GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יבגני פאוקמן: אתם יכולים לראות, יש לנו פה תא לדוגמה, זה הציוד שהם מקבלים.
<יבגני פאוקמן: זה תא של שניים.
<יבגני פאוקמן: שירותים, מקלחות, כיור, לכל אחד יש סט, דלי, מגב.
<יבגני פאוקמן: יש לנו טלוויזיה בכל תא, עם שלט, תיק כביסה.
יפעת שאשא ביטון: אתם באים ולוקחים להם את הכביסה?
<יבגני פאוקמן: פעם בשבוע אנחנו עושים להם כביסה, הכול חוץ מתחתונים וגרביים, שמים את זה בתוך התיק, זה יוצא החוצה למחלקה של הממונים.
יפעת שאשא ביטון: ותחתונים וגרביים הם עושים?
<יבגני פאוקמן: הם חייבים, אי אפשר לשלוח את זה לחדר הכביסה.
<יבגני פאוקמן: זה יותר נעים להם, הם קונים בדין, הם קונים מקסימה וסנו, ומכבסים.
<יבגני פאוקמן: הציוד שהם מקבלים כשהם באים לבית הסוהר, הם מקבלים מאיתנו, כולם, מגבת, דברים כאלה, יש לנו שתי שמיכות.
<יבגני פאוקמן: כרגע זה פחות רלוונטי, אבל בחורף אנחנו מגיעים לשש שמיכות.
<יבגני פאוקמן: זוג מדים שאיתם הם יוצאים, כל דבר שהוא מחוץ לאגף, אם זה קנטינה, אם זה חינוך, נסיעות, כל זה על מדים.
<יבגני פאוקמן: בתוך האגף הם יכולים להיות בלבוש שלהם, אנחנו לא מגבילים אותם.
יפעת שאשא ביטון: יבגני, שאלה.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שאני בכלא ואני יודעת את כל המגבלות, אבל החום פה.
יפעת שאשא ביטון: גם ככה הם חמים.
<יבגני פאוקמן: נכון.
<יבגני פאוקמן: יש לנו פה פתחי אוורור, זה בכל החדרים, מזגן מרכזי.
יפעת שאשא ביטון: הוא עכשיו פשוט לא פועל כי הם לא כאן?
<יבגני פאוקמן: כן, גם החלונות פתוחים.
יפעת שאשא ביטון: ובדרך כלל כשהם כאן זה כן פועל?
<יבגני פאוקמן: יותר נעים, כן.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, להוריד את מפלס העצבים.
<יבגני פאוקמן: לפני חודש היה לנו ביקור, גם של חברי כנסת, היה חם מאוד, התחילו לתקן פה, פשוט קרסו מערכות.
יפעת שאשא ביטון: ומאז בעצם זה קצת יותר טוב?
יפעת שאשא ביטון: הכיתה שהייתי בה הייתה בסדר.
<יבגני פאוקמן: הרבה יותר טוב.
<יבגני פאוקמן: זה נכון שזה מעלה מפלס ואנחנו מרגישים את זה באירועים.
<ליאת לב: יש להם טלפונים ניידים?
<יבגני פאוקמן: לא.
<יבגני פאוקמן: טלפונים יש להם.
<יבגני פאוקמן: כשהם נסגרים בתאים אז אנחנו נותנים להם טלפון לתוך התא.
<אביטל וייץ: אני רוצה להגיד שתי מילים על פרויקט תנופה, שיש פה ועדה.
<אביטל וייץ: יבגני קודם הסביר שזה האגף המתקדם ביותר, פה ממוקם פרויקט תנופה, הוא פרויקט הדגל של בית הסוהר.
<אביטל וייץ: הוא כבר עובד הרבה שנים ולכן הוא גם מוטמע היטב, שנותן מענה לנערים שיש להם גם בעיית התמכרות ברקע.
<אביטל וייץ: שוב, אנחנו לא רואים פה נרקומנים, אנחנו רואים יותר נערים שיש להם רקע של שימוש לרעה באלכוהול, שימוש לרעה בסמי פיצוציות, חשיש, גראס וסמים קלים ואנחנו מפתחים בעצם חיי קהילה במסגרת הפרויקט.
<אביטל וייץ: יש להם לו"ז קבוע של קבוצות בשעות אחר הצהריים שנותנים מענה בעיקר לכישורי חיים ובמסגרת הפרויקט אנחנו גם מנסים לתת להם תפקידים כדי להעביר להם אחריות על מנת שיידעו להתמודד במציאות האמיתית עם קשיים ותסכולים.
<אביטל וייץ: זה מתחיל פה בכלא, אחד מול השני, קונפליקטים כאלה ואחרים, ואנחנו מנסים ללמד אותם את הדרכים להתגבר על אותם קשיים.
<אביטל וייץ: בתוך הלו"ז, אולי זה נכון להגיד, נכנסות גם המון פעילויות של החינוך הלא פורמלי, בנוסף לחינוך הפורמלי, וקבוצות טיפוליות.
<אביטל וייץ: בעצם אנחנו מאפשרים להם איזה שהוא לוח זמנים קבוע של פעילויות החל מהרגע שהם חוזרים מהחינוך, למעט הפסקה, ועד לשעות הערב.
<אביטל וייץ: א' שעומד פה, א' הוא חונך כאן לנערים שהם קצת יותר חלשים וצריכים לפעמים תיווך ואוזן קשבת.
<אביטל וייץ: הוא יספר לכם גם מה זה בשבילו לשהות פה בכלא אופק ומה הוא עושה במסגרת התפקיד, ואולי גם תיתן להם זמן לענות לשאלות?
יפעת שאשא ביטון: בן כמה אתה?
<א' – כלא אופק: 17 וחצי.
יפעת שאשא ביטון: אתה נראה בעצמך חניך.
<א' – כלא אופק: אני אדבר על התפקיד שאנחנו, המדריכים, עושים.
<א' – כלא אופק: אנחנו אחת לשבוע, ארבעה-חמישה ילדים יושבים בקבוצה, מדברים על ילדים, על דברים.
<א' – כלא אופק: אנחנו לוקחים מהאגפים ילדים עם קשיי הסתגלות, שקשה להם להיות פה, ילדים חדשים, שלא מצליחים למצוא את המקום שלהם.
<א' – כלא אופק: אנחנו באים, עוזרים להם, משחקים איתם, מדברים איתם, אם קשה להם, איך אנחנו עוזרים להם, אם בשיחות טלפון, בהתחלה להביא להם מהקנטינה, דברים.
<א' – כלא אופק: מדברים איתם.
<א' – כלא אופק: יש גם ילדים אובדניים, לא הרבה, אבל יש, אנחנו נותנים התראה לעובדת סוציאלית במצבים כאלה ואחרים.
<א' – כלא אופק: אנחנו בקבוצה, נבחרת של חמישה-שישה ילדים שמחולקים באגפים.
<א' – כלא אופק: אנחנו באנו מהמקום הזה, גם אנחנו בגיל 14-13 גם היינו ילדים כאלה, היינו מתקשים להיות במקומות כאלה.
<א' – כלא אופק: אז אנחנו כבר עברנו את זה ובאים מהמקום הזה, לתת עזרה, בסך הכול מהלב.
יפעת שאשא ביטון: אתה עציר לשעבר?
<א' – כלא אופק: לא, הייתי הרבה עצור.
יפעת שאשא ביטון: ובאיזה מסגרת בעצם החונכות שלך, מאיפה אתה מגיע לזה?
<אביטל וייץ: זה פרויקט של בית הסוהר.
יפעת שאשא ביטון: ואתה לא נמצא במסגרת חינוכית כלשהי בחוץ?
יפעת שאשא ביטון: אתה נמצא בבית ספר?
<א' – כלא אופק: כן, הייתי לומד, אבל לא - - - הייתי נוכח, אבל לא לומד.
<אביטל וייץ: פה בכלא הוא לומד.
יפעת שאשא ביטון: פה בכלא אתה לומד?
<א' – כלא אופק: כן, ודאי.
<יבגני פאוקמן: הוא אסיר לכל דבר, בתאים, הכול אותו דבר, פשוט אנחנו מוצאים את הבחור עם קצת יותר כישרונות, ש - - -
יפעת שאשא ביטון: אז זו מנהיגות פנימית שנבנתה כאן.
יפעת שאשא ביטון: לרגע חשבתי שהוא מבחוץ ומגיע הנה.
<אביטל וייץ: לא.
<יבגני פאוקמן: המנהיגות היא לטובה, הדומיננטיות שלו היא לטובה.
<יבגני פאוקמן: יש גם דומיננטיות שהיא לא לטובה, הוא, במקרה הזה הדומיננטיות - - -
<מירב כהן גבאי: הובלה חיובית.
יפעת שאשא ביטון: יפה, וזה מתוך האסירים, אז יש לזה איזה שהוא ערך שזה מישהו מהם.
<יבגני פאוקמן: כן, הוא איתם בתאים, יש איתו בתא איזה שהוא אסיר שהוא יותר חלש, אז אנחנו שמים איתו, בתוך החינוך ב - - -
<מירב כהן גבאי: זה שיח בגובה העיניים.
יפעת שאשא ביטון: מותר לשאול לכמה זמן הוא נשפט?
<א' – כלא אופק: לשנתיים.
יפעת שאשא ביטון: וכמה עוד יש לך?
<א' – כלא אופק: עוד עשרה חודשים לשליש.
<יבגני פאוקמן: ואם הוא ימשיך ככה אז רוב הסיכויים שגם השליש שלו - - - רוב האנשים שנמצאים באגף 1 מקבלים את השליש, כי הם גם משתתפים בפרויקטים ויש להם תסקיר - - -
יפעת שאשא ביטון: הוא כבר למעשה עובר תהליך שיקום פה, כמנהיג וכמוביל.
<אביטל וייץ: גם מאוד קשה למצוא נערים שיכולים לצאת מתחושת הריכוז העצמי שלהם ובאמת להצליח לתת מעצמם ולהרים אחרים.
<אביטל וייץ: אנחנו מצליחים להעצים גם את הנערים שהם נחנכים וגם את הנערים החונכים.
יפעת שאשא ביטון: א', אתה מוציא אותי עם תקווה.
יפעת שאשא ביטון: כל הכבוד, תצליח, ותמשיך עם המנהיגות הזו גם בחוץ אחר כך, זו הדרך.
<ט' – כלא אופק: אני ט', מטפל בפינת החי.
<מירב כהן גבאי: הוא נאמן פינת חי שלנו, גם בשישי-שבת, הוא מטפל בבעלי החיים, נותן להם את האוכל.
<מירב כהן גבאי: פינת החי חשובה לו בלי הפסקה.
יפעת שאשא ביטון: כמה זמן אתה פה?
<ט' – כלא אופק: יש לי 11 חודש.
יפעת שאשא ביטון: יש לך עוד 11 חודש?
<ט' – כלא אופק: לא.
יפעת שאשא ביטון: אתה כבר פה 11 חודש?
<ט' – כלא אופק: חתמתי על עסקה שנתיים.
יפעת שאשא ביטון: מה יעשו החיות אחר כך?
<ט' – כלא אופק: יש אנשים אחרים.
<מירב כהן גבאי: הוא נמצא גם בפרויקט תנופה, בפרויקט - - - קבוצת התיאטרון.
<מירב כהן גבאי: יש לנו פה צופים, יש לנו - - - יש לנו פה פעילות ענפה, כדורגל, כשהם יוצאים.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו אחריך?
<ב'-כלא אופק: כן.
<ב'-כלא אופק: (בישיבת סיכום)
<אביטל וייץ: לרוב הנערים סוג העבירה היא עבירה עם גוון אלים כלשהו, הפרה של סדר ציבורי, שוד, שוד מזוין, גם עבירת מין היא כמובן עבירה אלימה.
יפעת שאשא ביטון: מהסיבוב שעשיתי פה, יש ילדים פה שהם ילדים אבודים.
<אביטל וייץ: ט' יצא ממסגרת שנלחמה עליו, הוא החדיר פנימה סמים והוא השתמש בסמים והוא חבר לאחיו בחוץ בשכונה ושניהם היו תחת השפעת אלכוהול וביצעו עבירות.
<אביטל וייץ: המסגרת שם נלחמה עליו ולא מיהרו להפקיע לו את השליש.
<אביטל וייץ: באיזה שהוא שלב הוחלט להפקיע לו את השליש כדי לשמור עליו, כדי שאם הוא יהיה כאן בכלא סביר להניח שנצליח להגן עליו לפני שתהיה שם הסתבכות יותר קיצונית.
<אביטל וייץ: אבל ט' היה לגמרי על המסלול.
יפעת שאשא ביטון: אבל הוא מודע.
<אביטל וייץ: הוא מודע, אבל הוא בקושי - - -
יפעת שאשא ביטון: והוא לא מוכן עדיין לקבל את המסגרת, זה משגע.
יפעת שאשא ביטון: כאילו הוא לא מבין מה עושים, הוא עדיין לא במקום שהוא מבין - - -
<מירב כהן גבאי: הוא גר עם טיפוסים עברייניים מגיל מאוד צעיר.
<אביטל וייץ: זה מבית.
<אביטל וייץ: צריך לזכור, רציתי לדבר קודם על נוכחות מיטיבה.
<אביטל וייץ: את אומרת שלא צריך לוותר על הנערים האלה ואנחנו לא מוותרים פה על אף אחד, זה סיסמה כזו שאנחנו משננים אותה לעצמנו, את שני המשפטים האלה והנערים האלה, לראשונה בחיים, יש להם נוכחות מיטיבה בחיים שלהם.
<אביטל וייץ: יש מי ששואל אותם מה שלומם ואיך הם מרגישים ודואג לרופא כשהנער לא מרגיש טוב, או לארוחה נוספת אם הוא נותר רעב.
<אביטל וייץ: אלה דברים שהם לא מכירים, כל כך בסיסיים והרבה פעמים הם הבסיס למסלול הזה שאת מדברת, שהם צריכים לעלות עליו.
<אביטל וייץ: זה השלב הבא.
<אביטל וייץ: יש לנו שליטה על מה שקורה כאן בכלא, כשהם המנדט שלנו לטיפול.
<אביטל וייץ: אחר כך זה באמת - - -
יפעת שאשא ביטון: זה נכון, זה עניין של דפוסים.
יפעת שאשא ביטון: א' ו-ט', הם נראים כאלה שיש בסיס טוב להצמיח שם משהו.
<אביטל וייץ: הם כולם באיזה שהוא מקום, כתוצאה מההגעה שלהם הנה, יש להם עבריינות כזו או אחרת - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל ראיתי את אלה שהם בכלל לא מבינים, כאילו הם כבר פה וברור שעשיתם משהו לא בסדר והם עדיין ממשיכים, כאילו מתחכמים עם העולם.
<מירב כהן גבאי: זה גם בגלל שפגשתם אותם בקבוצה, כשפוגשים אותם ביחידים ואף אחד לא מקשיב להם והם לא צריכים להרשים אף אחד, הם עכשיו מול זה שעומד מולם, יש שם משהו אחר.
<מירב כהן גבאי: הם מוציאים גם משהו אחר.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל א', הוא נכנס לתוך הקבוצה.
יפעת שאשא ביטון: אני הייתי בטוחה שהוא בכלל חיצוני.
<מירב כהן גבאי: הוא לא היה עם קבוצת השווים שלו.
<מירב כהן גבאי: כשהייתם בכיתות, לדוגמה, הם כמו כל דבר, הם מלהיטים אחד את השני על כל דבר.
<מירב כהן גבאי: וכשיש קהל אז הם מצליחים לראות - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל א' נכנס לתוך הקבוצה שלו והוא גם מנסה לשנות שם, זה כבר רמה אחרת לגמרי.
<מירב כהן גבאי: התפקיד.
<מירב כהן גבאי: לא לכל אחד יש כוחות לעשות את זה.
<אביטל וייץ: אבל אם היית רואה את ט' עם החברים שלו, לא בטוח שזאת הייתה התמונה שהיית פוגשת.
יפעת שאשא ביטון: את ט' פגשתי עם הקבוצה.
<אביטל וייץ: זאת לא קבוצת השווים שלו.
<אביטל וייץ: ל-ט' יש את החברים שלו, שיש להם מעמד פה בכלא, הם שלושתם.
<אביטל וייץ: הוא דיבר איתך על זה שהוא רצה לעבור לתנופה אבל לא נותנים לו ולא נותנים לו לתפקד כנער חוליה.
<אביטל וייץ: יש סיבות ל - - -
יפעת שאשא ביטון: מה הסיפור של האלימות?
יפעת שאשא ביטון: מה הסיפור שהם אמרו, 'תשאלו אותם, הם מרביצים לנו'.
<אביטל וייץ: קודם כל הרבה פעמים הם מדברים על זה כשמגיע קהל מבחוץ וזאת הזדמנות להשמיע.
<אביטל וייץ: חשוב להגיד שהפיקוד פה, גם ודים וגם חגי, הובילו מהלך מאוד מקצועי מול יח"ס שהגיעו הנה וסיירו פה ונפגשו עם הסוהרים.
<אביטל וייץ: נעשתה פה עבודה מהותית בעניין הזה, אז צריך לקחת בעירבון מוגבל כל מה שנער מחליט להשמיע.
<מירב כהן גבאי: וגם אם יש איזה משהו, אז באמת הפיקוד נותן לזה מקום ומזמינים חוקר וזה עובר למי שצריך.
יפעת שאשא ביטון: בואו נגיד, כמו הדיון שהיה בבית החולים לחולי נפש, אנחנו יודעים, מה לעשות, אובייקטיבית, שלפעמים צריך לקשור ולהשתמש באיזה שהם אמצעים כדי להגן על ה - - -
<ודים גולדשטיין: אני אתייחס.
<ודים גולדשטיין: הם דיברו, היו שם כתבים ודיברו על הכבילות.
<ודים גולדשטיין: אני אתן דוגמה, לא להתייחס למה שהוא אמר, סיפר נער שהוא היה בתא השרוף, אחד לא שאל את הנער מה הוא עשה, למה הוא בתא השרוף.
<ודים גולדשטיין: הנער הזה שרף מזרון בתוך התא, הוא גרם לפינוי, הוא והחבר שלו שישב לידו גרמו לנזק לכל האגף, פינינו בנס אותם, הצלנו את החיים שלהם ופינינו את כל האגף כדי שלא ייחנקו מהעשן.
<ודים גולדשטיין: אז נתנו לו, הוא היה בתא, הם שרפו את התא - - -
<יורם כהן: זה האירוע האחרון שהיה?
<ודים גולדשטיין: כן, בדיוק.
<ודים גולדשטיין: הם אלה שצבעו את התא והחזירו אותו לקדמותו.
<ודים גולדשטיין: אז הוא אומר 'הייתי בתא השרוף'.
<ודים גולדשטיין: לגבי הכבילות למיטה.
<אביטל וייץ: צריכה להיות תגובה להתנהגות כזו.
<ודים גולדשטיין: אנחנו באמת בשינוי דרסטי בעקבות כל הנושא של ועדה מייעצת לחוק הנוער.
<ודים גולדשטיין: אנחנו לא חיכינו לה, ברגע שהתחלנו את הדיונים יחד עם הנציבות והמחוז, עשינו פה דרך מאוד ארוכה.
<ודים גולדשטיין: פעם הכבילות למיטה היו לשעות יותר, היום הכבילה למיטה היא עד שעתיים.
<ודים גולדשטיין: למה אנחנו כובלים למיטה?
<ודים גולדשטיין: בשבת כבלנו נער שהשתולל בתא, פירק את האסלה.
<ודים גולדשטיין: וכשאני אומר פירק אסלה, חרסינה, לחתיכות כאלה.
<ודים גולדשטיין: אתם לא מאמינים מה הוא עשה, ציוד חדש, הוא השתולל ולפעמים צריך לרסן את הנער הזה והוא מאיים לשרוף עכשיו את התא שלו.
<ודים גולדשטיין: חייבים לכבול אותו למיטה.
<ודים גולדשטיין: כמובן עד שעתיים ואין פה שימוש - - - אם יש פה שימוש בכוח חוקי, אז זה למטרה לגיטימית.
<ודים גולדשטיין: אני יכול להגיד לכם, בסיור השבועי האחד האגפים, אני ועם מפקד הכלא לשעבר כמעט הותקפנו, היה שימוש בכוח שאני, כסגן היחידה, אין מה לעשות, אלה הנערים, חבר'ה.
<ודים גולדשטיין: הם רוצחים על 5 שקלים בחוץ וגם פה לפעמים הם מאבדים גבולות.
<ודים גולדשטיין: ואנחנו ראינו את זה וגם פה זה קיים.
<ודים גולדשטיין: על הנושא של שימוש בכוח, אני חושב שמה שאמרה אביטל, אני לא אכביר במילים, גם אם יש שימוש בכוח ויש תלונה של נער, התלונה לא נשארת כאן, היא מועברת ליחידת חקירות סוהרים, אנחנו לא משאירים אצלנו שום דבר.
<ודים גולדשטיין: אנחנו עשינו מהלך יותר נכון, אנחנו הבאנו את יח"ס לפה ואמרנו להם 'תסתובבו באגפים' - - -
יפעת שאשא ביטון: יח"ס זה יחידה - - -
<ודים גולדשטיין: יחידת חקירות סוהרים.
<ודים גולדשטיין: בואו, שקיפות, 'תעברו אתם באגפים ותבדקו את זה'.
<ודים גולדשטיין: והם באו לפה והם היו פה, עשינו הכשרות לסגל, הדרכות לסגל של יח"ס.
<ודים גולדשטיין: הייתה פה מיכל מיח"ס.
יפעת שאשא ביטון: לא, רציתי לדעת ברמה של המקרים, אם מגיעים למקרים שבהם - - - ברור לי שיש מקרים שבהם צריך להשתמש ב - - -
<ודים גולדשטיין: כשיש אירוע של התפרעות, אירוע של קטטה המונית וצריך להשתמש בכוח משתמשים גם בגז מדמיע.
<ודים גולדשטיין: חבר'ה, זה בית סוהר, אלה האירועים, בחוץ זה אותו דבר.
<ודים גולדשטיין: אבל אם מדברים על אלות בגב, חבר'ה, בואו, אנחנו לא בעידן הקודם, אף אחד פה לא בא לסכן את הפרנסה.
<ודים גולדשטיין: אני יכול להגיד לכם שעשינו פה יישור קו.
<ודים גולדשטיין: היו כמה אנשי סגל שסרחו בעבר, הם לא פה איתנו וזו המגמה וזה הקו שלנו.
<ודים גולדשטיין: אני וחגי לא נותנים לאף אחד פה - - - וזה גם לא משנה, אם נער רוצה להתלונן או לא רוצה להתלונן, התלונה מועברת.
<ודים גולדשטיין: ברגע שהגיעה לאוזנינו, אנחנו לא משאירים את זה כאן, וזה יכול להגיע מכל גורם, אסיר, גורם טיפולי, אזרח או כל גורם אחר.
<מירב כהן גבאי: גם על האוכל שהם מתלוננים.
<ודים גולדשטיין: כן, זה בכלל היה בדיחה.
<מירב כהן גבאי: היה להם פלאפל שהם לא אהבו ואז מה שעשו חגי וודים, הם הצליחו להפוך את העולם והם עכשיו מקבלים ג'חנון, שהם מברכים עליו.
<מירב כהן גבאי: ג'חנון עם רסק.
<קריאה: כל יום?
<ודים גולדשטיין: לא, שלוש פעמים בשבוע.
<מירב כהן גבאי: במקום הפלאפל.
יפעת שאשא ביטון: הם מעדיפים ג'חנון על פלאפל?
<מירב כהן גבאי: והם מה זה מבסוטים.
<ודים גולדשטיין: לא, הסוגיה הכואבת, כשהם מדברים שחסר להם אוכל, יש נערים בחוץ שאין להם מה לאכול.
<ודים גולדשטיין: וכשהאוכל נזרק זה יותר גרוע.
<ודים גולדשטיין: ראיתם עכשיו עגלות עמוסות באוכל.
<ודים גולדשטיין: לא רק לא חסר אוכל, הם מקבלים חמש ארוחות.
<ודים גולדשטיין: התפריט, ליאת רון מבקרת אותנו כל הזמן, היא צוחקת, היא באה לפה בימים שהיחידה בטיול והיא יודעת את זה, יש לה את המנדט לבקר אותנו והיא בודקת.
<ודים גולדשטיין: אז לא חסר פה אוכל.
<ודים גולדשטיין: ארוחת בוקר הם זורקים, הם לא רוצים לאכול.
<ודים גולדשטיין: אני אומר לכם, ארוחת הבוקר פה, הילד שלי לא מקבל את זה בבית.
<ודים גולדשטיין: אני אומר לכם, אלה מנות אישיות וכל כך הרבה.
<ודים גולדשטיין: צר לי לשמוע את זה, אבל עוד הפעם, מה לעשות?
<ודים גולדשטיין: אלה התגובות.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה גם מאוד סובייקטיבי שלהם - - -
<ודים גולדשטיין: אנחנו עושים את המקסימום כדי לתת להם את הכלים, הצוות פה עושה יום ולילה.
<ודים גולדשטיין: אני אומר לכם, יום ולילה.
<ודים גולדשטיין: מה שבבוגרים זה פחות התעסקות, כי פה זה נערים, ילדים שלנו, אין מה לעשות.
<ודים גולדשטיין: אני רוצה לסכם את הביקור.
<ודים גולדשטיין: אני חושב שהסיור הזה הוא מאוד מבורך, מאוד.
<ודים גולדשטיין: הגענו פה לדברים חשובים, בעיות בחברה.
<ודים גולדשטיין: לא נפתור את זה היום, אבל זה איזה שהוא מהלך קדימה שכולנו יכולים להוביל.
<ודים גולדשטיין: מבחינתנו אנחנו נמשיך לתת את הכלים כאן בכלא אופק, עם הצוות המקצועי שיש פה, אבל זה לא מספיק.
<ודים גולדשטיין: מה שאנחנו ניתן, מה ששירות בתי הסוהר ייתן, צריך להמשיך את זה בחברה.
<ודים גולדשטיין: אם לא תהיה התגייסות של כל הגורמים, אנחנו אחראים על מה שקיים פה, אנחנו לא יכולים להתערב גם ב - - - אנחנו יכולים להשפיע, אבל אני אומר, החברה שלנו צריכה להבין שהעסק הזה של בני הנוער הוא של כולם.
<ודים גולדשטיין: וזה הכי חשוב, ברגע שיש הבנה ממשיכים הלאה.
<ודים גולדשטיין: אם יש לכם שאלות, דפנה, אם מישהו רוצה להגיד עוד משהו.
<דפנה דואיב: תודה לחברת הכנסת.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לומר כמה דברים.
יפעת שאשא ביטון: אני ככה בתחושות אמביוולנטיות.
יפעת שאשא ביטון: מצד אחד אני זוכרת למה אנחנו כאן ולמה הנערים כאן, הם עבריינים ואנחנו צריכים להתמודד עם הסוגיה הזו של עבריינות ולראות איך אנחנו מטפלים בה ולצד זה הם בני נוער.
יפעת שאשא ביטון: כשאני ראיתי את הנער הזה, כשהוא הולך כפוף עם הראש למטה, אמרתי, ריבונו של עולם, הוא ילד, הוא היה צריך עכשיו להיות במקום אחר.
יפעת שאשא ביטון: אז נורא קשה גם רגשית להתעלם מזה.
יפעת שאשא ביטון: אבל משום שהם בני נוער, הסיבה העיקרית שלשמה אני הגעתי הנה זה כדי לראות איך אנחנו עוזרים להם צאת מכאן לדרך אחרת, למציאות אחרת, עוזרים להם לבנות חיים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: וזה לא פשוט, עם כל הרצון הגדול של כל מי שנמצא כאן, ואני שמעתי אתכם בקשב רב והתוודעתי גם לתכניות וגם לכלים ובאמת לנשמה היתרה שיש כאן, זה לא פשוט עדיין.
יפעת שאשא ביטון: עלו פה מספר סוגיות, כמו הנושא של ריטלין, שהוא חלק מההתמודדות, והעניין של שהות פה, עלה רעיון של שהות של אסירים שהם חדשים, שרק הגיעו, אל מול כאלה שחזרו חזרה.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שצריך לבחון את זה מבחינת מידת ההשפעה שלהם אחד על השני, ועוד סוגיות נוספות שראינו בסיור.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני רוצה להזמין אתכם להיעזר בי, אולי בבנייה של תכנית, אולי בהצגה של מסמך שדרכו אנחנו, כמחוקקים, נוכל לעזור לכם לעשות פה תהליך שהוא יותר טוב, או יותר נכון, כי למרות כל מה שמושקע כאן עדיין 70% כמעט חוזרים חזרה וזה אומר שמשהו פה בתהליך אולי אנחנו צריכים לעשות אחרת.
יפעת שאשא ביטון: אני לוקחת את זה כפרויקט, גם למושב הבא, אנחנו נעסוק בנושא של שיקום של בני נוער.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח שתהיו שותפים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו דנו בנושא של ההוסטל שנסגר ואני אנסה לברר איך אנחנו משקמים את זה מחדש.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של לחייב, תהליך לא וולונטרי, אלא לחייב אסיר שיוצא מכאן כן לעבור איזה שהוא תהליך של תיווך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניגע בכל הנקודות האלה, אבל עדיין אני חושבת שצריך להיכנס לזה בצורה יותר ממוסדת, באיזה שהיא תכנית מסודרת.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח שתהיו שותפים, אני מזמינה אתכם להיעזר בי בכל דבר שיש.
<ודים גולדשטיין: תודה.
יפעת שאשא ביטון: עצרו שנייה רגע, אני אשאל אתכם שאלה שלא שאלתי אף פעם, בני כמה אתם?
<ירון וקסמן: אני בן 29 ועומר בן 30.
יפעת שאשא ביטון: זהו, כי אתם צעירים וזה מחזיר אותי אחורה לתקופה שהיית שם ואז ממש - - -
<ירון וקסמן: נכון.
<ירון וקסמן: זריזים פה, החבר'ה.
<ירון וקסמן: הסיפור שלנו מתחיל לפני כמה שנים.
<ירון וקסמן: למדנו תואר ראשון בחינוך ותואר שני במינהל מערכות חינוך, בהתחלה בסמינר הקיבוצים ואחרי זה באוניברסיטת תל אביב.
<ירון וקסמן: ביום הראשון של הלימודים הכרנו, נהיינו החברים הכי טובים, גלשנו למען החינוך וככה בעצם עלה הרעיון, בעצם התחבר בין שתי האהבות הכי גדולות שלנו.
<ירון וקסמן: תספר כמה מילים על עצמך.
<עומר טולצ'ינסקי: אני במקור מכוכב יאיר, הייתי הרבה שנים בצופים, אחרי זה עשיתי שנת שירות בכפר הנוער מבואות ים, ליד מכמורת, עבדתי שם אצל בני נוער בסיכון, דרך הים.
<עומר טולצ'ינסקי: שם התוודעתי לראשונה לכלי המדהים של הים, אחרי זה הייתי בחיל הים, הייתי צוללן, השתחררתי, עבדתי בסוכנות, התחלתי ללמוד תואר ראשון בחינוך דמוקרטי, אני גם מציל ים ומציל בבריכה ומדריך צלילה ומדריך שיט.
יפעת שאשא ביטון: ים.
<עומר טולצ'ינסקי: בתחום החינוך, עשיתי תואר שני לחינוך ייעודי מטעם סמינר הקיבוצים ואוניברסיטת שיקגו וגם תעודת מטפל בטבע תרפיה.
<ירון וקסמן: אני במקור מראשון, הייתי בנוער העובד, שנת שירות, הייתי במגדל העמק ואז התגייסתי כמו כל החבר'ה לנחל, פגשתי את יפעת.
<ירון וקסמן: נשארנו לגור שם קצת בתנועת הבוגרים, בקרית שמונה, ואחרי זה ריכזתי כל מיני תכניות חינוכיות בעיריית ראשון ובקיבוץ קבוצת שילר.
<ירון וקסמן: זהו.
<ירון וקסמן: עכשיו סיימתי תואר שני במינהל מערכות חינוך באוניברסיטת תל אביב.
<ירון וקסמן: גם מציל ים.
<ירון וקסמן: אז היה רעיון ואז החלטנו, טוב, יוצאים לדרך ולקחנו עשרה ילדים מדרום תל אביב, מבית ספר הזדמנות שנייה אורט גאולה, בהתנדבות.
<ירון וקסמן: מצאנו מועדון שהסכים לתת לנו את הביטוח והציוד לשנה.
<ירון וקסמן: הרעיון הוא מאוד מאוד פשוט, הרעיון הוא להוכיח לנערים שלא משנה מה קרה ומה היה, שאם אתה רוצה משהו באמת ואתה מוכן להשקיע בשבילו, להתמודד ולהתמיד, אז אתה יכול להצליח.
<ירון וקסמן: בעצם היה לנו תנאי אחד, שנשאר עד היום, לא כסף ולא שום דבר, אם אתה רוצה להיות איתנו אז אתה חוזר לבית ספר, אתה לומד.
<ירון וקסמן: זה התפקיד שלך.
<ירון וקסמן: כשאתה קטן, תמיד אני אומר, כשאתה בן 16-17 התפקיד שלך בחיים זה ללכת לבית הספר ללמוד, אחרי זה יהיו לך תפקידים אחרים.
<ירון וקסמן: ובאמת כל אותם עשרה חזרו ללמוד והיה מדהים.
<ירון וקסמן: אנחנו נהנינו בטירוף, הילדים נהנו בטירוף.
<ירון וקסמן: ככה לחבר, גלישה זה ספורט שהוא גם מגניב ואטרקטיבי, אבל מעבר לזה הוא משלב המון רגשות, המון תחושות, פחד, מה קורה כשאני נופל מהגלשן, אני קם, אני לא קם, איך אני מתמודד.
<ירון וקסמן: בסוף השנה הזאת החלטנו שזה מה שאנחנו רוצים לעשות בחיים, שנינו התפטרנו מהעבודות ולקחנו הלוואות וקנינו גלשנים וציוד ביטוח, ככה פתחנו את העמותה.
<ירון וקסמן: בהתחלה זה עוד לא היה עמותה, לימים תהיה עמותה.
<ירון וקסמן: זה גרף הגדילה שלנו.
<ירון וקסמן: התחלנו עם עשרה ילדים, שנה לאחר מכן, אפרופו המקום הנפלא הזה, בכל מקום אמרו לנו לא לא לא לא, עיריית תל אביב, לא, עיריית ראשון לא, עיריית בת ים לא, זה וזה לא, סתם היינו על החוף, דופקים דלת דלת, לא לא לא לא - - -
<שושי גורדון: ולא התייאשתם.
יפעת שאשא ביטון: גלים, כיוון בחיים.
<ירון וקסמן: ואז הגענו לפה, קיבלנו חדרון קטן, התחלנו, לאט לאט הצטרפו נערים.
<ירון וקסמן: זה לא ספורדי, אנחנו עובדים רק עם מסגרת חינוכית קיימת, זאת אומרת - - -
יפעת שאשא ביטון: בעצם אתם מגיעים למסגרת החינוכית ובשיתוף איתם - - -
<ירון וקסמן: כן, הכול מאוד ביחד עם המסגרת החינוכית.
<ירון וקסמן: אנחנו לא מאמינים שאפשר לעשות באמת - - -
<שושי גורדון: נערים נושרים, אם כך, לא נמצאים פה.
<ירון וקסמן: נמצאים פה דרך קידום נוער, דרך פניות אחרות, מצילה.
<שושי גורדון: אתם אומרים שהם מגיעים דרך בתי ספר.
<ירון וקסמן: אז זה לא רק בתי ספר, גם כפרי נוער, פנימיות, בית השאנטי, כל מיני.
<ירון וקסמן: אז בעצם שנה אחרי זה הצטרפו עוד 100 ושנה אחרי זה עוד 240 והשנה עוד 350 וזה גדל וזה גדל מאוד מאוד מהר.
<ירון וקסמן: אנחנו עובדים היום מארבעה מרכזים, יש את המרכז שאנחנו נמצאים בו בבת ים ועוד מרכז בתל אביב ועוד מרכז במבואות ים ועוד מרכז בכפר - - - ליד חיפה.
יפעת שאשא ביטון: ובכל מוקד יש אנשים כמוכם שמפעילים את זה?
<ירון וקסמן: כן.
<ירון וקסמן: תמונת מצב נוכחית, השנה יסיימו פה עוד 35 קבוצות.
<ירון וקסמן: המילה 'קבוצות' זה מאוד מעניין, השונות פה היא מאוד גדולה.
<ירון וקסמן: יש שלוש קבוצות מעורבות, של יהודים ומוסלמים ונוצרים באותה קבוצה, קבוצה של חבר'ה ערבים מוסלמים משכונת הרכבת בלוד, חבר'ה מהעדה האתיופית, קבוצות של רק בנים, קבוצות של רק בנות, חבר'ה דתיים.
<ירון וקסמן: יש קבוצה מגוש עציון, יש גם ממטה בנימין.
<ירון וקסמן: באמת כולם כולם, כל הקשתות, זה מאוד חשוב לנו.
<ירון וקסמן: אפרופו בנים-בנות, יש פה כמעט 30% נערות.
<ירון וקסמן: הסיבה שהסיפור הזה עובד, לתפיסתנו, זה שיש פה 32 מדריכים מעוררי השראה, זה צוות מדהים, אנשים אחד אחד.
יפעת שאשא ביטון: אתם בחרתם?
<ירון וקסמן: כן, אחד אחד, בפינצטה.
<ירון וקסמן: זה התחיל מחברים וחברים של חברים, היום זה תהליך מאוד סדור, לראיין, להגיע ולהתקבל.
<ירון וקסמן: אנחנו מראיינים בין בן אדם שניים בשבוע, התשובה היא כמעט תמיד לא.
<ירון וקסמן: כולם בשכר היום, כל המודל הזה מופעל בשכר, בכוונת מכוון, בעצם אמרנו שיהיה עוגן לילדים, שלא משנה, פתאום נולד לי ילד בשעה טובה או יש תקופת מבחנים, זה עוגן, זה ברזל, מגיעים.
<ירון וקסמן: שמונה מתוך חברי הצוות זה חברי צוות מוביל, נמצא פה גם אלעד.
<ירון וקסמן: יש רכז הדרכה, יש את לירון, שפגשת, שבזכותה את פה, שהיא רכזת קהילת הבוגרים.
<ירון וקסמן: יש מרכז למרחב צפון, מישהו שאחראי על גיוס משאבים וכו' וכו', שמונה חבר'ה כאלה.
<ירון וקסמן: השנה יש 350 נערים.
<ירון וקסמן: אפרופו, לשאלתך, אלה המסגרות שפועלים איתן.
<ירון וקסמן: זו רשימה חלקית, מעל 80%, יש כבר עוד, אורט גאולה בתל אביב, אורט לוד, רנה קסין וטדי קולק בירושלים.
<ירון וקסמן: הם מגיעים לפה בהסעות.
<ירון וקסמן: תכנית סיכויים זה של עמותת ידידים, יש כבר שש תכניות.
<ירון וקסמן: מצילה, מגדלאור, זה של עלם, תכנית סל"ע, זה גם של עמותת ידידים ויחידות לקידום נוער.
<עומר טולצ'ינסקי: הדרך הכי טובה ללמוד יותר לעומק על העמותה זה דרך סיפור של אחד הנערים.
<עומר טולצ'ינסקי: לפני שנתיים אני וירון הדרכנו בבית ספר ברנקו וייס, פה בבת ים, ומה שאנחנו עושים, הגענו לבית הספר.
<עומר טולצ'ינסקי: בהתחלה עשינו פרזנטציה לכל השכבה, באנו והצגנו את עצמנו, אמרנו שאנחנו מ'הגל שלי' וכל מי שרוצה להשתתף בתכנית גלישה להרים את היד.
<עומר טולצ'ינסקי: 40 ילדים הרימו את היד, יש מקום רק ל-14.
<עומר טולצ'ינסקי: בכל קבוצה זה 14 נערים ונערות, אז אנחנו עושים ראיונות, מראיינים את כל הילדים ובסוף מתקבלים ה-14 האלה.
<עומר טולצ'ינסקי: רגע לפני הראיונות מגיע מנהל בית הספר ואומר לנו 'תקשיבו, עומר וירון, יש נער אחד שקוראים לו תומר, הוא הנער הכי בעייתי בבית הספר, כבר יש לו שלושה תיקים פליליים, הוא רגל וחצי בחוץ, אני ממליץ לכם, תראיינו, אבל אני ממליץ לכם לא לקבל'.
יפעת שאשא ביטון: ממליץ לכם לא לקבל?
<עומר טולצ'ינסקי: לא לקבל, כי הוא פחד שזה יהרוס את הקבוצה.
יפעת שאשא ביטון: חשבתי שהוא יגיד לכם 'תקבלו אותו כי צריך', זה הכי - - -
<עומר טולצ'ינסקי: הוא אמר, בסדר.
<עומר טולצ'ינסקי: הוא מגיע לראיון ונורא נלהב, 'תשמעו, עומר וירון, אני יודע שאני עושה פה בלגן בבית הספר, אבל זה החלום שלי, אני בת ימי, אף פעם לא גלשתי, תנו לי את הצ'אנס, אני לא אאכזב אתכם'.
<עומר טולצ'ינסקי: מסתיים הראיון, מצד אחד המנהל אומר ככה, מצד שני זה, אמרנו, אין, בשביל נערים כמוהו הקמנו את העמותה.
יפעת שאשא ביטון: בדיוק, בשביל זה.
<עומר טולצ'ינסקי: בדיוק, לוקחים את הילד.
<עומר טולצ'ינסקי: בהתחלה היה מאוד מאוד קשה, כי הוא לא הקשיב לשיעורים העיוניים, הוא איחר ויש לו אופי של מנהיג, אז הוא לוקח את כל הקבוצה איתו למקום שלילי.