GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אורלי שביט מימרן: כל הנושא בכלל של פתיחת בתי ספר על-ידי העמותות הוא נושא שאנחנו, לפחות במחוז ירושלים, מאוד מנסים למנוע אותו, כי יש לנו חדשות לבקרים עמותות שקורסות ורוצות לסגור.
<אורלי שביט מימרן: רוצות לסגור באמצע השנה, לא יכולות יותר להפעיל.
<אורלי שביט מימרן: קרן אור בשנה שעברה, כפר שמעון, ועכשיו גם רעות, ובכל פעם זו עמותה אחרת כשפתאום אנחנו צריכים איכשהו להציל את המצב.
<אורלי שביט מימרן: ולכן המדיניות בהקמת בתי ספר כבתי ספר רשמיים, יש גם עדיפות בתנאי העסקה של מורים ומטפלים בבתי הספר שהם רשמיים לעומת בתי ספר מוכרים שאינם רשמיים, משום שיש את רפורמת "אופק חדש" שלא חלה עליהם – זה נמצא בדיונים אחרים – ולכן בכל מקרה באופן טבעי יש כל הזמן זליגת כוח-אדם של אנשים שאם הם רק מוצאים משרה במשרד החינוך הם עוברים והם לא נשארים, אז גם זה חלק מהסיפור וצריך להביא אותו בחשבון.
<אורלי שביט מימרן: תיארתי את הראייה הרחבה יותר של כל הנושא הזה של עמותות ושל החלטות כאלה באמצע שנה שהן תמיד לכאן ולכאן, זו לא תמונה לגמרי ברורה.
<אורלי שביט מימרן: עכשיו גם נקלוט את הילדים ונראה את התוצאות הטיפוליות של זה, האם זאת היתה החלטה נכונה או נמהרת מדי.
<אורלי שביט מימרן: חשוב לציין שבסיפור הספציפי הזה ובהחלטה הזאת היו נסיבות מאוד מסוימות של התנהלות אור שלום השנה.
<אורלי שביט מימרן: היה לנו גם משבר ניהולי בתוך אור שלום עם הניהול של בית הספר.
<אורלי שביט מימרן: זאת אומרת, חברו לזה בעיית התקציב, כל מה שקורה בעמותות וכו', אבל גם ניהול בית הספר השנה עבר משבר וצריך להבין, וזה יצר משבר בתוך הצוות.
<אורלי שביט מימרן: אם שמים הכול על השולחן, צריך לשים הכול ולומר שבאמת בנסיבות האלה היה מאוד קשה לנהל את בית הספר השנה, את הפנימייה השנה, בכל המשבר הזה.
יפעת שאשא ביטון: אז גם העוגן שנצעק כאן הוא לא בדיוק עוגן, והוא היה קצת בקריסה.
<אורלי שביט מימרן: היו כאן הרבה מאוד עניינים שחברו יחד לקונטקסט המסוים הזה שהביא להחלטה הלוא פשוטה הזאת.
<אורלי שביט מימרן: רואים את טובת הילדים?
<אורלי שביט מימרן: אני לא בטוחה.
<אורלי שביט מימרן: יש כאן באמת עוד נסיבות הרבה יותר מורכבות.
<אורלי שביט מימרן: היות שאנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא ביומיום, אנחנו מכירים את הסיפור הספציפי של השנה המסוימת הזאת, שהיה ייחודי, ולא היה בשנה שעברה, אז הסיפור הוא מאוד-מאוד מורכב.
<טלי חלף: הוא לא היה בשנה שעברה.
<אורלי שביט מימרן: הוא לא היה בשנה שעברה בקונטקסט של בעיות ניהוליות בתוך בית הספר וקושי ומנהל שעזב וכו' וכו', כשכל זה גם חובר לזה שאם מנהל בית ספר עוזב ובוחר ללכת אחרי תחילת שנת הלימודים – זה חובר לכל העניין הזה שהמעון מרגיש: חברים, גדול עלינו בשלב הזה.
<אורלי שביט מימרן: גם זה, גם זה, גם זה וגם זה – אנחנו לא יכולים.
<אורלי שביט מימרן: גם זה חלק מהסיפור לצערנו.
<אורלי שביט מימרן: אנחנו כמובן עושים כל מאמץ מול הפיקוח, גם ברשויות השונות.
<אורלי שביט מימרן: מנהלת האגף לחינוך מיוחד התחייבה שכל ילד ב-1 במרץ תהיה לו מסגרת.
<אורלי שביט מימרן: אנחנו מנסים לקלוט מורים מבתי הספר, מרעות, אלינו, כדי שהם ילוו את הקליטה של קבוצות של ילדים, אנשים שמכירים את הילדים האלה, במיוחד אם הם מגיעים בקבוצות שלא ארבעה-חמישה למסגרת מסוימת – לקלוט את כוח-האדם כדי לעזור בקליטה שלהם ולהמשיך ככל האפשר את התוכניות.
אורי מקלב: עם כל מה שאת אומרת אי-אפשר היה לסחוב עד סוף השנה?
<אורלי שביט מימרן: אני חושבת שאפשר היה וצריך היה.
יפעת שאשא ביטון: היא אומרת שאפשר היה, אור שלום החליטו שהם סוגרים.
<אורלי שביט מימרן: אפשר היה וצריך היה, אני יכולה רק לומר שחברו כאן עוד נסיבות, גם של משבר ניהולי של בית הספר, כשגם זה מצטרף לתחושה הכללית שאנחנו לא יכולים יותר, ואולי בגלל זה, זה התקבל.
<אורלי שביט מימרן: כמשרד, אני כמפקחת אמרתי להמשיך עד סוף השנה, מנהלת האגף הציעה אפילו לגשת לאגף התקציבים ולעזור במימון.
<אורלי שביט מימרן: לא שהיה להם קל, חברים, ברור לנו, אבל גם עכשיו לא יהיה לנו קל עם הילדים.
<אורלי שביט מימרן: אם מסתכלים על הילדים, הקליטה שלהם תהיה קשה ביותר.
יפעת שאשא ביטון: המון תודה על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שחיזקת את התחושות שהיו והיטלטלו מצד לצד במהלך הדיון.
<מירה קרני: הדיון פה חידד בצורה מאוד-מאוד ברורה שני נושאים שאנחנו מתריעים עליהם כבר הרבה מאוד זמן ואני חייבת להעלות אותם בהזדמנות זאת שוב.
<מירה קרני: דבר ראשון, הקושי במציאת פתרונות מקצועיים וטובים לילדים עם המורכבות המאוד-מאוד גדולה כמו הקליינטים של מעון רעות.
<מירה קרני: בכל כמה זמן אנחנו מקבלים פנייה על ילד שמחפשים לו מסגרת, והוא מיטלטל ממקום למקום ויש קושי מאוד-מאוד גדול במציאת הפתרונות המקצועיים והרציניים, וזה מאוד-מאוד מדאיג שמסגרת כמו מעון רעות נסגרת.
<מירה קרני: עדיין אני שומעת שלא נמצא מקום לכל הילדים.
<מירה קרני: יש בעיה אובייקטיבית של מקומות, ולכן הדאגה פה היא מאוד גדולה ממה יקרה הלאה, וזה מחייב פתיחת מסגרות חדשות.
יפעת שאשא ביטון: זו בעיה אחת.
<מירה קרני: נושא נוסף חשוב מאוד שהשתמע פה זה התלות המאוד-מאוד גדולה של מסגרות, של פנימיות ומעונות לילדים בקרנות.
<מירה קרני: יכולנו לשמוע שבגלל שתורמת אחת לא רוצה להיות עם המבנה של השני, זה השתמע פה - -
יפעת שאשא ביטון: פוליטיקות שביניהם.
<מירה קרני: - - זה עלה גם בוועדת העבודה והרווחה שהיתה בדצמבר - - -
יפעת שאשא ביטון: הדברים לא כל-כך נקיים וסטריליים כפי שהם הוצגו לפני הדיון הזה.
<מירה קרני: לא ייתכן שפנימיות שמטפלות בילדים שהמדינה מחויבת להם - -
יפעת שאשא ביטון: יהיו תלויים באיזה תפיסה - - -
<מירה קרני: - - תלויות לחלוטין בקרנות.
<מירה קרני: הקרנות יכולות לתת את הקצפת שעל העוגה, את החוג המיוחד, תוכנית חריגה, אבל לא ייתכן שהבסיס של קיום של מסגרת יהיה תלוי קרנות.
<מירה קרני: זה פשוט בלתי אפשרי הדבר הזה.
<חיים פיינגולג: זה נורא חשוב.
יפעת שאשא ביטון: הבטחתי לך, אז באמת במשפט, כי אנחנו חייבים לסגור.
יפעת שאשא ביטון: תיכף יבואו ויוציאו אותנו מכאן, כי אסור לנו לקיים דיון על זמן מליאה, והמליאה כבר נפתחה.
<יעקב אלקובי: משפט אחד.
<יעקב אלקובי: אני רכז בית הספר, אני מחזיק את ההיסטוריה של המקום, אני כ-27 שנים במקום הזה.
<יעקב אלקובי: חורה לי לשבת פה ולשמוע שילדים זה מספרים.
<יעקב אלקובי: אני אומר לכם בפירוש, לא כל הילדים שהוצאו, ויש פתרונות של משרד הרווחה, זה אידיאלי בשבילם.
<יעקב אלקובי: יש עדיין ילדים שאין להם מקומות.
יפעת שאשא ביטון: קובי, אור שלום בחרו לסגור את המסגרת עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים למצוא להם פתרון אופטימלי בתוך המסגרת שקיימת.
<יעקב אלקובי: אנחנו נמשיך להיאבק ועל חורבות רעות - - -
יפעת שאשא ביטון: הם לא רוצים לפתוח.
יפעת שאשא ביטון: על מה אתה רוצה להיאבק?
יפעת שאשא ביטון: זה מה ששמענו מכם.
יפעת שאשא ביטון: אתם לא מבינים שאתם מדברים בשני קולות?
<יעקב אלקובי: זה לא ממני.
יפעת שאשא ביטון: הוועדה פה התקיימה כי קם קול זעקה "תצילו אותנו", ואני חשבתי שיש מה להציל, ואפילו לא חיכיתי לדיון משותף עם אלי אלאלוף, כי זה חירום ונציל כמה שיותר מהר.
יפעת שאשא ביטון: אומר לנו אור שלום: זה בכלל לא, זה לא - - -
<יעקב אלקובי: מה שמך?
<יעקב אלקובי: אני פונה אליך.
<יעקב אלקובי: אני פונה אליך ואל כל אחד פה שיש נשמה באפו.
<יעקב אלקובי: יש עדיין ילדים שאין להם סידורים.
<יעקב אלקובי: יש ילדים שהחזירו אותם הביתה מאותו בית שהוציאו אותם.
<יעקב אלקובי: יש להם חרדות.
<יעקב אלקובי: יש כאן אנשים שמוכנים לקחת את המושכות, לעזור.
<יעקב אלקובי: עם ישראל מוכן לעזור.
יפעת שאשא ביטון: העמותה לא היתה מוכנה לחכות לאוגוסט.
יפעת שאשא ביטון: אתם מפנים את הקולות שלכם למקום הלוא נכון מסתבר, כי יש פה הרבה מאוד אנשים שכן רוצים לסייע, שנרתמו, שעמדו על הרגליים האחוריות, אבל העמותה אומרת שהיא לא מוכנה, אפילו לא בעוד שבעה חודשים.
<יעקב אלקובי: לא בדיוק.
<יעקב אלקובי: בואו ננסה לשבת לפתור את זה, שבועיים ימים ואנחנו יכולים להציל.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע למה אנחנו יושבים פה כולם סביב שולחן אחד?
יפעת שאשא ביטון: כי התעייפתי מלדבר עם זה בנפרד ועם זה בנפרד, וזה מספר משהו וזה מספר משהו.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי: בואו נשב כולנו, נשמע אותו דבר.
<לירון סימצקין -אוחנה: ברשותך, למה העתיד של הילדים האלה מופקר בידי העמותה הזאת?
<לירון סימצקין -אוחנה: אם העמותה לא הצליחה לספק להם עתיד טוב יותר, למה לא למצוא פתרון אחר?
<לירון סימצקין -אוחנה: רבותי, מה שהיא לא סיפרה שאתמול נפגש תורם שמעוניין להיכנס עם כל כספי התרומה עם לאה, יושבת ראש העמותה.
<לירון סימצקין -אוחנה: שאלתי את טלי היום: מה את אומרת על הפגישה הזאת?
<לירון סימצקין -אוחנה: היא אומרת: זה שלב נורא-נורא ראשוני, אני לא יודעת.
<לירון סימצקין -אוחנה: יש לנו תורמים נוספים.
<טלי חלף: סליחה, אני רוצה להגיד משהו.
<לירון סימצקין -אוחנה: עוד דקה, לא הפרעתי לך.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מוכנה לשיח לא מכבד.
<טלי חלף: סליחה.
<טלי חלף: אני לא אסכים שאנחנו נצא המנוולים בסיפור הזה, כי זאת עוולה.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא יוציא אתכם כאלה.
<טלי חלף: אנחנו לא המנוולים פה.
<טלי חלף: זו עוולה לעשות את זה, לשים את זה על כתפינו.
<טלי חלף: יום ולילה אנחנו רצים לחפש תרומות בשביל להציל, עד הרגע האחרון.
<לירון סימצקין -אוחנה: שנייה.
<לירון סימצקין -אוחנה: סליחה - - -
יפעת שאשא ביטון: אני רק מבקשת ממך, גברתי, אני לא יודעת מי את, ואת התפרצת לדברים.
יפעת שאשא ביטון: אם את רוצה לדבר, לא להלהיט את הרוחות.
יפעת שאשא ביטון: קיימנו דיון קשה, גם רגשית, במשך שעה שלמה, בלי שיצאנו מהכלים.
יפעת שאשא ביטון: בואו נשמור על זה.
<טלי חלף: בטח שאני אצא מהכלים.
<טלי חלף: איך ייתכן שאנחנו יוצאים מנוולים?
<טלי חלף: אנחנו לא ישנים בלילה כדי - - -
יפעת שאשא ביטון: לא מוציאים אתכם מנוולים, טלי.
יפעת שאשא ביטון: תקבלי את האפשרות להגיב, למרות שאנחנו אחרי הזמן.
אורי מקלב: זה קרה במשמרת שלכם.
<יואב אפלבוים: השאלה אם לא תורם כזה או אחר - - -
<לירון סימצקין-אוחנה: תנו לי שנייה.
<לירון סימצקין-אוחנה: בבקשה ממך.
יפעת שאשא ביטון: חברים, אין לנו זמן.
יפעת שאשא ביטון: נסגור את הישיבה בלי שאנחנו נסכם את הדיון, וחבל, כי יש לי דברים מאוד חשובים לומר.
<יואב אפלבוים: אני מבקש משפט אחד - -
<יואב אפלבוים: - - לכולם אני אומר את זה: השאלה היא לא אם תורם כזה או אחר ייקח את המשא על הכתפיים, השאלה המרכזית היא - -
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא שהמדינה צריכה לדאוג לזה.
<יואב אפלבוים: - - למה תורם ולמה לא משרד הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: יואב, הדברים ברורים.
<לירון סימצקין-אוחנה: בכל זאת, תנו לי בבקשה להציג את עצמי.
<לירון סימצקין-אוחנה: אני עורכת וכתבת בסלונה שהתחילה את המאבק על הדבר הזה כעיתונאית ונכנסה לזה ברמה הרבה יותר אישית.
<לירון סימצקין-אוחנה: דיברתי עם בוגרים בימים האחרונים, גייסתי עורך-דין כדי לעזור לנו במאבק, בגלל שכתבה אחת שהבאתי הביאה לנו תורמים.
<לירון סימצקין-אוחנה: יש תורמים שמוכנים לשים כסף על השולחן, מאות אלפי שקלים.
<לירון סימצקין-אוחנה: בקמפיין שהוצאנו אתמול בצהריים, כבר גויסו 10,000 שקל מהציבור.
<טלי חלף: אני מוכנה כל דבר לעשות עכשיו.
<טלי חלף: עכשיו אני מוכנה לכול.
יפעת שאשא ביטון: טלי, אני אתן לך את האפשרות להגיב.
<לירון סימצקין-אוחנה: אני רק רוצה לומר את דבריי, ואז תחליטו מה לעשות אתם.
<לירון סימצקין-אוחנה: אני עיתונאית ואני "דרימרית", ואני לא יודעת את הדברים, אתם עוסקים אתם שנים, אתם אנשי מקצוע.
<לירון סימצקין-אוחנה: אני חולמת, אני רואה את הילדים האלה, אני שומעת את הסיפורים מקובי, אני שומעת את הסיפורים של הבוגרים.
<לירון סימצקין-אוחנה: לא יכול להיות שיש פה כל-כך הרבה אנשים עם כוונות כל-כך טובות, כתבה שלי באתר קיקיוני – זה אפילו לא גוף תקשורת גדול – הביאה תורמים במאות אלפי שקלים.
<לירון סימצקין-אוחנה: הבעיה היא אפילו לא כסף.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אנחנו רוצים לתת פתרון שלא יהיה נתמך קרנות, אלא שיהיה נתמך על-ידי המדינה.
<לירון סימצקין-אוחנה: אם אור שלום לא יכול, תיקחו אתם אחריות.
<יעקב אלקובי: אור שלום מוכן ופתח לנו את הפתח.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לסגור את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: לירון, אני מבינה את ההתרגשות, אבל תנו לי רגע לסכם.
יפעת שאשא ביטון: נכון שבשעת משבר מאוד יכול להיות שתרומות כאלה יכולות לסייע לפחות לתת אוויר לנשימה עוד תקופה, עד שזה יוסדר על-ידי המדינה, אבל אין ספק שהמדינה צריכה לקחת כאן אחריות על כל הנושא של הפוסט אשפוזי, כדי שלא נעמוד מול שוקת שבורה בכל פעם מחדש ונצטרך לגייס תרומות.
יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא לראות איך אנחנו יוצרים יציבות במערכת, כדי שהילדים האלה לא ירעדו בכל פעם מחדש.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא מנסה, טלי, להוציא אף אחד נבזי.
יפעת שאשא ביטון: אני כן חושבת שההחלטה היתה נמהרת.
יפעת שאשא ביטון: לצד זה אני לא יכולה להמעיט בערך של מה שאתם עושים, בכלל כעמותה, גם בתחומים האחרים שלכם.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שפה, במקרה הספציפי הזה, ההתנהלות לא היתה נכונה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שיש אחריות פה על שני הצדדים, ובסופו של דבר מי שמשלם את המחירים זה הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אפילו משרד החינוך נרתם למאמץ הזה ובכל זאת זה לא מנע את שבירת הכלים, ויש לי כמה בקשות ממשרד הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: הדבר הראשון שאני מאוד מסכימה אתו – קודם כול הנושא של התעריפים חייב להיות שקוף.
יפעת שאשא ביטון: הוא חייב להיות שקוף.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מבינה, אם נקבעים תעריפים והם נקבעים על-פי איזה סד מקצועי.
יפעת שאשא ביטון: תפרסמו אותם, כדי שאנשים שמטפלים בילדים האלה ידעו בדיוק מה הם מקבלים, על מה הם מקבלים, מה הקריטריונים השונים, שיוכלו גם הם לנהל את הסל שלהם כמו שצריך.
יפעת שאשא ביטון: הוועדה מבקשת לקבל את התעריפים בפוסט אשפוזי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בדיון על פוסט אשפוזי, אם יהיו דברים אחרים, נטפל גם בהם, אבל נישאר ממוקדים ולא נתפזר.
יפעת שאשא ביטון: הדבר הנוסף זה בחינת המצב של כל המסגרות הפוסט אשפוזיות, לראות שאנחנו לא נמצאים באיזה מקום מקרטע נוסף, שנצטרך להתכנס פה או שהוא ייסגר גם בלי שהוא יעבור דרך הוועדה הזאת, ועוד פעם נחזור על אותה סאגה.
יפעת שאשא ביטון: צריך לראות איך מחזיקים את המסגרות האלה באופן כזה, שהן לא תלויות לא בתורם כזה ולא בטובה אחרת, שיש להן הבסיס שהמדינה נותנת, ואם הם רוצים להביא אקסטרות, שיבושם להם, אבל אנחנו לא יכולים להתבסס על זה שמישהו בא לו לתת ומחר לא בא לו לתרום.
יפעת שאשא ביטון: אני כן ממליצה, למרות המתח ולמרות המורכבות – זו המלצה לא מחייבת, זה לא משהו מקצועי, זה מהמקום הכי אנושי שיכול להיות – אם יש מקום עוד להציל משהו ויש מקום לשיח בין הרווחה לבין העמותה, אפילו אל תכתבו את זה כהמלצה היום בדיון.
<חיים פיינגולג: למה?
<חיים פיינגולג: בטח.
יפעת שאשא ביטון: תכתבו.
יפעת שאשא ביטון: זה בא מהמקום המאוד אישי, תנסו ליצור ערוץ התערבות.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני מבקשת מעמותת אור שלום: זה הילדים שלנו, בשום שלב לא שוברים את הכלים ולא משחקים.
יפעת שאשא ביטון: גם אם אנחנו צריכים לנשום עוד קצת, נעשה את זה בשבילם.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהמהלך הפעם היה ממש פזיז.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שתמצאו גשר לפתור את המשבר בנוכחי.
<יואב אפלבוים: אני מוכרח להעיר שהבעיה היא לא רק הפוסט אשפוזי, הבעיה היא כל ילדי השירות לילד ונוער על כל מסגרותיו.
יפעת שאשא ביטון: נדון בזה במסגרת ייחודית לזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא יכולים לתקן הכול בדיון אחד.
<יואב אפלבוים: רציתי שזה יירשם בפרוטוקול.
יפעת שאשא ביטון: אני, ברשותכם, פותחת את דיון הועדה בנושא גביית דמי הרשמה ותשלומים עבור ביטוח במסגרת ישום לחוגים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא רק עבור הביטוח זה גם דמי הרישום.
יפעת שאשא ביטון: בכלל.
יפעת שאשא ביטון: המטרה של הדיון היא גם קצת ללמוד את נושא לעומק עוד לפני שאני חולקת בתפיסה שלי על מה שקיים.
יפעת שאשא ביטון: במציאות הנוכחית הרבה מאד מהמפעילים גובים דמי רישום, הרבה פעמים בסכומים שהם קצת בלתי נתפסים, גם לא כל כך ברור בעידן של היום מה כל כך דורש בקונסטלציה של רישום לחוג כזה או אחר, בלי שהדבר מקנה איזו שהיא זכות נוספת או אין בו איזה שהוא ערך מוסף של ציוד וכאלה או בלי שזה הופך להיות אחר כך חלק מהתשלום עבור החוג.
יפעת שאשא ביטון: בבדיקה שעשה הצוות שלי, סתם אנחנו ככה לקחנו איזו שהיא פריסה אקראית לחלוטין, אז ראינו, בעיקר במתנ"סים ובמרכזים הקהילתיים, זה יכול להיות 50 שקלים, זה יכול להיות 108 שקלים לשנה, כשהתשלום מוגדר עבור רישום.
יפעת שאשא ביטון: לפעמים הם גם קצת מגדילים לעשות ומגדירים את זה כדמי חבר, כשלא ברור דמי חבר, מי ומה ומה מקנים אותם דמי חבר.
יפעת שאשא ביטון: 85 שקלים, 100 שקלים, כל מה שאני מקריאה לכם כאן מחובר למרכז קהילתי מסויים או למתנ"ס מסוים, עם עיר מסוימת, זאת אומרת הדברים נבדקו באמת ברחל בתך הקטנה.
יפעת שאשא ביטון: אפילו יש לנו תשלום של 185 שקלים דמי רישום מוקדמים כדי להבטיח מקום בחוג.
יפעת שאשא ביטון: האם זה אחר כך מתקזז עם המחיר של החוג עצמו?
יפעת שאשא ביטון: והשאלה היא פעם אחת שאלה ערכית, אם זה נכון באמת לגבות סכום כזה, כשהשאיפה שלי בסופו של דבר היא שגם כשגובים דמי רישום כדי להבטיח רצינות, ואני מסכימה ומקבלת את זה, שכשבן אדם בא ונרשם ומשלם סכום מסויים אז הוא גם מתחייב.
יפעת שאשא ביטון: אבל מרגע שהוא התחייב, אחר כך הילד מגיע לחוגים אז שהסכום הזה יקוזז עם התשלום השנתי של החוג.
יפעת שאשא ביטון: לשם אני רוצה לשאוף ואני רוצה ללמוד מי כאן מהגופים שנמצאים אחראי על כך.
יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו חבר הכנסת רזבוזוב, אמרתי נכון?
יפעת שאשא ביטון: שמקדם את הנושא, כבר מחודש אוגוסט הוא העלה את זה על שולחנה של הכנסת ואני אשמח אם אתה תאמר כמה דברים.
יואל רזבוזוב: תודה ליושבת ראש הוועדה.
יואל רזבוזוב: אני חושב שדיון הזה חשוב מאד, גם העברנו את החוק בכנסת, במושב הקיץ, באוגוסט העברנו את החוק כדי שההורים יוכלו ליהנות מהחוק ולא לשלם את הביטוח המיותר והביטוח הכפול ועצם העובדה שאת מקיימת את הדיון הזה היום.
יואל רזבוזוב: גם דמי הרשמה לדעתי, מה זה דמי הרשמה בכלל לחוגי הספורט?
יואל רזבוזוב: וגם ההפחדות של גופים מסוימים שאם ההורים לא יעשו ביטוח אז יכול לקרות דבר כזה או אחר וההורים די מבוהלים.
יואל רזבוזוב: אני חושב שהדיון הזה גם חשוב ליישום החוק, לראות איך החוק מיושם, כי אני חושב שבסוף זה נוגע למעל מיליון בתי אב במדינת ישראל, ילדים שהולכים לחוגים ורוב ההורים כבר מתחילים להיות מודעים למצב, אנחנו כן צריכים ליידע אותם שישנו חוק שהם לא צריכים לשלם את הביטוח, הם מבוטחים על ידי - - -
יפעת שאשא ביטון: ביטוח תאונות אישיות של בתי הספר.
יואל רזבוזוב: ביטוח תאונות אישיות של בתי הספר, שזה גם כן בתשלומי ההורים, ההורים משלמים על זה וזה כשהם לפני כן היו צריכים לשלם עבור ביטוחים, ביטוח תאונות אישיות, בדיוק אותו ביטוח עבור חוג אחד ועל החוג השני ואם הילד באמצע השנה עזב את החוג השני ועבר לשלישי עוד פעם, שלוש פעמים, היה פה כפל ביטוחים ברור, עשינו בערך ממוצע למשפחה בין 500 ל-1,000 ש"ח בחודש ספטמבר שההורים נאלצו לשלם ועד עכשיו מפחידים אותם.
יואל רזבוזוב: אני רוצה להסביר דבר אחד, שהיום ישנו גם חוק, ישנו ביטוח תאונות אישיות של התלמידים, יש גם מכתב של משרד הספורט שאין עוד חובה לבטח ספורטאים, תלמידי בתי ספר, באמת מכל הגורמים מגויסים, אך עדיין מבקשים את הביטוח הזה.
יואל רזבוזוב: אם ההורה רוצה לעשות ביטוח לילד שלו, הוא יכול לעשות, זה זכותו.
יואל רזבוזוב: אם הוא רוצה לבטח אותו מקצה השערה עד הציפורן בבוהן שברגל, זו הזכות האישית שלו.
יואל רזבוזוב: לפני כן המדינה חייבה אותו לבטח, היום זאת בחירה שלו.
יואל רזבוזוב: אם באמת הילד נמצא באיזו שהיא מסגרת תחרותית והוא בגיל יחסית מבוגר 16, 15, וההורים מרגישים שישנה סכנה שהוא יצטרך איזה שהם טיפולי פיזיותרפיה, שיעשו לו ביטוח מורחב יותר, שירכשו ביטוח שהם רוצים, אני חושב שזה הגיוני ביותר, אבל אם ילד בכיתה א', ב', ג', ד', לא משנה איזה כיתה, עושה פעם בשבוע איזה שהוא חוג, למה שההורים יאלצו לשלם את התשלומים ההלו ובמיוחד שבמשפחה יש כמה ילדים וכל אחד בכמה חוגים.
יואל רזבוזוב: כך שאני חושב שחשוב מאד להבין ולהדגיש את היישום של החוק, להביא את זה לידיעת הציבור שלא יהיו פראיירים ושלא ישלמו את הכסף הזה כי זה כסף מיותר.
יואל רזבוזוב: ואומרים להם אחריות מקצועית ומיליון תירוצים, שום דבר לא כשר, התירוצים האלה, אני פשוט כל כך בקיא בחומר הזה, כל כך למדתי אותו לעומק שכל תירוץ שיגידו להורים הוא לא, המאמן או המדריך או החוג, יגידו שהם צריכים את הביטוח, צד ג', שום דבר.
יואל רזבוזוב: כל מה שהם צריכים יש להם, אם הם רוצים יותר מזה זאת הבחירה שלהם.
יואל רזבוזוב: ודמי ההרשמה, מה זה דמי הרשמה?
יואל רזבוזוב: אני הייתי ספורטאי אולימפי לשעבר, כן?
יואל רזבוזוב: מה זה דמי הרשמה לחוג לילד, מה, הוא מתחייב פה לאיזו שהיא משכנתא?
יואל רזבוזוב: הוא בא, נרשם לחוג, נותן את ה- 12 צ'קים ונרשם לחוג, לא צריך שום תשלום נוסף.
יואל רזבוזוב: אני חושב שזה - - -
יפעת שאשא ביטון: בטח לא כשזה מגיע לסכומים של 100 ו- 185 שקלים ו- 96 שקלים.
יואל רזבוזוב: אני שמח שאת מעלה את הנושא הזה ואני חושב שצריך לטפל ואנחנו צריכים לטפל ביוקר המחייה וזה הדבר שאני חושב שכמה שהוא קטן הוא דבר גדול, כי זה נוגע לכל משפחה בישראל.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת רזבוזוב.
יפעת שאשא ביטון: זה עוד מעבר לנושא של יוקר המחייה, יש פה עניין של הגינות, הגינות והוגנות כלפי הצרכנים, אני חושבת שזו הנקודה שאנחנו מנסים לגעת בה.
יפעת שאשא ביטון: אתה באמת העלית את הסוגיה הנוספת של נושא הביטוחים.
יפעת שאשא ביטון: רק לפני כשבוע קיימנו דיון שלם על הנושא של ביטוח תאונות אישיות בבתי הספר, הילדים מבוטחים 24/7, שום סיבה ושום תירוץ לבטח אותם גם במסגרת החוגית.
יפעת שאשא ביטון: אני אגלה לך בסוג מה עומד מאחורי הסיפור הזה?
יפעת שאשא ביטון: כשאדם בא כנראה לשכור את המקום, את המבנה, אז כנראה שמי שמשכיר לו את המקום מבקש ביטוח - - -
יואל רזבוזוב: לא כנראה.
יפעת שאשא ביטון: נכון שזה הסיפור?
יפעת שאשא ביטון: מי שבעצם שוכר את המקום הוא מחויב בדמי ביטוח למי שמשכיר לו, לבעל המבנה, לצורך העניין אם זה המתנ"ס, אם הרשות או לא משנה מה, ואז הם מגלמים את זה כבר בתוך הסיפור של ה - - -
יואל רזבוזוב: הם יגלמו הכל.
יואל רזבוזוב: רוב החוגים מתקיימים במבנים ציבוריים, זה קודם כל, והם כולם מבוטחים.
יפעת שאשא ביטון: ועדיין הם מחויבים.
יואל רזבוזוב: כן ואם זה פרטי אז שאותו מאמן ייקח על עצמו.
יואל רזבוזוב: גם אחריות מקצועית, כל מאמן על פי חוק חייב לעשות לעצמו אחריות מקצועית והם הרבה פעמים, שמעתי מאמנים, הם לוקחים את התשלום הזה מילדים, לא עושים להם ביטוח תאונות אישיות, הם פשוט מכסים את האחריות המקצועית של עצמם בכסף הזה, זה לא הוגן.
יואל רזבוזוב: כמו שאמרת, הוגנות.
יפעת שאשא ביטון: יש כאן נציגות של חברת המתנ"סים נכון?
יפעת שאשא ביטון: עמנואל?
<עמנואל לוית: עמי, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, עמי.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע את ההתייחסות שלכם דווקא כחברה למתנ"סים, חברה שדי מרושתת בארץ, חברה ותיקה, נמצאת בהרבה מאד רשויות מקומיות.
יפעת שאשא ביטון: אני הייתי שותפה בעשייה שלה בתפקידיי הקודמים, למה דמי רישום?
יפעת שאשא ביטון: על מה?
<עמנואל לוית: אני אומר כמה מילים בשני נושאים.
<עמנואל לוית: קודם כל לעניין חוק הספורט, כמובן אנחנו מברכים על ההחלטה הזאת, ההחלטה הזאת היא החלטה הגונה, היא החלטה צודקת, היא החלטה שבאמת משיבה להורים את הכסף שלהם ואנחנו נגד כפל ביטוחים, אנחנו נאלצנו לעשות את זה עד אוגוסט השנה הזאת בגלל החוק ומרגע שהחוק נכנס אנחנו מיישמים במלואה את החלטה הזאת - - -
יפעת שאשא ביטון: למה הייתם מחויבים עד החוק שנכנס?
<עמנואל לוית: כי על פי חוק הספורט כאשר הילד נוטל חלק בפעילות ספורט מאורגנת כמשמעה בחוק הספורט, חלה על פי תקנה 7 חובת ביטוח.
<עמנואל לוית: ואני - - -
יפעת שאשא ביטון: הוא מבוטח בבית ספר.
<עמנואל לוית: לא.
<עמנואל לוית: הוא מבוטח, החוק, בשביל זה בא התיקון כי עובדה שזה לא היה ברור ועובדה שלא אני, אלא כל ארגוני הספורט וכל התאחדויות הספורט גם כן חששו מכך והם ערכו את הביטוחים.
<עמנואל לוית: אז מעכשיו אין, אין גביה עבור דמי ביטוח כמובן, אלא, כפי שיואל אמר, אם ההורה מאד מתעקש וזה - - -
יפעת שאשא ביטון: וולונטרי לחלוטין.
<עמנואל לוית: וולונטרי, שלו.
<עמנואל לוית: לגבי הממצאים, אני אומר, אנחנו חברה ממשלתית, אנחנו מפעילים כ- 160 מתנ"סים ברחבי הארץ אבל אין לנו מונופול על השם מתנ"ס.
<עמנואל לוית: כאשר בודקים מתנ"ס הוא יכול להיות גם מתנ"ס שלא ברשת שלי.
<עמנואל לוית: המתנ"סים ברשת שלי יש להם הוראה מפורשת, חד משמעית, שאסור להם לגבות דמי רישום, אסור להם לגבות דמי הרשמה, אין דבר כזה, כיוון שה-160 מתנ"סים זה פריסה גדולה.
<עמנואל לוית: ככל שאנחנו מגלים את זה כמובן אנחנו במקום אוכפים.
<עמנואל לוית: יכול להיות שאולי, באיזה מקומות קטנים זה נכנס או לחילופין דמי הרישום, כמובן מקוזזים, באו על מנת להבטיח את המקום והם מקוזזים מהתשלום הראשון כפי שזה נעשה.
<עמנואל לוית: זה נעשה בעיקר במסגרות של גיל רך או - - -
יפעת שאשא ביטון: כלומר שאנחנו יכולים לומר כאן באחריות מלאה, בדיון, שבחוגים שמתקיימים ברשת המתנ"סים, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: בכוונה אני אומרת רשת המתנ"סים כדי שאנחנו נבין את זה, לא נגבים דמי רישום, אלא אם כן הם נגבים ומקוזזים עם התשלום הראשון.
<עמנואל לוית: בהחלט.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שאין כאן גבייה מעבר לעלות החוג.
<עמנואל לוית: אין גבייה, אלו ההוראות.
<עמנואל לוית: אלו ההוראות לכל המתנ"סים, אלה ההנחיות שלנו, אלה ההנחיות של אנשי המחשוב וכמובן שלפעמים - - -
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו מזהים מקומות שיש בהם בעיה אנחנו מפנים אליך - - -
<עמנואל לוית: אם מזהים בעיה, בשמחה.
יפעת שאשא ביטון: וזה נתון לתיקונכם.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני שמחה, אני שמחה לשמוע.
<אריאל מונין: ביטוח כן גובים?
יפעת שאשא ביטון: לא, הוא אמר שלא.
<עמנואל לוית: ביטוח, עוד פעם, התיקון על פי תיקון.
יפעת שאשא ביטון: מאז התיקון.
<אריאל מונין: לא, ביטוח צד ג'.
<עמנואל לוית: בשום פנים ואופן, ביטוח צד ג' נועד לבטח את התאגיד והתאגיד נושא בתשלום הזה.
אריאל מונין: אבל אם אני מדריך שבא ועושה?
אריאל מונין: קבלן?
<עמנואל לוית: עוד פעם, כפי שאמר יואל, אם אתה קבלן אתה צריך לבטח את אחריותך כמפעיל החוג, כי כמובן יכולה להיות לך איזה תקלה שלא קשורה בי ואני לא רוצה להיות - - -
<עמנואל לוית: כלפי היישוב וכלפי הילד באיזה שהוא - - -
יפעת שאשא ביטון: הרי אם הילד מבוטח בביטוח תאונות אישיות אז למה הוא צריך לבטח את עצמו?
<עמנואל לוית: יש הבדל בין - - -
יואל רזבוזוב: רשלנות של מאמן, יש מלא דברים.
<עמנואל לוית: יש הבדל בין ביטוח תאונות אישיות - - - אני ברשותך ארחיב, אפשר?
יפעת שאשא ביטון: כן, זה חשוב, אנחנו בשביל זה כאן, כדי ללמוד את הסיפור הזה לעומק אחת ולתמיד.
<עמנואל לוית: אז אני אומר את הדברים הבאים, יש ביטוח שהתאגיד צריך לבטח כי התאגיד נושא באחריות.
<עמנואל לוית: כשבא אליי ילד אני אחראי לשלומו, אני אחראי לאמן אותו והוא יכול להיפגע וגם הנזק שלו יכול להיות מיליוני שקלים, הנזק שלו יכול להיות סכומים שהם מתפרשים על פני שנים רבות כי הוא חס וחלילה יהיה נכה.
<עמנואל לוית: לכן התאגיד מבטח את אחריותו בפוליסות אחריות שנקראות לפעמים אחריות כלפי צד ג', אחריות כלפי הציבור, אחריות מקצועית, חבות המוצר, כל מיני פוליסות שהן פוליסות אחריות שזה חובה של התאגיד לבטח.
<עמנואל לוית: אסור לתאגיד, ואצלנו אין דבר כזה, לגבות את דמי הביטוח האלה מאת המשתתפים, זה הוצאה של התאגיד, התאגיד צריך לממן אותה לחלוטין.
<עמנואל לוית: כאשר חוקקו חוקים מסוימים כגון חוק הספורט, חוק הספורט אמר, ההיגיון שלו אמר, אני לא נכנס בכלל עם התאגיד, יש ביטוח, אין ביטוח, אני רוצה שעצם העובדה שהספורטאי נוטל חלק בפעילות או עצם העובדה, בואו ניקח את האנלוגיה, שהתלמיד הולך לבית ספר, אני לא רוצה שהתלמיד יתמודד עם תביעות נגד המדינה או נגד הרשות המקומית, אני רוצה שיהיה לו איזה ביטוח קטן, ביטוח תאונות אישיות.
<עמנואל לוית: ביטוח תאונות אישיות הוא ביטוח קטן, הוא בדרך כלל עם גבולות של 100, 200, 250,000 שקל ולא ביטוח שעלול לכסות נכות גדולה, ומרגע שנכנס תיקון 10 לחוק הספורט זה לא קיים וליתר האוכלוסיות זה לא קיים כיון שאנחנו מתנהגים כפי שמוסד ציבורי מתנהג, אנחנו לא מחייבים דבר שלא צריך לחייב.
<אריאל מונין: אבל שוב, אם אני בא אליך כספק.
<עמנואל לוית: אם אתה בא אלי כנותן שרות ואתה מפעיל חוג אז כמובן - - -
יפעת שאשא ביטון: מפעיל חוג ריקוד.