריאה: אבל הילדים צופים בזה.
<שירלי אורן: אבל בגלל זה רצינו שתהיה - - - ציבור.
יפעת שאשא ביטון: אז זאת הבעיה.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק המוקד של מה שאני מדברת פה, שגם בסיווג שלנו אנחנו כושלים וגם בזה שבסטנדרטים, לכאורה, של הצפייה שלהם, כבר הרגלנו אותם לתכניות של מבוגרים, שמה זה הסדרות של השכונה וגאליס ויש עוד משהו, אחר כך אני אשיר לך ואת תגידי לי איזו סדרה זו.
יפעת שאשא ביטון: תקשיב, זה נורא.
יפעת שאשא ביטון: ילדים זה בטוח לא.
<רותם רוזן: את לא מדברת על שכונה.
<רותם רוזן: אנחנו נוכל להתווכח על זה פשוט.
<שירלי אורן: לא, גם השאלה מה זה ילדים ומה התוכן שבאמת מעניין ילדים והאם התוכן שמעניין אותם זה תוכן שמסתכל עליהם והם מסתכלים עליו בגובה העיניים ואחת הסיבות - - -
יפעת שאשא ביטון: סליחה, מה השמות?
<שירלי אורן: שירלי ורותם מניקולודיאון וניק ג'וניור.
<שירלי אורן: אחת הסיבות שהיינו ממש יד ביד עם המועצה בכל התהליך הזה של קביעת סימון וסיווג חדשים, זה בגלל שהרגשנו ש-א' היום, בניגוד לפעם כשהיה ערוץ ילדים אחד והוא באמת חילק את לוח השידורים שלו לפי שעות שהם החליטו שילדים קטנים רואים יותר מוקדם וילדים גדולים רואים יותר מאוחר.
<שירלי אורן: זה ברור שזה לא נכון.
<שירלי אורן: ילד בן 17, כשחוזר מבית הספר גם הוא רואה טלוויזיה, לא קשור לגיל שלו.
<שירלי אורן: והערוצים, מעבר לזה שניק ג'וניור או דיסני ג'וניור, ערוצים לגיל הרך, הופ, מכוונים לילדים גן, שזה יחסית טווח קטן וסגור, גיל 3 עד 6 נגיד, ערוצי הילדים, שפונים לילדים בין גיל 6, נגיד, עד גיל 14, זה תקופת זמן, טווח שבו הילדים עוברים שינוי ענק בהתפתחות שלהם, בתפיסה שלהם ובטעם שלהם ובדברים שמעניינים אותם.
<שירלי אורן: אי אפשר לשדר, זאת אומרת אפשר, אבל אם אתה רוצה לתפוס את הילדים ואתה רוצה, כי זו אחת המטרות.
<שירלי אורן: אחת המטרות שלנו זה כמובן שנעשה תוכן שיצפו בו.
<שירלי אורן: אנחנו לא עושים תוכן והמחוקק לא חשב שצריך להשקיע 8% מהכנסות הכבלים והלוויין בשביל לעשות תוכן שאף אחד לא ייראה אותו.
<שירלי אורן: ולכן אנחנו מחויבים לתוכן שבאמת יתפוס את הילדים וייצפה.
יפעת שאשא ביטון: עד כמה אתם באמת מקפידים על הגילאים מול השעות?
<שירלי אורן: כרגע מאד קשה לו בגלל הקפיצה הזאת בין 8 ל-14.
<רותם רוזן: רגע, אני רק חייבת לסייג, שהתמזל מזלנו, גם שלנו וגם של דיסני, בגלל שיש לנו שני ערוצים, יחסית מאד קל לנו.
<רותם רוזן: זה הגטו שלנו.
<רותם רוזן: יש לנו את ערוץ ניק ג'וניור, הוא לילדים עד גיל 6.
<רותם רוזן: זה מאד קל.
<רותם רוזן: הוא מגודר, הוא חממה.
<רותם רוזן: הוא סגור.
<רותם רוזן: אין לנו את הבלבול הזה.
<רותם רוזן: יש לנו פריבילגיה מאד גדולה.
<רותם רוזן: ערוץ הילדים לדוגמא, שהוא ערוץ אחד, אני מניחה שזה קצת יותר קשה לו, כי זה קצת יותר מתערבב ואז אני מניחה שבגלל זה התכנים שלהם הם לילדים יותר גדולים, אבל לנו יש מתנה מאד גדולה וההקפדה פה היא מאד ברורה ולכן מאד קל לילדים להבין איפה הם נמצאים.
יפעת שאשא ביטון: עזבי רגע ניק ג'וניור שאנחנו אומרים עד גיל 6.
יפעת שאשא ביטון: אגב, שגם עד גיל 6 לא כל התכניות הן מלידה עד גיל 6 לצורך העניין.
יפעת שאשא ביטון: גם שם זה מ-3-4.
יפעת שאשא ביטון: לאיזה גילאים מיועד הערוץ השני?
יפעת שאשא ביטון: פתוח?
יפעת שאשא ביטון: חופשי?
<רותם רוזן: ניקולודיאון?
<רותם רוזן: גיל בית ספר יסודי.
יפעת שאשא ביטון: את מסכימה איתי שילד בן 8 וילד בן 14 זה סיפור קצת אחר וגם ילד בן 12 זה סיפור קצת אחר ויוצא שכולם נכנסים לנו באותו סל.
<שירלי אורן: אז מה זה אומר?
<שירלי אורן: שאנחנו צריכים לייצר את כל התכנים לגיל 8 או לגיל 6?
<שירלי אורן: אנחנו נאבד קהל וגם נאבד אותו לטובת ערוצי הברודקסט.
יפעת שאשא ביטון: אז מה את אומרת?
יפעת שאשא ביטון: נשאיר את זה מעורבב?
<שירלי אורן: לא.
<רותם רוזן: לא.
יפעת שאשא ביטון: אתן מתוכנתות כבר.
<עדי ברקן: קודם כל צריך להבין שהנעורים נגמרו.
<עדי ברקן: יש ילדות ויש בגרות.
<עדי ברקן: כשהיא אומרת ילד בן 17, אז אני חושב שאני לא מבין עברית.
<עדי ברקן: בן 17 זה לא ילד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים שהוא יהיה ילד וכבר בגיל 12 הוא הפסיק להיות ילד.
<עדי ברקן: גיל בגרות היום זה 9-10.
<עדי ברקן: מה זה, 14-15?
<עדי ברקן: אנחנו צריכים להתייחס לבני 12-13 כמבוגרים.
<שירלי אורן: אנחנו צריכים להתייחס אליהם כאל גילאי 12 ו-13.
יפעת שאשא ביטון: לא, עדי.
יפעת שאשא ביטון: פה אנחנו כושלים.
יפעת שאשא ביטון: הם בני נוער.
<שירלי אורן: הם כבר מתאהבים והם כבר מתנשקים, והם כבר בתוך - - -
<עדי ברקן: אז את מדברת איתי על בגרות.
<עדי ברקן: את מדברת על מה שהיה לפני 20 שנה בגיל 16 ו-17 שקורה היום בגיל 12-13 - - -
<שירלי אורן: אני בגיל 12 כבר התנשקתי.
<שירלי אורן: זה לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: מה, מה?
יפעת שאשא ביטון: מה פספסתי פה?
<עדי ברקן: בטח שזה נכון.
<רותם רוזן: מה רק להתאהב?
<עדי ברקן: אין בעיה להתאהב, אבל ההתאהבות שהיא מדברת, שירלי, לפני 20 שנה הייתה קורית בגילאי 15-16.
<עדי ברקן: היום זה בגילאי 11-12.
<עדי ברקן: אני נמצא שם.
<עדי ברקן: את יודעת מה קורה היום בגיל 12?
<עדי ברקן: יש כבר לבבות שבורים.
<עדי ברקן: גיל 15 – עדי, מיציתי - - -
<רותם רוזן: לנו נשבר הלב גם בגיל 13.
<שירלי אורן: גם אז, לפני 30 שנה נשבר הלב בגיל 12.
יפעת שאשא ביטון: מה זה נשבר הלב?
יפעת שאשא ביטון: בחייך.
<עדי ברקן: אבל לא בגיל 15 שמעת – "אני את הקטע של הסקס מיציתי בחיים שלי".
<עדי ברקן: יפה, אז את זה אני שומע מבני נוער.
<עדי ברקן: מה זה סקס היום לגיל 15?
<שירלי אורן: אבל אתה לא רואה את הדברים האלה בתכניות טלוויזיה.
<שירלי אורן: אני לא אומרת שלא חל שינוי.
<עדי ברקן: אבל אם את רוצה להתחבר אליהם, דברי בשפה שלהם, כי הם לא ילדים קטנים.
יפעת שאשא ביטון: רגע, עדי, מה זה בשפה שלהם?
יפעת שאשא ביטון: השאלה אם אנחנו לא נכשלנו והשפה שלהם היא כמו שאתה לצורך העניין שם אותה רגע עם המבוגרים, כי אנחנו מגיל צעיר כבר מתחילים להטיס אותם למעלה.
<עדי ברקן: הם שם גם ככה, כי יש פה בטן רכה.
<עדי ברקן: יש את הילדות.
<עדי ברקן: מתי הילדות מסתיימת?
<עדי ברקן: גיל 9, 10.
<עדי ברקן: מעניין אותי איך אתם רואים את זה.
<עדי ברקן: זה כמו שאף אחד לא יכול להגדיר מה זה רזה היום.
<עדי ברקן: זה 40 קילו?
<עדי ברקן: זה 50?
<עדי ברקן: זה 60 קילו?
<עדי ברקן: מה זה ילדות?
<עדי ברקן: 8? 9? 10? 11? 12?
יפעת שאשא ביטון: אבל זה מה שאני אומרת – בואו נגדיר מחדש.
יפעת שאשא ביטון: אני מרגישה שצו השעה הוא לבוא ולהגדיר מחדש, בדיוק מהמקום הזה.
יפעת שאשא ביטון: לא רוצה לקפוץ עם ילדה בת 14 למבוגרים ועם ילדה בת 10 למבוגרים.
<רותם רוזן: יכול להיות שאנחנו מיתממים מדי.
יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת שאנחנו מיתממים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שעדי רץ מהר מדי, כי מגיל צעיר אנחנו רצים יותר מדי מהר, וזה הסיפור.
<יונתן בייסקי: תכנים שיהיו נקיים מדי, אף אחד לא יצפה בהם.
<יונתן בייסקי: אי אפשר לדבר לילדים - - -
<שירלי אורן: אבל גם מה זה נקי?
<שירלי אורן: זה לא עניין של ניקיון.
<רותם רוזן: נקי זה לא טוב או רע.
<עדי ברקן: אפשר לעשות תכניות סקסיות בלי סקס.
<רותם רוזן: נכון.
<שירלי אורן: גם ביומני החופש הגדול יש התאהבויות.
<שירלי אורן: בזה זה מתעסק.
<שירלי אורן: בשלוש ילדות שרק רוצות להתאהב.
יפעת שאשא ביטון: איילת, בבקשה.
<איילת כהן: שלום, אני איילת כהן, אני ממכללת דוד ילין ואני רציתי להגיד משהו על הגיל הרך.
<איילת כהן: אז דבר ראשון, אני חושבת שילדים הם בני אדם שצריך לדבר אליהם כמו שמדברים אל כל אחד.
<איילת כהן: אפשר לדבר עם ילדים בני 3 בשפה תקנית, מאוגדת, מסודרת וברורה, כמו שאני מדברת עם בני 12 ו-14 ושפה זה דבר חשוב.
<איילת כהן: דבר שני, אנחנו עשינו, אני עשיתי, כמה דברים עם ילדים בני 3-4.
<איילת כהן: אחד, זה תכנית שעוסקת באקטואליה.
<איילת כהן: עבדנו על חדשות טלוויזיה, דברים שבדרך כלל מסתירים מילדים קטנים, בהצלחה אדירה, עם הרבה סבלנות ועם הרבה מחשבה.
<איילת כהן: ילדים מבינים עניין, רואים דברים.
<איילת כהן: כשמדברים אליהם - - -
<רותם רוזן: לא הבנו, איפה זה משודר?
<איילת כהן: זו תכנית לימודים שכתבנו במסגרת משרד החינוך, שעוסקת באקטואליה לגיל הרך.
<איילת כהן: עבדנו עם ילדים בני 4-5, ראינו איתם חדשות מסוננות ואחרי מחשבה וכו'.
<איילת כהן: ראינו איתם פרסומות באותו כיוון והתוצאות היו נהדרות.
<איילת כהן: עשינו מחקר קטן עם אותם ילדים עצמם וכשהם נחשפו לתכניות ילדים בטלוויזיה, מכל הסוגים, בלי סיווג ובלי מינון ובלי כלום, הם הגיבו להן בעיניים מבינות, הגיבו היטב, ידעו מה להגיד, ידעו איך עובדים עליהם וזה היה מול ילדים בני 4.
<גיא קרני: אבל סליחה, זאת בדיוק בעיני הבעיה.
<גיא קרני: למה ילד בן 4 צריך להיחשף לחדשות?
<גיא קרני: כי זה מטיס עכשיו את כל ה - - -
<איילת כהן: סליחה, אני חושבת אחרת, אבל שנייה.
<גיא קרני: סליחה, אבל מצד אחד אתם אומרים פה - - -
יפעת שאשא ביטון: שצריך לגונן עליהן ומצד שני אנחנו מעיפים אותם למעלה.
<גיא קרני: שצריך לגונן עליהם, ואז משרד החינוך נותן להם לראות - - -
יפעת שאשא ביטון: זה לא משרד החינוך.
<איילת כהן: שנייה, גיא, אני רוצה להסביר משהו.
<איילת כהן: אני לא חושבת - - -
<גיא קרני: סליחה, נותנים להם לראות אקטואליה בגיל 4.
<איילת כהן: אני אגיד לך שני דברים, בסדר?
<איילת כהן: אני חושבת שלא צריך לשמור ילדים בצמר גפן ואני חושבת שאם מלמדים אותם מגיל מאד צעיר מה מראים להם בתכנים טלוויזיוניים מכל הסוגים – מדיסני ואילך – ויושבים איתך ומסבירים, מדברים איתם, לא מסבירים להם – זו מילה לא נכונה.
<איילת כהן: משוחחים איתם, דנים איתם.
<איילת כהן: הילדים יפתחו ראייה ומחשבה לבד ואז בגיל 12, 14, 15 ו-18 יבינו טוב מאד מה עושים איתם.
<איילת כהן: מה לא קורה?
<איילת כהן: אין לנו אפשרות לעשות את זה עם כל הילדים, לצערי.
<איילת כהן: היינו שמחים אם כל הורה - - -
יפעת שאשא ביטון: רציתי להגיד – כמה כבר ההורים יושבים ורואים עם הילדים שלהם.
<איילת כהן: הייתי שמחה אם כל הורה היה יושב מדי פעם עם הילדים שלו ומדבר איתו.
יפעת שאשא ביטון: הם יושבים עם הילדים, כשהם רואים האח הגדול.
<איילת כהן: אז לא רק.
<איילת כהן: אני אשמח גם שהם יראו איתם את דורה ואת דיסני ואת שכונה וישוחחו איתם.
<איילת כהן: לא יסבירו להם, לא יאלפו אותם, אלא ישוחחו.
<קריאה: אבל היום - - - שעתיים וחצי ביום ילדים צופים בטלוויזיה במדינת ישראל בממוצע.
<קריאה: איזה הורה זמין שעתיים וחצי לשבת עם הילדים שלו?
<איילת כהן: עשר דקות.
יפעת שאשא ביטון: זמינים כן, אבל אוטומטית ההורים מתחלף.
<איילת כהן: עשר דקות ולא שעתיים וחצי וזה עניין של מודעות.
<קריאה: אבל הילדים צריכים שעתיים וחצי.
<איילת כהן: אבל זה עניין של מודעות של הורים, מחנכים, גננות וכו', להתייחס לטקסט טלוויזיוני בתור טקסט שעובדים איתו, לומדים אותו, חושבים אותו יחד עם הילדים, חמש דקות ביום פעם או פעמיים.
יפעת שאשא ביטון: אז מה את אומרת, איילת, שהילד צריך להיות חשוף לכל התכנים?
<איילת כהן: אני אומרת שאת האחריות לכך שילדים נחשפים לתכנים טלוויזיוניים מכל הסוגים, צריך לתת להורים, לגננות, למחנכים וכו', בהנחיה של הכנסת או משרד החינוך ולא מדובר בתכניות גרנדיוזיות אלא מדובר בחינוך לאוריינות, להתבוננות להסתכלות על דברים.
יפעת שאשא ביטון: כן, חינוך לאוריינות זה סיפור אחד, אבל אני אגיד לך איפה הבעיה, שכשיש ערוצי ילדים שמוגדרים כערוץ ילדים, לצורך העניין אני בתור אימא, על פניו - - -
<איילת כהן: אז ההורים עושים בייבי סיטר, נותנים לטלוויזיה להיות בייבי סיטר.
יפעת שאשא ביטון: לא, לאו דווקא בייבי סיטר.
יפעת שאשא ביטון: אבל אם למשל הילדה שלי היא גדולה יחסית, בת 10 (הקטנה שלי בת 10), והיא רואה ערוץ הילדים, היא לא פריקית של טלוויזיה, אבל בקצת שהיא רואה, היא רואה ערוץ הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אני בתפיסה שלי וואלה, ערוץ הילדים מוגן, חופשי.
יפעת שאשא ביטון: ואז פתאום את מגיעה ואת רואה - - -
<איילת כהן: אז אני אומרת לא.
<איילת כהן: אני אומרת שאין תוכן - - -
יפעת שאשא ביטון: או ניק, ניקולודיאון וכל האחרים.
<איילת כהן: אני אומרת שאין תוכן טלוויזיוני כלשהו שהוא מוגן.
<איילת כהן: אני לא חושבת שתכנים טלוויזיוניים הם תכנים מוגנים, כמו שאני חושבת ששום טקסט או לא טקסט מוגן.
<איילת כהן: אני חושבת שאדם צריך לפתח ראייה ביקורתית כשהוא קורא ספר או רואה טלוויזיה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא חייבים להתחיל לפקח, אבל לעצב את זה אחרת?
<איילת כהן: אז עכשיו אני עושה הפסקה ואומר ככה, כל מה שקשור לדימויי גוף ולשפה תקינה וכו', בוודאי שאני מסכימה עם כולם, זה ברור.
<איילת כהן: זה חלק מהטקסט וחלק מהתוכן.
<איילת כהן: אני נותנת יותר קרדיט לילדים.
<איילת כהן: אני לא חושבת שהם קהל שמעצבים אותו.
<איילת כהן: אני חושבת שהם בני אדם חושבים.
<איילת כהן: אני חושבת שעם טיפה מחשבה וכיוון נבון של התבוננות, ילד מגיל 4 ועד בכלל יידע מה שהוא עושה ומה שלפניו האחריות עלינו.
<איילת כהן: דבר שני שרציתי לשאול את אנשי הגיל הרך, כי חשבתי שזה יהיה יותר הנושא שלנו, והיום אני לגמרי מסכימה לגבי הגילאי המבוגרים.
<איילת כהן: אני לגמרי מסכימה שיש הרבה תכנים בעייתיים, היא כזאת: הרבה מהדברים שאני רואה לגיל הרך, עוקפים את ענייני המגדר והגוף וכו' - סליחה שאני מסתכלת על עזרת נשים ועזרת גברים ככה – בזה שיש דמויות מצוירות או בובות כמו רחוב סומסום וכו', או מה שמטריד אותי – אנשים מבוגרים שמתנהגים כאילו הם ילדים, וזה מטריד אותי.
<איילת כהן: זה מטריד אותי.
<איילת כהן: בסדר, בציור עקפת עניין של מיניות, אולי.
<איילת כהן: דיסני עשה את זה מצוין הרבה שנים.
<איילת כהן: בבובות כמו ברחוב סומסום אתה מוגדר ואתה יודע שאתה מדבר על משהו שהוא לא בן אדם ומתנהג כמו בן אדם, אבל כשאתה רואה מישהו כמו יובל המבולבל או רינת גבאי, שהם אנשים מבוגרים שמתנהגים כאילו הם מעין ילד וזה לא ילד - - -
<שירלי אורן: את הדוד חיים ראית פעם?
<גיא קרני: לדעתי כולנו גדלנו פה על הבית של פיסטוק, ואם אני אתן לכם עכשיו את ה-One liner.
<גיא קרני: בעולמות הטלוויזיה, כשרוצים להסביר מה זה סדר אז נותנים One liner.
<גיא קרני: אני אתן לכם One liner של הבית של פיסטוק.
<גיא קרני: כולכם, אתם לא תחלמו בכלל איך היינו משדרים כזה דבר היום.
<גיא קרני: מה הייתם אומרים - - -
יפעת שאשא ביטון: יש לי מה להגיד.
<גיא קרני: הנה, אני אתן לכם את ה-One liner של הבית של פיסטוק שגדלתי עליו ואני מת על הבית של פיסטוק.
<גיא קרני: על - - -
<קריאה: בעל חנות.
<גיא קרני: עזבי רגע את בעל החנות, בואי נתחיל בדמות הראשית.
<גיא קרני: בואי נתחיל ברגע, שאנחנו לא יודעים בדיוק אם זה גבר או אישה, שמגולם על ידי בן אדם מבוגר, שמה אוהב לעשות אחר הצהריים?
<גיא קרני: הוא הולך והוא עובר את הגבעה והוא עובר את השביל והוא עובר את כל השדה הגדול ומגיע לשחק, איפה?
<גיא קרני: בבית של איש מבוגר, כל אחד הצהריים הם סגורים בבית הזה.
<גיא קרני: המבוגר הזה מתנהג כמו ילד.
<גיא קרני: אתם הייתם שולחים את הילד שלכם לשחק עם האיש המבוגר, המוזר הזה שגר בבית מבודד?
<גיא קרני: בחייאת כולכם, מחברת הכנסת דרך כל המומחים פה.
<גיא קרני: אתם הייתם שולחים?
<גיא קרני: חברים, גדלנו על זה.
<איילת כהן: אני מבינה מה שאתה אומר.
<איילת כהן: שנייה, עזבו רגע את העניינים החשודים של גשש בלש וכו'.
<איילת כהן: אני רוצה לדבר - - -
<גיא קרני: עליו לא דיברנו.
<גיא קרני: המיין סטרים של המיין סטרים - - -
יפעת שאשא ביטון: איך אני שמחה שאני נותנת לכם זמן נוסטלגיה.
<גיא קרני: וכולנו גדלנו על זה.
<איילת כהן: אבל אני יכולה להגיד משהו?
<איילת כהן: אני חושבת שיש בעיה כזו - - -
יפעת שאשא ביטון: רק במשפט סיכום.
<איילת כהן: משפט אחד קצר ומהיר.
<איילת כהן: גילאים 3-4-5 רואים דמויות מבוגרות שמתנהגות כמתיילדות, שאגב בצורה רעה מאד בעיני, ואז הם עוברים לשכונה, לחממה וכו'.
<איילת כהן: זאת אומרת מ-א-מיניות או ממבוגר שהוא כאילו ילד, הם עוברים בבום לכל הדמויות עם בעיות דימויי הגוף והדברים שאמרתם.
<איילת כהן: אין ביניים ומה שאין זה פשוט בני אדם רגילים.
<שירלי אורן: ועוד איך יש ביניים.
<שירלי אורן: בין מיכל הקטנה, אני לא מייצג אותה, היא לא משודרת אצלי - - -
<רותם רוזן: היא לא קשורה אלינו.
<שירלי אורן: חלילה, לא.
<שירלי אורן: בינה לבין חממה או שכונה אין תכניות באמצע?
<איילת כהן: אני שואלת.
<שירלי אורן: בוודאי שיש.
<שירלי אורן: מה זאת אומרת?
<איילת כהן: אוקיי, ואז איך מיוצגים שם למשל גברים, נשים, ילדים?
<רותם רוזן: אז אנחנו נשמח לדבר על זה.
<שירלי אורן: בהמון המון דוגמאות.
<רותם רוזן: קודם כל אין לנו אנשים מבוגרים שמשחקים ילדים.
<רותם רוזן: מה שכן יש לנו זה המון המון דמויות נשיות, גם ילדות, גם בניק ג'וניור וגם בניקולודיאון, עם הקפדה יתרה ויתרה מאד שהן תמיד הדמויות המובילות, החזקות, המניעות.
<רותם רוזן: כמעט תמיד, אפילו דורה ואומי-זומי, תמיד בכל קבוצה אצלנו, גם באנימציות וגם בהפקות המקור - - -
יפעת שאשא ביטון: דורה בדיוק בסטריאוטיפ של החופרת.
<רותם רוזן: דורה היא שמנמונת, קודם כל.
<שירלי אורן: למה היא חופרת?
<שירלי אורן: היא לא חופרת.
יפעת שאשא ביטון: היא לא חופרת?
<רותם רוזן: היא אסרטיבית, חוקרת.
<רותם רוזן: למה לדבר על זה באופן שלילי?
יפעת שאשא ביטון: להורים היא חופרת.
יפעת שאשא ביטון: "אני מפה.
יפעת שאשא ביטון: אני מפה, אני מפה, אני מפה, אני מפה".
<עדי ברקן: בולימית זה לא היא.
<רותם רוזן: לא, אבל היא לא רזה.
<רותם רוזן: דורה היא לא רזה, נו.
<שירלי אורן: איזה חופרת?
יפעת שאשא ביטון: נשמה, אני גדלתי על זה עם הבת שלי, כשהיא גדלה.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לספר לך את הכול.
יפעת שאשא ביטון: אגב, דורה השתנתה.
יפעת שאשא ביטון: דורה בעיר הגדולה, קצת מזכיר לנו בקונוטציה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא ראיתי את זה, אני רק אומרת שכל מי שראה אומר.
<שירלי אורן: אז תראי, זאת התכנית הכי חיובית, מעשירה, מלמדת.
<שירלי אורן: החיוביות פורצת שם מכל משפט ומשפט.
<שירלי אורן: כשאנחנו מדברים על תוכן, אנחנו - - -
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אני מדברת על הקונטקסט.
יפעת שאשא ביטון: השאלה אם בקונטקסט - - -
<קריאה: אבל היא גדלה.
<קריאה: זה לא לא בסדר שהיא גדלה.
<קריאה: השאלה אם היא גדלה להיות לדוגמא רזונת שמתעסקת רק ב- - -
יפעת שאשא ביטון: לא, רזה היא לא.
<שירלי אורן: היא מתעסקת בחברות, בלעזור.
<רותם רוזן: היא לא רזה.
<רותם רוזן: היא מלאת הרפתקאות, עוזרת לחברים.
יפעת שאשא ביטון: שווה לנתח את זה.
<עדי ברקן: כולם כבר רעבים פה.
<עדי ברקן: אני שומעת את הבטן מקרקרת לכולם.
<עדי ברקן: עם מה אנחנו יוצאים מפה היום?
יפעת שאשא ביטון: אני תיכף אומר.
יפעת שאשא ביטון: רק משרד החינוך ואורן.
<דוד אורן: אני חושב שעליזה, שבילתה כמה שנים בחינוכית אמרה איך אנחנו בוחרים תכניות לילדים הקטנים.
<דוד אורן: אני חוזר על הבעיה העיקרית, שהיא צפייה משפחתית באח הגדול ובהישרדות ובתכניות הריאליטי כאילו.
<קריאה: וגם גליליאו.
<קריאה: אנחנו רואים יחד גם גלילאו.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אתן ברשותכם למשרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: סימה, השארתי אותך לסוף.
<סימה חדד: אני רק אומר שאני משרד החינוך, אבל אני מייצגת את הגיל הרך.
<סימה חדד: אני אמונה על גילאי 3 עד 6 וזה מה שהבנתי שאני מגיעה לראות.
יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון, בזה רצינו להתמקד, רק חשבתי שיהיו פה מצגות.
יפעת שאשא ביטון: גם היו לנו זוג חוקרות שלא הגיעו.
יפעת שאשא ביטון: אני אדבר על זה תיכף.
<סימה חדד: אז מה שחשוב לי לומר זה שאני יצאתי קצת מבולבלת.
<סימה חדד: אין לי ילדים קטנים בגילאים האלה, אבל יש לי נכדים ודווקא קצת ראיתי בסוף השבוע האחרון ויש דברים שאני מודאגת, בדיוק כפי שנאמר ויש דברים טובים גם כן.
<סימה חדד: אני יכולה לומר שאנחנו כמשרד או כאגף, עובדים די בצמידות עם ערוץ הופ.
<סימה חדד: אני לא רואה פה נציגות.
<תמי ברנע: הם לא הגיעו.
<סימה חדד: בסדר.
<סימה חדד: חשוב שנאמר שהרבה מאד מן התכנים, מן המדיניות, ממסרים שאנחנו רוצים להעביר, אנחנו כן עובדים בשיתופי פעולה מלאים כדי להעביר מסרים.
יפעת שאשא ביטון: עם מי, עם הופ?
<סימה חדד: כן, בערוץ הופ.
<סימה חדד: גם כאשר יש תכנית כמו רחוב סומסום, אפשר להסכים, אפשר לא להסכים, אבל אפשר גם להתווכח מה נכון ומה לא ומה מוכיח את עצמו גם בעולם וגם בארץ.
<סימה חדד: הייתה לנו פנייה גם מערוץ YES - שוב, באשר לחיבורים, למדיניות, למסרים אחידים על כמה שניתן.
<סימה חדד: בעבר הגננות היו להן מן קורסים כאלה, אבל אני אומרת בעבר, כשאני הייתי גננת, יחד עם הטלוויזיה החינוכית, סביב הנושא של צפייה מבוקרת.
<סימה חדד: אני חושבת שבעידן היום קשה מאד לבוא ולומר בואו תחנכו את הילדים בגיל ארבע ותראו את התוצרים בגיל.
<סימה חדד: אפשר להתחיל לחנך לצפייה מבוקרת, אבל זה חייב להיות באופן עקבי בכל אחד מן הגילאים, דרך ההורים.
<סימה חדד: אי אפשר להטיל את הכל – אנחנו היום בשבוע כזה של משרד החינוך – אז אי אפשר להטיל הכל רק על הצוותים החינוכיים.
<סימה חדד: יש פה חברה, יש משפחה, יש טכנולוגיות מתקדמות, צריך לנסות - - -
יפעת שאשא ביטון: הכל מתחיל בחינוך, זה סתם אמירה.
<סימה חדד: הכל מתחיל בחינוך ללא ספק, אבל אני לא בטוחה שיש לנו יכולת לשלוט בהכל.
<סימה חדד: אני חושבת ששיתופי הפעולה, החיבורים של כולם יחד, הם שיוצרים את החינוך המשמעותי והמיטבי.
<טלי תאני-הררי: אני יכולה להגיד עוד דבר?
יפעת שאשא ביטון: כן, במשפט סיכום ואז אני אסכם את הדיון ואני אגיד עם מה אנחנו יוצאים.
<טלי תאני-הררי: אני רק אגיד לסיכום שאני חושבת שהחלוקה פה, שנעשתה לגילאים בהקשר של מבנה גוף, היא לא כל כך רלבנטית.
<טלי תאני-הררי: בעצם הדבר המשמעותי זה שהדברים האלה מייצרים תמונה מצטברת.
<טלי תאני-הררי: זאת אומרת זה שזה מתחיל מגיל מאד מאד צעיר וזה ממשיך - - -
<טלי תאני-הררי: ולכן החלוקה היא לא רלבנטית.
<טלי תאני-הררי: בעיני יש הבדל בין הגילאים בעיקר בהיבט הקוגניטיבי, כי עדיין ילדים שונים בקבוצות הגיל השונות בהיבטים קוגניטיביים, אבל זה לא אומר שהם לא מושפעים מהדברים האלה.
<טלי תאני-הררי: ולכן לדעתי יש פה איזה שהוא משהו מערכתי הרבה יותר גדול.
<טלי תאני-הררי: ולכן גם כשאני הסתכלתי על זה לא דיברתי רק על פעוטות אלא הרחבתי את זה למשהו שהוא יותר רחב.
יפעת שאשא ביטון: כן, אז אני אסכם ברשותכם.
יפעת שאשא ביטון: האמת שרציתי להראות כטריגר איך כל הסיפור של דימויים ומסרים הם מגוונים ורבים, טובים וטובים פחות וטובים פחות, פחות – מתחילים כבר בגילאים המאד צעירים.
יפעת שאשא ביטון: כי אני אומרת, הדגש הוא על הנושא של דימוי גוף, של מסרים מיניים.
יפעת שאשא ביטון: נשמע לנו כזה מופרך, נכון?
יפעת שאשא ביטון: מסרים מיניים בתכניות ילדים וכו' ואפשר להגיד שזה בעיני המתבונן.
יפעת שאשא ביטון: הכל בסדר, אבל בסופו של דבר יש שם משהו שמחלחל באופן סמוי והילדים גדלים איתו ואולי מפה גם נובע מה שאתה אומר.
יפעת שאשא ביטון: כאילו אנחנו כבר בגיל 14 חושבים שמגיעות להם, או שהם יגלו עניין בתכניות של מבוגרים והם באמת מגלים.
יפעת שאשא ביטון: הם רואים את כל הריאליטי לצורך העניין בתשע בערב, בין אם זה האח הגדול, ואני כבר לא יודעת מה יותר – אני לא אגיד גרוע – אבל מה יותר קשה לילד – האח הגדול או הישרדות או אמזונס, שאני בכלל לא מבינה איך.
יפעת שאשא ביטון: התכנים האלה הם מאד מאד קשים, אם אני מנסה להתבונן בעיניים של ילד והילדים שם.
יפעת שאשא ביטון: הילדים שם.
יפעת שאשא ביטון: ואז באמת פתאום תכנית בערוץ הילדים הופכת להיות פחות אטרקטיבית, כי אין בה את האקסטרים או את העניין שהם רגילים לגלות.
יפעת שאשא ביטון: אני מהדיון הזה יוצאת למחקר.
יפעת שאשא ביטון: הנה, אני אומרת לכם ואני מניחה שאתם לא תתגוננו.
יפעת שאשא ביטון: גם אם כן, זה יהיה מצוין, אז אולי זה ישפר משהו, אבל הכוונה של הוועדה היא לצאת למחקר ולנתח אמיתי, את התכנים ממש.
יפעת שאשא ביטון: לשבת ולצפות בתכניות הילדים ולראות הלכה למעשה מה המסרים שעוברים בסיטואציות השונות, בדמויות השונות לאורך שעות היום, מה מותאם למה ולבדוק את זה באופן אמפירי, אמיתי, לא רק מתוך התחושות שלנו ומתוך דברים ארעיים שאני פגשתי אולי ואתם פגשתם.
יפעת שאשא ביטון: אז חוץ מהמחקר שאליו אני מבקשת לצאת ואני כן רוצה להתמקד בגיל הרך, כי אני כן רוצה להראות שבגילאים האלה, שכאילו לא נראה לנו שזה קורה שם, זה מתחיל דווקא שם.
יפעת שאשא ביטון: אגב, דמויות ששינו – דורה שינתה צורה, גם תותית שינתה צורה והיום היא - - -
<קריאה: גם סמי הכבאי.
יפעת שאשא ביטון: וסמי הכבאי שינה צורה.
יפעת שאשא ביטון: הם הפכו להיות – גם שינו צבעים בשיער, גם היא פתאום הפכה להיות עם פן ו - - -
<יונתן בייסקי: עברו לתלת.
<יונתן בייסקי: הם בתלת עכשיו.
<יונתן בייסקי: עכשיו הם בתלת.
<יונתן בייסקי: לפני זה הם היו באנימציה.
יפעת שאשא ביטון: ושוב, אז זה אנימציות וזה לילדים וזה תמים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לבקש בהקשר של מה שיונתן העלה, שתהיה פנייה לשר התקשורת לאשר בעצם את הרגולציה מבחינת סימון התכניות, נכון?
<יונתן בייסקי: תקנות סיווג וסימון, כן.
יפעת שאשא ביטון: תקנות סיווג וסימון, כדי שאנחנו באמת נוכל ליצור התאמה יותר טובה לגילאים השונים.
יפעת שאשא ביטון: צריך לחשוב באמת על הסיפור של השעה.
יפעת שאשא ביטון: שמונה בערב חדשות, נראה לי כבר בעידן של היום זה מוקדם מדי, נכון?
יפעת שאשא ביטון: חדשות בשעה שמונה, מיד אחר כך ריאליטי שעה תשע.
יפעת שאשא ביטון: אולי צריך לאחר את זה?
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת, אני מתייעצת.
<קריאה: כבר משעה שש בערב יש לך חדשות.
<קריאה: אלוהים.
<יונתן בייסקי: התכניות שעשינו מצא שתכניות חדשות ואקטואליה הן מהתכניות שהכי מפחידות ילדים ולכן אחת ההמלצות שלנו היא א' לסווג משדרי חדשות.
יפעת שאשא ביטון: ולאחר אולי את השעה?
<יונתן בייסקי: לעניין איחור השעה, הרשות השנייה - - -
<קריאה: חמש אחרי הצהריים במדינת ישראל יש אקטואליה, אקטואליה לאקטואליה ואקטואליה לאקטואליה.
<יונתן בייסקי: בשעה חמש אחרי צהריים ההורים צריכים להיות בבית ולפקח על מה הילדים צופים.
<קריאה: מי רואה את האקטואליה הזאת?
יפעת שאשא ביטון: כן, יונתן, השאלה אם מספיק הסיווג או שלא צריך לשקול את עניין השעה, כי שמונה, מה לעשות, שעה.
<יונתן בייסקי: תראי, לעניין הרשות השנייה ביטלה את הארכת מהדורות החדשות, מה שהקדים את כל תכניות הריאליטי, שלזה לא אנחנו אחראים.
<יונתן בייסקי: תזכירי לי את הנושא השני.
יפעת שאשא ביטון: החדשות והריאליטי, אם לאחר את השעה, לא רק להגדיר את זה.
<קריאה: לא יאחרו את השעה כי זה פריים טיים.
<קריאה: זה מסחרי.
יפעת שאשא ביטון: אני הייתי מעלה את זה כתהייה.