GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מיכל עוז: אני לא נכנסת למקרה, אני לא יודעת מה קרה, ולומר שיש לקחת בחשבון שאנחנו יודעים ומניחים שבאותם מקרים שיש לנו ידיעה על ילד אחד, ברור לנו שזה לא ילד אחד.
<מיכל עוז: זה תמיד מעגל של כל הילדים.
<מיכל עוז: גם במקרים של תלונות שווא וגם במקרים של תלונות אמת, תמיד ההתייחסות היא לכל המעגלים.
<מיכל עוז: זהו.
<מיכל עוז: תודה.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר ולא בשביל להתריס אל מול דברייך, אלא רק בשביל שנבין את המשמעות.
יפעת שאשא ביטון: גם אם אנחנו נצמיד לילד 10 פסיכולוגים, לא אחד, והגננת תישאר שם, אנחנו לא נעשה בזה כלום.
יפעת שאשא ביטון: כי חלק מהתהליך של הריפוי וההבנה של הילד שיש מישהו שדואג לו, הוא שאותו אדם שפגע בו פשוט לא יהיה בסביבה יותר.
יפעת שאשא ביטון: אז צריך לקחת בחשבון שזה חייב להיות זה יחד עם זה.
יפעת שאשא ביטון: מירי בן יואב ואחר כך עורכת הדין דגנית לפידות ועדי.
<קריאה: אני גם מבקש להגיד משהו.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן גם לך את ההתייחסות בסוף, אין שום בעיה, אני לא אשכח אותך.
יפעת שאשא ביטון: ואם אני אשכח, מרשה לך לאותת לי.
<מירי בן יואב: אני מנעמ"ת, מירי בן יואב והתפקיד שלי הוא רכזת אירועים חריגים.
<מירי בן יואב: התפקיד הזה הוקם בגלל המודעות, בגלל הצורך, בגלל מה שקורה.
<מירי בן יואב: אני לרגע לא מתכוונת לשבת פה ולהצדיק את הדברים.
<מירי בן יואב: כולנו הורים, כולנו או חלקנו לפחות, אני בוודאי סבתא לארבעה נכדים, אנחנו מסתכלים על הדברים בעיניים אחרות.
<מירי בן יואב: אנחנו לא מתכוונים לא להתגונן ולא ליפות ולא לעטוף בשום צלופן שום אירוע.
<מירי בן יואב: ואני לא מדברת ברמה של אירועים שמגיעים לכדי אלימות או התנהגות פוגענית שמגיעה לפעמים לפרקליטות.
<מירי בן יואב: אני מדברת על הדברים הקטנים, שבמקום הזה אנחנו מתייחסים.
<מירי בן יואב: אנחנו הקמנו נוהל.
<מירי בן יואב: תראו, אנחנו ארגון עם 200 מעונות.
<מירי בן יואב: אנחנו ארגון שיש בו 16,000 ילדים מגיל אפס עד שלוש.
<מירי בן יואב: זה לא הולך ברגל.
<מירי בן יואב: יש לנו אחריות מאד מאד גדולה.
<מירי בן יואב: אנחנו מסתכלים על זה בעיניים הכי נוקבות והכי מקצועיות כדי לטפל בכל אירוע ואירוע.
<מירי בן יואב: טובת הילד כמובן לנגד עינינו, לא רק במקרי של אלימות, שלא נדבר על אלימות.
<מירי בן יואב: אני מדברת על התנהגות שהיא אלימות מילולית, פגיעה בכבוד הילד.
<מירי בן יואב: לתת לו להסתובב עם תחתונים למטה ואפילו עד כדי כך ולא להרים לו מיד, או לשמוע בכי ולא לטפל, גם אם אני באותו רגע עסוקה ולא יכולה להתפנות אליו, כי יש לי תינוק אחר על הידיים – אנחנו מחנכות את המטפלות שלנו שהן חייבות להתייחס כדי שאנחנו לא נגיע למצב של חלילה הזנה או קהות חושים.
<מירי בן יואב: כי ישבתי פה וראיתי כאילו אנחנו מתגוננים כל הזמן, אנשי הצוות הם המוקד של הוועדה הזאת?
יפעת שאשא ביטון: התשובה היא כן, גם.
יפעת שאשא ביטון: אנשי הצוות פעם אחת.
יפעת שאשא ביטון: מערכת החינוך או המערכות האחרות פעם שנייה.
<מירי בן יואב: אנחנו, אנשי הצוות, זאת הוועדה?
יפעת שאשא ביטון: לא, אני אומרת.
יפעת שאשא ביטון: אנשי הצוות שהרבה פעמים אגב נמצאים ואני מכירה את הסיטואציה שהם נמצאים שם ואת יודעת מה, גם אלה שלא פוגעים אבל חשופים לפגיעה של איש צוות אחר ומפחדים - - -
<מירי בן יואב: אז בואי אני אגיד לך.
יפעת שאשא ביטון: את שאלת אז אני אענה.
יפעת שאשא ביטון: מפחדים להתלונן והרבה פעמים זה מושתק בתוך הגנים.
יפעת שאשא ביטון: אגב, גם במעונות וגם שם.
יפעת שאשא ביטון: יצא לי לטפל במקרה.
יפעת שאשא ביטון: המוקד פה על השולחן זה גם מערכת האכיפה וגם מערכת המשפט.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מתביישת להגיד את זה שהרבה פעמים בפסקי הדין שלהם לא עושים צדק עם הילדים.
יפעת שאשא ביטון: עושים יותר חסד עם מי שפוגע בהם.
יפעת שאשא ביטון: אז כל המערכות נמצאות פה על השולחן, כי אני מרגישה שבמקום שבו הילדים לא יודעים להגן על עצמם זו החובה שלנו להגן עליהם.
<הורה: כל הכבוד.
<מירי בן יואב: מצאנו את עצמנו מפטרות עובדות שלא דיווחו על חברה.
<מירי בן יואב: שתיהן הלכו הביתה.
<מירי בן יואב: גם שלוש.
<מירי בן יואב: אנחנו לא מקלות ראש, עוד לפני שזה מגיע לרשויות ולדיווח לפקידת הסעד.
<מירי בן יואב: אנחנו משתדלות מאד למצות את הדין עם אותה מטפלת, ללא שום קשר.
<מירי בן יואב: אנחנו הקמנו נוהל, אנחנו בנינו נוהל מאד מובנה, מאד ברור.
<מירי בן יואב: הוא מבוסס על החוק, הוא מבוסס על חובת הדיווח.
<מירי בן יואב: הנוהל הזה יצא לכל השטח ואנחנו עובדים לפיו וכולם – מאחרונת המטפלות שנכנסה אתמול ועד המנהלת כמובן וכל הצוות המקצועי.
<מירי בן יואב: הקמנו צוות מקצועי רב מקצועי בנעמ"ת, בתוכו יושבת גם היועצת המשפטית שלנו.
<מירי בן יואב: אנחנו לא מקלים ראש.
<מירי בן יואב: אנחנו יודעים שזה קיים.
<מירי בן יואב: אנחנו יודעים שלא תמיד הכל מדווח, אבל יש לנו מפקחות חינוכיות שאמונות על העניין של יצירת אקלים חינוכי.
יפעת שאשא ביטון: מירי, ברשותך, אני מבינה שאתם ערוכים ואני מבינה שמים על זה דגש ושזה חשוב לכם ואת מתארת פה תמונה שאמורה כביכול לעודד והיא מעודדת, כי לפחות ברמת הצהרת הכוונות יש לה תשתית.
יפעת שאשא ביטון: את יודעת לומר לי כמה מקרים שהגיעו לפתחכם טופלו עד כה?
<מירי בן יואב: אנחנו לא יכולים, אנחנו בתחילת הדרך ואנחנו עוד לא עשינו את הסטטיסטיקות שלנו ואנחנו ממש בהרצה של כל הפעולה הזאת.
<מירי בן יואב: התחלנו קודם כל לקיים הדרכות, ימי עיון מחולקים לאזורים בתוך הצוות - - -
יפעת שאשא ביטון: טיפול.
יפעת שאשא ביטון: טיפול בפניות שהגיעו.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה פנייה שהגיעה על מטפלת שבאמת התנהגה בצורה מאד מאד קשוחה, קשוחה לא כי היא הייתה נחושה ואסרטיבית, אלא קשוחה כי זה גם גבל בטלטולים ואת יודעת, עד שהילד יזוז מפה לפה, הם בכל זאת קטנים, אז יותר מהר לקחת אותו מהיד ולשים אותו.
יפעת שאשא ביטון: כל מיני דברים מזעזעים כאלה וזה הוחלק.
<מירי בן יואב: מה השאלה?
יפעת שאשא ביטון: זה הוחלק.
יפעת שאשא ביטון: אז תמיד אמרו אה, זה כי המטפלת הזו רצתה, שוב, לפגוע בה כי הן הסתכסכו, כי הן רבו, אז נזיז אותה למקום אחר.
<מירי בן יואב: אם את רוצה שאני אגיד לך שאנחנו יודעים על כל מקרה ומקרה, אני לא בטוחה.
<מירי בן יואב: אני יודעת דבר אחד, שמטפלת שלא מדווחת ולכן היום הדיווחים הם הרבה יותר מאסיביים.
<מירי בן יואב: על כל פיפס קטן שבסופו של דבר אנחנו מוצאים את עצמנו מגיעים לשם, הן יודעות.
<מירי בן יואב: אני חושבת שזה חלחל בעקבות הנוהל לתוך השטח - שגם אם אני רואה, אני מדווחת.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לקבל נתונים.
<קרן אוחנה-איוס: אבל מה זה יעזור?
<קרן אוחנה-איוס: היא תפוטר מאצלה והיא תקלט אצלי.
<קרן אוחנה-איוס: מה זה סיום הטיפול?
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל בזה אנחנו נטפל.
יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, אחת מהצעות החוק שעומדות כבר הייתה בוועדת שרים ומשם היא בעצם הועברה לדיון שלי יחד עם משרד המשפטים, לגבי כל אדם שמועסק בכל מוסד חינוכי, לא משנה – זה יכול להיות קייטנה, זה יכול להיות חוגים, זה יכול להיות הכל-הכל-הכל, יהיה צריך להיות נקי וחף מכל עבירה שקשורה באלימות פיזית או אלימות מינית או כל אלימות אחרת.
<קריאה: זה חייב להיות מתועד.
יפעת שאשא ביטון: אז גם זה נמצא בדיון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתקוף את הנושא הזה מכל הכיוונים, תסמכי עלי.
יפעת שאשא ביטון: אני רק יכולה לאחל לכם בהצלחה ואני אשמח לקבל סטטיסטיקות ואפס סובלנות כלפי מי שפוגע בילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: עורכת הדין דגנית לפידות ואחר כך עדי מן והדר.
<הדר אליהו: ברשותך אני אתחיל.
<הדר אליהו: ממש שלוש נקודות בקצרה.
<הדר אליהו: אני הדר ממרכז השלטון המקומי.
<הדר אליהו: אני על פניו יכולתי להיכנס לאמירות הקיצוניות שנאמרו פה שלרוב זה הסייעות שרוצות להתנקם ב - - -
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא אמר שלרוב, אבל יש גם מקרים של סייעות.
<הדר אליהו: לא, לא, עוד פעם, יכולתי, אני בוחרת שלא כי אני חושבת שזה לא ה-Issue, כי על כל מקרה כזה יש מקרה הפוך ועל כל מקרה כזה יש מקרה הפוך.
<הדר אליהו: וה-Issue, כמו שנאמר פה, זה הילד וזה לא משנה כרגע, כי שוב פעם, סטטיסטית יש מכל מיני סוגים.
<הדר אליהו: אני מבקשת בעניין הזה להגיד אמירה מבחינתנו, שאנחנו מברכים ונשמח לקחת חלק בהצעה שהעלית כאן, חברת הכנסת שאשא, בנוגע לשינוי אופן העסקת הסייעות, שהן תהפוכנה להיות עובדות משרד החינוך.
<הדר אליהו: אנחנו מוכנים בהחלט לקחת חלק בבחינת הנושא ואני אומרת את זה באופן חד משמעי.
<הדר אליהו: אם הטענה היא ששתי ישויות שמנהלות את המרחב בגן, זאת יכולה להיות אחת מהבעיות שמקשות פה, אנחנו מוכנים כמובן להיות שותפים למהלך כזה.
<הדר אליהו: דבר שני, אנחנו נבחן איזה אמצעים אנחנו יכולים להעלות את המודעות של חובת הדיווח של הסייעות במקרים של אלימות מסוג כלשהי.
<הדר אליהו: אני חושבת שהדרכות או אמירות, אנחנו נחשוב על האמצעי, גם ידליקו איזה שהם תמרורים לאנשים שאולי חלילה עושים משהו.
<הדר אליהו: דבר שלישי ואחרון, ברשות המקומית יש כתובת.
<הדר אליהו: הרשויות המקומיות מעסיקות את הסייעות בגני הילדים, מעסיקות את המלווים בהסעות, מעסיקות סייעים אישיים כאלה ואחרים.
<הדר אליהו: יש כתובת והכתובת היא בדרך כלל באגף החינוך ואם לא באגף החינוך מעל אגף החינוך יש מנכ"ל ויש ראש רשות ו - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, הרבה פעמים הסייעות מועסקות בכלל על ידי המנגנון וגם אגף החינוך לא ממש יש לו say שם, כי הם עובדים כלליים ולא עובדים של האגף וזה שטח בעייתי כשלעצמו.
<הדר אליהו: אני מסכימה איתך.
יפעת שאשא ביטון: ויש את ועד העובדים שם שמתערב ואת ההסתדרות שמתערבת ועולם שלם ושוכחים שבקצה בקצה שם יש ילד.
<קרן אוחנה-איוס: ויש להם מצוקה בכוח האדם ואין מי שיחליף.
<הדר אליהו: אני מבינה לחלוטין.
<הדר אליהו: בגלל זה בחרתי - - -
<לילי פוקמונסקי: מכניסים כל אחד לעבודה בלי לדעת בכלל מי הוא ומה הוא.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, לי מותר.
יפעת שאשא ביטון: אני יושבת הראש ומותר לי להפריע מדי פעם.
<הדר אליהו: אני מבינה לחלוטין את מה שנאמר, בגלל זה התחלתי בנקודה הראשונה של ההסדרה הזו, שהיא יוצרת בלבול בקרב אנשי הצוות.
<הדר אליהו: זה יוצר בלבול בקרב ההורים כפי הנראה.
<הדר אליהו: כנראה שההשפעה של זה היא בהרבה יותר אדוות ממה ששיערנו.
<הדר אליהו: וכנראה שזה גם יוצר איזו שהיא סוג של נוחות ב טיפףול במצב זה או אחר.
יפעת שאשא ביטון: השאלה הדר מה קורה עד שאנחנו נסדיר.
יפעת שאשא ביטון: הרי את יודעת, זה תהליך כבד.
<הדר אליהו: זה מהלכים כבדים.
יפעת שאשא ביטון: כבד תפיסתית.
יפעת שאשא ביטון: עוד לפני שנקיים אותו מעשית, תפיסתית לשכנע עכשיו - ואני מדברת על זה כבר הרבה מאד זמן – לשכנע שזה מה שנכון לעשות.
יפעת שאשא ביטון: יש פה גם שיקולים של מאסה של עובדים.
יפעת שאשא ביטון: עד שזה קורה, מה אנחנו עושים מבחינת הטיפול באותן סייעות.
יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו יודעים שהסייעת ברשות המקומית, עם כל הכבוד, כבודן במקומן, שחלילה לא יישמע שאני יוצאת נגד מישהו, אבל - - -
<הדר אליהו: נכון, אנחנו מדברים על העשבים השוטים.
יפעת שאשא ביטון: אבל את יודעת, היא יכולה להיות היום סייעת ומחר מזכירה באחת המחלקות.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אין פה עניין פרופסיונאלי, שזה גם בעייתי.
יפעת שאשא ביטון: אז נכון שעכשיו התחילו להיות כל מיני הכשרות, אבל זה באיים איים שבהם בחרו קצת להרים את עצמם וזה לא משהו שהוא גורף במערכת.
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו מתמודדים עם סייעות שסורחות בתוך המערכת, שלא תהיינה בתוך הגנים?
יפעת שאשא ביטון: שיהיו מזכירות מצוינות של מי שהן רוצות.
יפעת שאשא ביטון: שלא יהיו בתוך הגן.
<הדר אליהו: אוקיי ,
<הדר אליהו: אז אני אגיד על זה משפט ואני אתן לעורכת הדין דגנית לפידור להמשיך, כי היא באמת יותר בקיאה בדברים האלה.
<הדר אליהו: רק באמת ברמה הבסיסית, יש הליכי משמעת מאד ברורים ברשות המקומית.
<הדר אליהו: מאד ברורים.
יפעת שאשא ביטון: ברורים, אבל לא מיושמים.
יפעת שאשא ביטון: נו.
יפעת שאשא ביטון: הייתי שם, נו.
יפעת שאשא ביטון: אני הייתי ממונה על החינוך.
יפעת שאשא ביטון: להוציא סייעת – סרט אימה.
יפעת שאשא ביטון: עזבי את שורפת את עצמך בכל העיר, זה סרט אימה להוציא סייעת מהמערכת.
<הדר אליהו: ולהוציא גננת זה עוד יותר קשה, כי יש להן - - -
יפעת שאשא ביטון: נכון, גם שם.
יפעת שאשא ביטון: אני תמיד אומרת - - -
<קריאה: את ממש טועה.
יפעת שאשא ביטון: חברים, זה קשה מאד.
יפעת שאשא ביטון: חברים, לא, לא, אל תעשו תחרות, אין מנצחים.
יפעת שאשא ביטון: אתם תגיעו באותה רמה קדימה.
יפעת שאשא ביטון: בשני המקומות זה מאד קשה, אני תמיד אומרת שאתם מתנהלים כמו שמורות טבע.
יפעת שאשא ביטון: כולם מוגנים שם.
<הדר אליהו: אני לא רוצה להגיע לדיון הזה.
<הדר אליהו: הנושא פה הוא הילד, הוא לא הרשות המקומית.
<הדר אליהו: זה לא הסיפור פה.
<קריאה: אבל הילד מובל על ידי מישהו, הוא לא לבד.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה הדר על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מההיכרות שלי איתך שאת תיקחי את זה מהדיון הזה החוצה וננסה לחשוב איך אנחנו עוזרים שם במקום הזה של הסייעות.
<הדר אליהו: כן, לחשוב לעומק ולא לשלוף.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, עורכת הדין דגנית.
<דגנית לפידור זינגר: כמו שאתם יודעים ברשויות חל חוק הרשויות המקומיות משמעת, יש הליך שבעצם קודם כל מרגע שיש איזה שהוא חשד ראשוני מבצעים הרחקה, עושים בדיקה, מפרידים ולאחר מכן אפשר באמת או לפתוח בהליך משמעתי או שאפשר ללכת לתובענה משמעתית לבית הדין במשמעת.
<דגנית לפידור זינגר: זאת אומרת ששוב אנחנו כבולים לתוך הליכי החוק.
<דגנית לפידור זינגר: זאת אומרת שככה תוך כדי דיון באמת דנו בנושאים שהעלתה הדר ואפשר גם ברמה הפרקטית, לפני שאנחנו מגיעים למקומות האלה, לעשות הליך מניעתי, שאנחנו נהיה במקום שאנחנו מקוות שהדרכות גם בנושא דיווח, גם בנושא תשומת לב, וזה נשמע כאילו למה צריך להסביר למה אסור לנקוט באלימות, אבל כמו כל נושא שמעלים אותו לתוך המודעות, אז זה כבר יושב כאן במוח, מאחורנית, בבאק-ראונד, וזה פותח איזו שהיא רגישות ואיזה שהן עיניים שנפתחות גם כלפי סייעות אחרות קצת יותר קשובות.
<דגנית לפידור זינגר: אנחנו רואים את זה ועשו את זה במקומות אחרים.
<דגנית לפידור זינגר: אפשר בהחלט להכניס את זה גם לפה.
<דגנית לפידור זינגר: אנחנו ביחד נחשוב על דרך שאפשר ברמה הפרקטית, המעשית, מעבר לאמירות הגדולות לבצע את זה ביום יום.
<הדר אליהו: וגם לקדם את האמירה שאמרת לגבי זה שבמקרים נקרא לזה קיצוניים, כי אני מכירה מקרים שכן טופל והסייעת לא נמצאת.
<הדר אליהו: היא אפילו לא מזכירה במחלקת מים, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: לא, אני לארג'ית.
יפעת שאשא ביטון: בגלל שאני מכירה את המורכבות, העיקר שלא תישאר בגן.
יפעת שאשא ביטון: שימו אותה איפה שאתם רוצים, לא בגן.
<הדר אליהו: איזו שהיא קריאה לתשומת לב יתרה במנגנונים של ועדות המשמעת שעוסקות בנושאים הרגישים האלה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה הדר ודגנית.
<לילי פוקמונסקי: קריטריונים זה לא.
<לילי פוקמונסקי: כדי להעסיק מישהי שבאה להיות סייעת, יש לכם?
<לילי פוקמונסקי: כל אחת, הדודה ואשתו של.
<לילי פוקמונסקי: בואי, בואי - - -
<הדר אליהו: אני לא רוצה להיכנס לחוק חינוך - - -
יפעת שאשא ביטון: עדי ואחר כך אתה.
יפעת שאשא ביטון: ממש תשתדלו לתמצת כי אנחנו כבר ממש over.
יפעת שאשא ביטון: תיכף מוציאים אותנו מפה ואחר כך אתם תסיימו ואני אסכם.
<עדי מן: עדי מן, מרכזת תחום גנים בפורום ועדי ההורים היישוביים.
<עדי מן: אנחנו בעצם מייצגים את כל הורי מדינת ישראל, החל מגיל לידה ועד לגיל 18.
<עדי מן: לצערנו גם בצבא ובאוניברסיטאות יש בעיות, אבל אנחנו נראה איך אנחנו מתמודדים עם זה בהמשך.
<עדי מן: תודה רבה על הדיון הזה, גברתי יושבת הראש.
<עדי מן: דיון מאד מאד חשוב.
<עדי מן: לצערי הרב אין פה נוכחות גדולה של חברי כנסת, זה גם משהו שלדעתי כדאי - - -
<לילי פוקמונסקי: אין נוכחות בכלל.
<עדי מן: היו והלכו.
<עדי מן: יש פה כמה דברים שאנחנו נרצה להתייחס אליהם.
<עדי מן: קודם כל אנחנו מדברים פה על אלימות צוות, לא על אלימות גננות אלא אלימות צוות.
<עדי מן: זה כולל גננות, זה כולל סייעות, זה כולל את כל מי שהוא צוות.
<עדי מן: הצצתי בחוק העונשין לפני כן וגם לצוות יש אחריות לפי חוק העונשין.
יפעת שאשא ביטון: ברור, אין שאלה.
יפעת שאשא ביטון: כולם פה על השולחן.
<עדי מן: ואחר כך - - - תוסיף את האינפורמציה.
<עדי מן: זה בהמשך למה שאתה אמרת.
<עדי מן: לצערנו הרב מגיעות גם אלינו פניות על אלימות של צוות בגנים, על התייחסות וטיפול של משרד החינוך במקרים כאלה, על כמה קשה להגיע למצב שבו הגננת בעצם עוזבת לרגע את הגן ועוברת לתהליך של שימוע.
<עדי מן: על כמה שהשקיפות בתהליך הזה מול ההורים היא איננה.
<עדי מן: זאת אומרת הורה לא יכול להיות שקט ואחרי מקרה כזה שקורה בגן שלו ולדעת שמשרד החינוך מטפל, אם הוא צריך כל יום לשלוח מיילים ולשאול מה קורה ולמה הגננת לא מושעית, אז היא יצאה לחופשת מחלה.
<עדי מן: גננת, ברגע שקורה מקרה בגן של אלימות, שיש עדויות וגם אם אין עדויות, עצרו הכל.
<עדי מן: זה ילדים חסרי ישע.
<עדי מן: עצרו הכל.
<עדי מן: הגננת לא צריכה להיות עד לבירור המקרה.
<עדי מן: לא צריכה.
<עדי מן: גננת, סייעת, עוד פעם, אני מדברת על צוות.
<עדי מן: עורך הדין לירון, השווית אדם שמגיש תלונה במשטרה לילד שנמצא בגן ונמצא בסיכון.
<עדי מן: זה שני דברים שהם שונים בתכלית.
<עדי מן: אין פה שום - - -
<לירון ספרד: איזו השוואה הייתה?
<לירון ספרד: על מה את מדברת?
יפעת שאשא ביטון: כן, אני לא מבינה את ההשוואה.
<עדי מן: כן, השווית אדם שמגיש תלונה במשטרה לילד בגן שמופעלת כלפיו - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, הוא לא עשה שום השוואה כזו, אבל בואי, את לא מנהלת דיאלוג עם לירון.
יפעת שאשא ביטון: תאמרי את הדברים ברמת הרעיון הכללי שנוכל לקחת מהם משהו שעוד לא נאמר, שיקדם לנו את הדיון.
<עדי מן: אוקיי, אז בשורה התחתונה יש פה בעיה בטיפול, בתהליך, בדרך.
<עדי מן: קודם כל המידע שלגבי המייל שההורים יכולים לפנות אליו צריך להיות מופץ לכל ההורים בגני הילדים ובבתי הספר.
<עדי מן: כאילו, תעשו את זה הפוך – לא שיפנו אליכם, אלא שאתם תפיצו את זה לכולם שיוכלו לפנות.
<לירון ספרד: אתר האינטרנט מאד מסודר.
<לירון ספרד: יש אתר אינטרנט, הכל מסודר, הכל נגיש.
<לירון ספרד: יש פניות הציבור.
<עדי מן: אוקיי, אז שזה יהיה יותר נגיש.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, חברים, הבעיה היא לא בתשתיות, היא לא במנגנונים, היא לא בחוקים.
יפעת שאשא ביטון: מסתבר שיש.
יפעת שאשא ביטון: גם איפה שחשבתי שיש חורים, אין חורים.
יפעת שאשא ביטון: אממה, היישום רחוק מאד ממה שהיינו רוצים שהוא יהיה.
יפעת שאשא ביטון: וכנראה שעל המקום הזה אנחנו צריכים לעבוד.
<קריאה: יש מנגנון פיקוח.
<קריאה: מה עם מנגנון הפיקוח שלא עובד?
<קריאה: יש מפקחות - - -
יפעת שאשא ביטון: אמרתי.
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה ברור ודווקא אתה אמור להבין אותי.
יפעת שאשא ביטון: יש הכל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מיישמים את זה כמו שצריך.
יפעת שאשא ביטון: יותר ברור מזה?
<קריאה: אז איזה כלים אנחנו נותנים כדי ליישם את המערכת הקיימת, את המנגנון של הפיקוח.
יפעת שאשא ביטון: זה היה ברור.
יפעת שאשא ביטון: זה לא רק את זה.
<לילי פוקמונסקי: על סמך מה אתה אומר שזה לא עובד?
<קריאה: על סמך מקרים שהיו.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, אנחנו לא מנהלים עכשיו ויכוח חדש.
<לילי פוקמונסקי: נו, באמת.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, עדי, משפט סיכום.
<עדי מן: אני רק אסיים בסוגית העברת גננות, העברת צוות ממקום למקום, מעיר לעיר, מגן לגן, זה קורה - - -
יפעת שאשא ביטון: מזעזע.
<עדי מן: זה קורה.
<עדי מן: זה קורה, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: זה קורה כל הזמן.
<עדי מן: ואפשר להתעלם מזה, אבל זה קורה.
<עדי מן: ואם זה קורה אבל היא מועברת, אבל לא יודעים עליה או כן יודעים, או לא.
<עדי מן: אותנו ההורים זה לא מעניין.
<קריאה: יש את הצוות שצריך לפרק אותו.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל לא במקרים האלה של אלימות.
יפעת שאשא ביטון: עזבי, זה נכון, אני מכירה הרבה מקומות שבהם פרקו צוות של גן כי לא הייתה כימיה ביניהם ובכל מקום אחר הן היו כל אחת מלכה בפני עצמה.
יפעת שאשא ביטון: אבל כשאנחנו מדברים על מקרים של אלימות, שבהם גננת, בגלל שהיא נתפסה על אלימות ואני בכוונה אומרת נתפסה, כי הרי אף פעם זה לא עובר חלק וכבר הוכח מעל כל ספק, אז יש ראיות - - -
<לירון ספרד: איפה הוכח?
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך דוגמא קונקרטית.
יפעת שאשא ביטון: אישית.
<יפית איצקוביץ: לא, רגע, אני רוצה להבהיר.
<יפית איצקוביץ: כשיש ראיות לאלימות גננות לא מועברות ממקום למקום.
<יפית איצקוביץ: כשיש ראיות לאלימות גננות מוצאות מהמערכת.
יפעת שאשא ביטון: לא בכל המקרים.
יפעת שאשא ביטון: עזבי, אני אומרת לך, אני מתעקשת על זה.
יפעת שאשא ביטון: יש לי הוכחות.
<לירון ספרד: אם יש לך הוכחות תעבירי אותן אלי.
<לירון ספרד: אם יש הוכחות אנחנו נבקש לקבל את המידע הזה.
יפעת שאשא ביטון: תקבל.
יפעת שאשא ביטון: תקבל אותן בשמות ומקום ושעות ושנים והכל.
יפעת שאשא ביטון: לירון, אני אומרת לך באחריות.
<עדי מן: גברתי יושבת הראש, יש הפרדה - - -
יפעת שאשא ביטון: עדי, אני לא פותחת את זה עכשיו מחדש.
<לירון ספרד: אני רק מבקש, מקום שאדם הורשע בעבירה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא הורשע על ידי המשטרה.
<לירון ספרד: אז רגע, אני מסביר שני דברים.
<לירון ספרד: מקום שאדם מורשע בעבירה או שנמצא במסגרת הליך ברור, ותמיד במקרה שיש אלימות והוכח שיש אלימות תמיד יהיה הליך משמעתי.
<לירון ספרד: אין טיוח.
<לירון ספרד: ובמקרים כאלה אין העברה, בגלל שאם בן אדם נכנס להליך משמעתי הוא ייפסל מלשמש בתפקיד עובד הוראה.
יפעת שאשא ביטון: אני חולקת.
יפעת שאשא ביטון: הם עוברים לפי חומרת הבעיה או לגן אחר או ליישוב אחר או למחוז אחר.
<לירון ספרד: אז גברתי יושבת הראש, אם את אומרת שיש לך נתונים כאלה, אני מבקש לקבל אותם.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה הרבה מאד מקרים.
<לירון ספרד: אני מבקש לקבל אותם, כל נתון כזה, ואני מתחייב בפני כבוד יושבת הראש, אנחנו נעביר התייחסות פרטנית לכל מקרה ומקרה.
<קריאה: אז אני אגש אליך אחרי זה.
<לירון ספרד: אין בעיה.
<לירון ספרד: אתם מוזמנים.
<קריאה: היא יושבת לידך.
יפעת שאשא ביטון: חברים, לא, אנחנו מסיימים ואני לא רוצה לקפח גם את האחרים.
יפעת שאשא ביטון: עדי, תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, במשפט, אמרת שאתה עושה את זה קצר ואחר כך את ואנחנו סוגרים את הדיון.
<יובל חרש: להגביל עורך דין למשפט אחד, גמרת לי את המקצוע.
יפעת שאשא ביטון: אז אפשר מלכתחילה לא להתחיל.
<יובל חרש: לא, אבל אני חייב גברתי, כי אני יושב פה ואני מנסה עם כל הפולניזציה שלי למנוע מלקפוץ.
<יובל חרש: שמי עורך דין יובל חרש ואני מייצג פה את האנשים שלא יכולים לדבר.
<יובל חרש: אני מייצג את הקטינים, במיוחד באירוע האחרון שהיה בגן ב - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מזכירים מקומות.
<יובל חרש: לא מזכירים, אין שמות, אין כלום.
<יובל חרש: ההורים יושבים פה.
<יובל חרש: גברתי, אני שמעתי היום את כל הדיון פה ולמדתי ממנו המון, אבל למדתי ממנו שהשיטה לא עובדת.
<יובל חרש: כל אחד אומר פה יש חוקים ותקנות, כל אחד אומר פה עשינו ומיישמים.
<יובל חרש: גברתי, זה מתחיל פה מהבית הזה.
<יובל חרש: זה לא מתחיל בלדבר.
<יובל חרש: אולי הגיע הזמן בעצם להפסיק את הוועדות, אולי הגיע הזמן בעצם להפסיק לדבר ו - - -
יפעת שאשא ביטון: אז בוא נפסיק את הוועדה.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, לא, אני לא מקבלת את האמירה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: בוא נפסיק את הוועדה.
יפעת שאשא ביטון: כי אם לא הוועדה הזו, זה בכלל לא היה עולה על סדר היום, אז יכולנו לבטל אותה מלכתחילה.
<לילי פוקמונסקי: זה על סדר היום הרבה זמן.
<יובל חרש: אבל גברתי, זה לא - - -.
<יובל חרש: הייתה הצעה חוק לתיקון לחוק מעונות היום של פעוטות, אם אני לא טועה של חבר הכנסת אורלב, עם הוראות ספציפיות מה קורה לגבי פגיעה.
<יובל חרש: אני מדבר כרגע על מה שקורה מתחת למערכת החינוך – מגיל 3 ומטה, שזה תחום פרוץ לגמרי.
<יובל חרש: גברתי, צריך להפסיק לדבר ולהתחיל לעשות.
<יובל חרש: אפשר לתקן תקנות.
<יובל חרש: אפשר לפקח.
<יובל חרש: לדעתי הבעיה פה זה רק כסף או זמן או כוח אדם.
יפעת שאשא ביטון: אתה באמת חושב שזה כסף?
<יובל חרש: כן.
<יובל חרש: לדעתי כן.
יפעת שאשא ביטון: אז אני מוכרחה לומר לך, כבוד עורך הדין היקר, גם במקומות שבהם יש כסף ויש פיקוח ויש שכר הולם ויש הכל, יש אנשים שסוררים.
יפעת שאשא ביטון: אז הסיפור הוא לא רק כסף.
<יובל חרש: ברגע שיהיה רישוי מתאים לפעוטות - - -
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא פיקוח והסיפור הוא השיטה והסיפור הוא המודעות שלנו והסיפור הוא שאנחנו נפסיק להתנהל בזילות כלפי פגיעה בילדים.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא הרבה מאד דברים.
יפעת שאשא ביטון: מצטערת, אולי אצל עורכי הדין זה כסף הכל, אצלנו לא הכל זה כסף.
<יובל חרש: גברתי, הבית צריך להשתנות.
<יובל חרש: אני אסביר מדוע הבית צריך להשתנות.
<יובל חרש: כי כולנו, כולנו כפופים, כולל מערכת המשפט שאני בא ממנה, לבית הזה.
<יובל חרש: לתקנות שלו.
<יובל חרש: גברתי אני מוכן.
<יובל חרש: התביעה שיש להורים כרגע, תיקח אותי גברתי אליה ותעקוב.
<יובל חרש: לא בגלל שאני מייצג בה, תראה את פסק הדין שייצא בסופו של יום, מבוסס על ראיות.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, אבל הוא לא כפוף לתקנות.
יפעת שאשא ביטון: מה העונש המרבי על פגיעה בילדים?
<יובל חרש: גברתי, אני לא מדבר על הדין הפלילי.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה עכשיו, עזוב - - -
<יובל חרש: אני מדבר על הדין האזרחי, גברתי.
<יובל חרש: אני מדבר על הדין האזרחי ולא על הפלילי.
<יובל חרש: גברתי תיקח את תיק המקרה הספציפי הזה ותעשה אותו מקרה בוחן, לא בגלל שאני מייצג בו.
<יובל חרש: גברתי תראה את עמדת בית המשפט בסופו של משפט.
<יובל חרש: בדין האזרחי
יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא כי אין חוק.
יפעת שאשא ביטון: זה כי מי שעומד בראש המשפט הזה בוחר להתנהל בו בצורה מסוימת.
<יובל חרש: לא, מי שעומד בראש המשפט כפוף גברתי לבית הזה, שוב אני אומר.
יפעת שאשא ביטון: שאלתי אותך שאלה: מה העונש המרבי?
<יובל חרש: בדין האזרחי?
<יובל חרש: אנחנו מדברים על פיצוי של עד 2.5 מיליון שקלים.
יפעת שאשא ביטון: אתה מדבר על פיצוי.
יפעת שאשא ביטון: 2.5 מיליון שקלים.
יפעת שאשא ביטון: כמה הוא יקבל?
<יובל חרש: לא גברתי, כי הפלילים לא מפחדים.
<יובל חרש: בפלילי הוא יקבל חצי שנה גג בעבודות שירות.
<יובל חרש: באזרחי, אם בית המשפט יפסוק לו 2.5 מיליון שקלים ויפגע הכיס של אותה גננת - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל זה מה שאני מסבירה לך.
יפעת שאשא ביטון: טוב, אתה כנראה תקוע בתפיסה שלך.
<יובל חרש: לא גברתי.
יפעת שאשא ביטון: אני מסבירה לך דבר מאד מאד פשוט.
יפעת שאשא ביטון: למה אני מאד כועסת?
<יובל חרש: השינוי יתחיל פה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני אסביר לך למה אני כועסת.
יפעת שאשא ביטון: כי זה לא שאין לנו.
יפעת שאשא ביטון: גם במקומות שחשבתי שאין לנו ואני צריכה לעבוד קשה כדי לתקן, מסתבר שיש לנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק לא עומדים מאחורי מה שיש לנו.
יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור הגדול.
<יובל חרש: גברתי זה הבית, לא אנחנו.
<יובל חרש: לא מערכת החינוך, זה הבית עצמו.
<קריאה: גברתי, איזה כלים הוועדה הזאת יכולה לתת למערכת, למנגנון הזה שיפעל?
יפעת שאשא ביטון: אני תיכף אומר מה הוועדה הזו ממליצה, עם כל הכבוד, אמנם זה המלצות או מסקנות, אבל אני יכולה להבטיח לך שברמה האישית אני נמצאת בתוך העסק הזה כבר הרבה מאד זמן.
יפעת שאשא ביטון: אני מקדמת חקיקה בנושא הזה בתחומים שבהם באמת יש חסר ואני לא אשתוק ולא אשקוט עד שכל מי שצריך להבין בכל המנגנון הזה, שאנחנו צריכים להתנהל אחרת, נקודה.
<יובל חרש: עם כל הכבוד לך גברתי, אנחנו מסכימים, איתך, אבל איך מקדמים את זה?
<קריאה: הייתי מעוניין לדעת מה עמדת הוועדה לעניית רישות המצלמות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שחייבות להיות מצלמות.
יפעת שאשא ביטון: אם היית מקשיב לי אז גם הייתי שומע את זה.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי את זה כמה פעמים.
<קריאה: הייתי מעוניין לפרסם את הדברים האלה.
<חנן דגן: חנן דגן, איחוד גני הילדים.
<חנן דגן: כל הדיון פה היה מצוין ומאד מאד חשוב, אבל על הדבר הכי חשוב לא דיברנו פה.
<חנן דגן: כל מה שעלה פה זה מאוחר מדי.
<חנן דגן: אנחנו צריכים לדבר איך אנחנו מונעים את הדברים ולהיכנס לדברים האלה אם זה כדבר ראשון, כל מי שעובד עם ילדים - - -
יפעת שאשא ביטון: דיברו על מניעה, דיברו על פיקוח, על מצלמות.
יפעת שאשא ביטון: עלו פה גם היבטים של מניעה.
<חנן דגן: כל מי שעובד עם ילדים, אפילו ילדים עד גיל 18, צריך קודם כל לעבור מבחני התאמה אם הוא מתאים לעבוד עם ילדים.
<חנן דגן: לא כל אחד מתאים ואז מתפלאים שהוא מאבד את הסבלנות שלו.
יפעת שאשא ביטון: גם בזה נגענו.
יפעת שאשא ביטון: חברים, בואו נתכנס לדיון.