GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עמנואל לוית: מפעיל חוג ריקוד, אז אני רוצה שהאחריות שלך, אם אתה אומר, חבר'ה, עכשיו 2 דקות כסאח ומישהו נפגע, זוהי אחריות שלך כמפעיל החוג ואני אדרוש ממך ביטוח צד ג'.
יפעת שאשא ביטון: רגע, אבל במצב כזה שלצורך העניין ילד נפגע במסגרת חוג ריקוד, הוא לא מכוסה בביטוח של משרד החינוך?
יפעת שאשא ביטון: הוא מכוסה.
<עמנואל לוית: אבל עוד פעם, אני חוזר, הוא מכוסה אך ורק בביטוח תאונות אישיות שנעשה - - -
יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור, זה ביטוח תאונות אישיות.
יפעת שאשא ביטון: זו תאונה אישית.
<עמנואל לוית: לא, לא, לא, השאלה הגדולה היא עילת הרשלנות כי הילד יכול להפוך להיות נכה ושיקומו יעלה מיליון שקל וביטוח תאונות אישיות יכול להיות שישלם לו את ה- 100,000 שקל, 200,000 שקל - - -
יואל רזבוזוב: השאלה, רק צריך לקחת פה בחשבון שהרבה פעמים חוג ריקוד לא היה מחויב גם לפני כן על פי חוק הספורט,
<עמנואל לוית: הוא לא מחויב.
יואל רזבוזוב: כי זה לא, זה לא ספורט וזה לא פעילות מאורגנת - - -
יפעת שאשא ביטון: בגלל זה לקחנו חוג שהוא לא בתוך החוג.
יואל רזבוזוב: סתם גבו כסף מההורים בגלל שהם לא היו מודעים, סתם גבו כסף.
יפעת שאשא ביטון: אומנות זה לא ספורט, בטוח, אז מה קורה באמת?
<אריאל מונין: אבל זה גם מסוכן.
<עמנואל לוית: במישור, נכון,
<אריאל מונין: זה גם יכול להיות מסוכן.
<עמנואל לוית: נכון.
<עמנואל לוית: ברשותכם, במישור של האחריות כמובן ככל שאני כחברה למתנ"סים או כמתנ"ס אחראי ואני אמצא אחראי כי לא השגחתי, לא פיקחתי, לא הדרכתי, לא שמתי אמצעים טובים, אז כמובן יש מאחורי חברת ביטוח עם ביטוח רחב מאד על 10 מיליון, 20 מיליון שקל.
<עמנואל לוית: וככל שבא אלי קבלן, אז אני כאחד שדואג לקהילה רוצה שלא יבואו אלי קבלנים פרטצ'ים, אני רוצה שיבואו אלי קבלנים שמאחוריהם יש ביטוח, זאת הסיבה שכאשר שוכרים אצלי חדרים או חללים לפעילות, בעיקר כשהפעילות המסכנת, אני מטיל על השוכרים לערוך ביטוח, כי אני דואג לקהילה.
יפעת שאשא ביטון: אם אני רגע צוללת פנימה רק כדי ששניה נבין את זה קצת יותר לעומק.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו אוקיי, אמרנו ריקוד, חשבתי שזה רך, אז אתה אומר גם זה מסוכן, אבל נניח שזה חוגי ציור וכל החוגים, הרי יש הרבה מאד חוגים במתנ"סים, אתן אומרים שמלכתחילה הם בכלל לא מחויבים בביטוח הילדים?
יפעת שאשא ביטון: הילדים לא אמורים לשלם ביטוח מלכתחילה על החוגים האלה?
יואל רזבוזוב: הם שילמו, הם שילמו סתם, ההורים שילמו סתם כל השנים הללו בגלל שהם לא היו מודעים לחוק, היו אומרים להם תעשו ביטוח והיו עושים ביטוח.
<אריאל מונין: אבל זה לא סתם.
יואל רזבוזוב: מה זה לא סתם?
יואל רזבוזוב: אני, הזכות שלי כהורה זה ביטוח תאונות אישיות, זה משהו אישי.
יואל רזבוזוב: הזכות שלי אישית לבטח את הילד שלי, אם אני חושב שהוא נמצא במקום מסוכן אני עושה לו ביטוח, לא יודע, דרך אשתי, דרך הסתדרות המורים, מה זה משנה?
יואל רזבוזוב: עושה לו ביטוח, אני בוחר את הביטוח.
יואל רזבוזוב: אבל זה שבאים ומחייבים אותי מהתחלה, תחילת שנה אתה משלם ביטוח עבור משהו שאתה לא אמור לשלם, היה, בסדר, לפי החוק זה כל ארגוני הספורט וזה, אבל חוג ריקוד או חוג ציור הוא אף פעם לא היה מחויב.
יואל רזבוזוב: זה כמו שאנחנו, התחלת מאד יפה, אמרת הוגנות, זה בדיוק הוגנות.
יואל רזבוזוב: ניצלו את חוסר מודעות - - -
יפעת שאשא ביטון: חוסר ההבנה של ההורים.
יואל רזבוזוב: חוסר הבנה של ההורים והם גם, אם חס וחלילה קורה משהו גדול אז הם מבוטחים בבית ספר.
יואל רזבוזוב: גם אני בדקתי והשוויתי את הביטוחים, הביטוחים ב- 99% זהים, כן?
יואל רזבוזוב: ביטוח תאונות אישיות של בית הספר וביטוח תאונות אישיות של החוגים, כך שאין פה איזה שהוא הבדל מהותי.
יואל רזבוזוב: כמו שאמרתי, אם באמת הילד נמצא בספורט מקצועני והוא צריך פיזיותרפיה וזה אז כדאי לרכוש לו ביטוח, אבל אם ילד בכיתה א', שהולך פעם בשבוע לאיזה חוג, אפילו כדורסל או שהוא יכול להיות זה, הסיכוי שיקרה, עוד פעם אם ההורה לא רוצה לקחת את הסיכון אז שיבטח, אבל זאת בחירה שלו.
יפעת שאשא ביטון: שלא לדבר על כל התעשיה, אבל זה סיפור אחר, של חוגי הספורט למיניהם, שיש רופא אחד שרק הוא בודק ורק לו משלמים וזה רק מוקד אחד.
יואל רזבוזוב: זה, בדיוק, זה כולם עכשיו, גם זה נבחן על ידי - - -
יפעת שאשא ביטון: שזה בכלל.
יואל רזבוזוב: זה גם משרד הספורט בוחן את זה, רוצים לבטל.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה איזו שהיא תעשיה של כסף, 70 שקלים, מכירה את זה מקרוב.
יואל רזבוזוב: נכון, בדיקות במנוחה ומאמץ ועושים את זה, זה כבר ממש עושים את זה ממש - - -
יפעת שאשא ביטון: יש רופא משפחה, זה לא נחשב, זה רק רופא ספורט ורק זה שקוראים לו שמוליק שנמצא במקום הזה ורק לו משלמים.
<אריאל מונין: הוא גם לא ממש בודק.
יפעת שאשא ביטון: צריך לפתור, כן.
יפעת שאשא ביטון: באמת, מקרי לחלוטין כל קשר בין השמות לבין ה - - -
<אריאל מונין: לכל אחד יש אגו.
יפעת שאשא ביטון: כן, טוב, זה גם סוגיה אגב שצריך לפתוח אותה.
יפעת שאשא ביטון: בלשכת סוכני הביטוח, רצית לחדד פה את העניין הביטוחי?
<אריאל מונין: נכון.
<אריאל מונין: לא רק לחדד את העניין הביטוחי גם להסביר את הבעיה שקיימת בכלל בארץ.
<אריאל מונין: יש פה עורכי דין?
<אריאל מונין: בלי להעליב אף אחד.
<אריאל מונין: תראו, קודם כל את צודקת.
<אריאל מונין: תאונות, גם אתה צודק, גם אתה צודק, תאונות אישיות זה מישהו אמר שחשוב שיהיה וזה בסדר.
<אריאל מונין: המשמעות של תאונות אישיות שאת לא מוכיחה שום רשלנות.
<אריאל מונין: אין פה מי אשם, זה דומה קצת לביטוח חובה ברכב.
<אריאל מונין: יש תאונה, משלמים, לא מתחילים לבדוק אשם, לא אשם.
<אריאל מונין: המדריך אמר לו לעמוד על רגל אחת ולקפוץ כמה פעמים בחישוקים, או המורה לאומנות ניסתה לערבב צבעים והשפריץ בעין ונכנס וחלילה עיוורון.
<אריאל מונין: יש פה איזה שהוא בסיס ויחסית בשנים האחרונות, תודה למי שהיה אחראי, העלו את הסכומים.
<אריאל מונין: כלומר הסכומים היום מדברים לכל תלמידי מדינת ישראל 150,000 שקל למקרה מוות ועד 400 או יש כפל מסויים עד 600,000 שקל למקרה של נכות.
<אריאל מונין: עכשיו שבואו רגע נבין מה המשמעות, אם הילד יהיה נכה מוחלט, ויצטרך עכשיו טיפול כל ימי חייו, ב-100% נכות, המשפחה תקבל 600,000 שקל.
<אריאל מונין: מעט או הרבה, זה כבר שאלה של פסיכולוגיה ופילוסופיה.
<אריאל מונין: את יכולה לבוא ולהגיד 600,000 שקל זה המון, איזה יופי.
<אריאל מונין: אבל כשאת מתחילה לראות חלילה ילד, שהוא בכיתה ג', קרה מה שקרה ואת כמשפחה צריכה להתחיל לכלכל אותו עד היותו בן אדם מבוגר, זה יהיה כמה אלפים טובים בחודש והשנים רצות, אז 600,000 שקל אולי לא יספיק.
<אריאל מונין: מצד שני זה לא רק 100,000 שקל, כלומר זה סכום יפה.
<אריאל מונין: ורק אני אחדד, אם הילד התברר שהוא רק 50% נכה, אז הוא יקבל רק 50% מהסכום.
<אריאל מונין: מבחינת המשפחה, מבחינת הוצאה כלכלית זה יכול להיות 100%, כלומר הילד יהיה מוגדר 50% נכה אבל המשפחה מפסיקה לעבוד, מרחיבה את הבית - - -
יפעת שאשא ביטון: ההוצאות הן הרבה מעבר.
<אריאל מונין: לכן קודם כל זה שיש ביטוח כזה זה מצוין ומעולה והגיע הזמן וטוב שעשיתם, כי אי אפשר היה לבטח את התאונות האישיות 8 פעמים.
<אריאל מונין: אבל אנחנו חיים במדינת ישראל, ואני אתן דוגמה, דווקא לא מהענף.
<אריאל מונין: אני חשמלאי, חשמלאי קטן ועובד בשיפוצים ואני מגיע למכרז של מוזיאון ישראל.
<אריאל מונין: בא למכרז מוזיאון ישראל, בא יועץ המשפטי ומבקש ממני ביטוח.
<אריאל מונין: מעולה, יש לי את הביטוח שלי כי אני מבטח, אבל סכומי הביטוח שנדרשים ממני, כי היועץ המשפטי של מוזיאון ישראל, בלי להעליב את מוזיאון ישראל, הוא לא רוצה אולי לקחת סיכון מיותר, אומר לו אני רוצה ממך עכשיו 10 מיליון שקלים.
<אריאל מונין: אני כאינסטלטור פרטי לא אשלם, לא כדאי לי לעשות ביטוח על 10 מיליון שקלים כי יכול להיות שכל ההכנסה שלי מהמוזיאון רק תשלם את הפרמיה.
<אריאל מונין: ואני אסביר, כשאני היום מדריך ספורט, אני ספורטאי מצטיין והייתי מדריך ספורט או מורה לאומנות או מורה לריקוד ואני בא היום ואני רוצה, מה האלטרנטיבות שלי?
<אריאל מונין: או לפתוח בבית משהו, אוקיי?
<אריאל מונין: ואז אני בא לסוכן ביטוח, גובה פרמיה 4,000 שקל שנתי, אם אין לי מספיק כמות ילדים שיכסה לי את ה- 4,000 שקל כנראה אני לא במקצוע הנכון ואולי כדאי לי לפרוש.
<אריאל מונין: מה שהרבה אנשים עושים בחלטורות, אין להם ביטוח ואז מגיעים למקום מסודר וטוב שמישהו מבקש מהם, אבל הכשל יכול להיות בדבר הבא.
<אריאל מונין: אני יש לי ביטוח, אני מגיע לחברה למתנ"סים והם אומרים לי זה לא מספיק, אתה צריך להוסיף עוד.
<אריאל מונין: למה?
<אריאל מונין: מהשיקולים שלהם, אוקיי?
<אריאל מונין: יש להם ביטוח על פי חוק, הם מחויבים, הם חברה מסודרת, הם רוצים שגם אני אבטח את צד ג' או רשלנות ותכף אם תרצי אני ארחיב, זה קצת מורכב מבחינה משפטית, אבל זה יוצא בעצם מעין כפל ביטוח שעלול בסוף לייקר לי את החוג.
<אריאל מונין: ואם אני מורה ואני רוצה בסוף להרוויח קצת אז אני, אם אני הגון, אני בא מראש ואומר לחבר'ה, אני לא משלם 100 שקל, זה עולה 120 שקלים, זה מה שאני רוצה.
<אריאל מונין: אם אני לא הגון אני לוקח עוד תשלום מההורים, אוקיי?
<אריאל מונין: אני לוקח תשלום מההורים, אני קורא לזה ביטוח, אני גובה X שקלים, במקרה הטוב אני באמת עושה לי ביטוח ובמקרה הפחות טוב, מה שאני עושה, אם אני לא הגון, שימי לב, אני מפעיל שישה חוגים, לכל אחד מהם אני גובה את הביטוח ואני בסוף אפילו גם מרוויח.
יואל רזבוזוב: אני אגיד לך למה יש פה הטעיה, כי עוד פעם, המקום המסודר הוא מבוטח, הוא מבטח את עצמו, יש לו, לחברת המתנ"סים יש ביטוח - - -
<אריאל מונין: אני הזכרתי עורכי דין - - -
יואל רזבוזוב: יש לו ביטוח לכל אולם ספורט, לכל חדר ספח, יש לו ביטוח.
יואל רזבוזוב: עכשיו המאמן גם, אם המאמן גם הוא מסודר, הוא חייב אחריות מקצועית.
יואל רזבוזוב: אין לו אחריות מקצועית?
יואל רזבוזוב: אני לא רוצה שהוא יאמן את הילד שלי, חס וחלילה הוא יוצא החוצה לדבר בטלפון - - -
<אריאל מונין: השאלה היא איך הוא גובה את זה.
יואל רזבוזוב: ילד אחד מרביץ לשני, קורה משהו, לא רוצים את זה.
יפעת שאשא ביטון: לא, השאלה היא אם הוא בכלל צריך לגבות את זה מהילדים.
<עמנואל לוית: אסור לו לגבות את זה מהילדים.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא שאנחנו לא רוצים שהם יגבו את דמי הביטוח.
יפעת שאשא ביטון: רגע, סליחה רגע, אני מייד איתך, אני רק רוצה להבין, העניין פה באמת שכשמגיע מאמן או מדריך או ווט אבר לחברת המתנ"סים, למבנה שלהם, המבנה כבר מבוטח, חברת המתנ"סים מבטחת, אז למה בעצם צריך לבטח את זה שוב?
<אריאל מונין: כי יש מחלקות משפטיות חבר'ה.
<עמנואל לוית: לא לא לא.
יפעת שאשא ביטון: רגע לא לא, לא אכפת לי רגע להציג פה את של המחלוקות המשפטיות - - -
<עמנואל לוית: אמר יואל במו פיו, ואני אחזור, יש לי ביטוח מקצועי, רחב.
יפעת שאשא ביטון: לחברת המתנ"סים.
<עמנואל לוית: לחברת המתנ"סים שמכסה את האחריות.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שכל מי שנכנס לחברת המתנ"סים מבוטח.
<עמנואל לוית: תקשיבי - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אני שואלת כדי להבין.
<עמנואל לוית: תקשיבי, רגע, מילה, אני אחזור על המשפט הזה.
<עמנואל לוית: יש לי ביטוח, אבל הביטוח שלי איננו מכסה את אחריותו של הקבלן, אני לצורך האנלוגיה אומר שאני, רק אני, עשיתי טיח, לא עשיתי חוג.
<עמנואל לוית: קבלן הטיח, הביטוח שלי לא מכסה את אחריותו - - -
יפעת שאשא ביטון: מה הוא מכסה, החברה למתנ"סים?
יפעת שאשא ביטון: מה מכסה?
<עמנואל לוית: רק את אחריותי החוקית על פי חוק של החברה למתנ"סים.
<עמנואל לוית: ככל שייקבע בדין או במשפט שאני הייתי אחראי יש מאחוריי ביטוח אדיר, גדול, מספיק.
<עמנואל לוית: ככל שייקבע בדין שזאת אחריות של הטייח או מדריך הריקודים או מאמן הג'ודו או הפועל ירושלים ששכרו את זה, אין מאחוריהם - - -
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה מטריד אותי?
יואל רזבוזוב: אני שואל פה על ביטוח מבנה דווקא.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה מטריד אותי בסיפור הזה?
יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע, אתם יודעים מה מטריד אותי בסיפור הזה?
יפעת שאשא ביטון: שהאחריות מגולגלת כאן ממקום למקום, ואני אסביר לך למה, אני אסביר לך למה.
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר, אני יש לי אחריות על מה שנוגע אלי, אני רק עושה טיח, הוא אחראי על מה שנוגע אליו.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו חלילה קורה משהו מתחילים עכשיו לחפש של מי האחריות, שלך או שלהם?
יפעת שאשא ביטון: ילד עכשיו נכנס לתוך הסטודיו של הריקוד, נפל ונפצע.
<קריאה: אם הבלטה היתה עקומה זה המתנ"ס.
יפעת שאשא ביטון: כן, ואם היא לא, אם הבלטה לא היתה - - -
<קריאה: אם הוא קפץ והמדריך לא השגיח עליך, אז זו אחריות של המדריך.
יפעת שאשא ביטון: ואם היא לא היתה זה, ואם המדריך בכלל עוד לא הגיע?
יואל רזבוזוב: לא לא לא, למה לא יחפשו, אני אגיד לכם - - -
יפעת שאשא ביטון: התחושה היא שזה פשוט מגולגל כאן ובסוף אף אחד לא לוקח - - - בסיטואציה כזאת בסוף אף אחד לא לוקח אחריות, ההורה נשאר עם הילד ועם המצוקות שלו ותריבו בבתי משפט.
יואל רזבוזוב: לא לא.
<עמנואל לוית: אני יכול - - -
יואל רזבוזוב: רגע, במילה אחת למה.
יואל רזבוזוב: קודם כל הילדים מבוטחים בבית ספר 24 שעות.
יואל רזבוזוב: הילד, לא משנה איפה הוא, לא מעניין אותם בבית ספר.
יואל רזבוזוב: אתה מגיע ואתה תובע את הביטוח של בית הספר ואתה מקבל את ההחזר, אם חס וחלילה קורה משהו.
יואל רזבוזוב: עכשיו אנחנו מדברים על פציעה, כמו שאני אומר, שבירת יד לדוגמה, לא ראיתי, בדקתי ובחנתי, ההורים לא הולכים לתבוע שום ביטוח תאונות אישיות.
יואל רזבוזוב: ההורים הולכים לקופת חולים ושמים גבס, בזה זה נגמר.
יואל רזבוזוב: אם חס וחלילה קורה משהו רציני אז יש ביטוח תאונות אישיות של בית הספר, לא שואלים אף אחד וזה.
יואל רזבוזוב: מה שכן מדאיג אותי פה, ממה שהתמונה שמצטיירת כאן, שאם בא המאמן, לא סתם שאלתי על ביטוח מבנים ופתאום אומרים לו, תשמע אתה צריך לתת לנו עוד ביטוחים, יש לו, קודם כל כל מאמן חייב ביטוח אחריות מקצועית, לגיטימי.
<עמנואל לוית: זה צד ג'.
יואל רזבוזוב: לגיטימי, עכשיו מה זה צד ג'?
יואל רזבוזוב: צד ג' למה?
<עמנואל לוית: צד ג' - - -
יואל רזבוזוב: זה מה שאני רוצה להבין.
<עמנואל לוית: אם תוך כדי פעולתו, בעקבות פעולתו או כתוצאה מפעולתו - - -
יואל רזבוזוב: אבל זה בתוך אחריות מקצועית.
יואל רזבוזוב: אחריות מקצועית כולל את הכל.
<אריאל מונין: יש פוליסות משולבות גם היום.
<עמנואל לוית: משולבות.
<עמנואל לוית: צד ג' ואחריות מקצועית, אחריות מקצועית מבטחת את אחריותו המקצועית, צד ג' מבטח כל נזק תאונתי שיקרה כתוצאה מאחריותו, מרשלנותו, תקרא במילים איך שתקרא, מאי אחריותו.
יואל רזבוזוב: בסדר, אני קורא לזה, כל זה אחריות מקצועית כי זה אמור לכלול צד ג'.
<עמנואל לוית: זה בסדר.
יואל רזבוזוב: אם חס וחלילה המאמן יצא החוצה ודיבר בטלפון, כמו שאמרתי, וקרה משהו, הוא חייב שיהיה לו הביטוח הזה, הוא חייב שיכסה, כי ההורים בסוף יתבעו אותו.
יואל רזבוזוב: זה מאמן מסודר, אחרת הוא גומר את כל הפרנסה שלו לכל החיים ונכנס לכלא ויכול, הוא צריך להיות אחראי לעצמו, אני לא יכול להיות אחראי למאמן.
יואל רזבוזוב: זה לגיטימי שמבקשים ממנו.
יפעת שאשא ביטון: ולא הילדים אמורים לשלם את הביטוח.
יואל רזבוזוב: הילדים מבוטחים בבית ספר, גמרנו.
<אריאל מונין: מצד שני, שתביני, במקרה שיקרה נזק גדול, לא כמו שהוא אמר, פציעה קטנה, חלילה הוא קפץ לא נכון ושבר מפרקת, עורכי דין - - -
יואל רזבוזוב: הם תובעים את כולם.
<אריאל מונין: הם תובעים את כולם.
<אריאל מונין: הם יתבעו את המתנ"ס, הם יתבעו את המורה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, זה בסדר, לא משנה, אבל זה מגיע לבית משפט ואז רואים על מי בעצם האחריות.
<אריאל מונין: ולכן אותו מדריך חייב שיהיה לו משהו.
יפעת שאשא ביטון: אין שום בעיה, אבל המדריך - - -
<אריאל מונין: שלא יגלגל את זה.
יפעת שאשא ביטון: הבנו את זה, אבל הסיפור הוא שהמדריך חייב שיהיה לו ביטוח לאחריות המקצועית שלו כפי שכינה את זה חבר הכנסת.
<עמנואל לוית: צד ג'.
יפעת שאשא ביטון: אבל הסיפור הוא מי צריך לשלם את זה, המדריך או הילדים?
יפעת שאשא ביטון: זאת השאלה שנשארת פה על השולחן.
<הדר אליהו: אני רוצה לשאול שאלה.
<עמנואל לוית: סליחה, זו לא השאלה, זו אחריות של התאגיד.
<עמנואל לוית: אני בחברה למתנ"סים תמיד אחריות שלי וככל שאני יודע, זה תמיד אחריות של המדריך.
<עמנואל לוית: אם המדריך גובה את זה מהילדים, אחריות, זה מצג שווא, זה לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: חשוב שזה ייכתב בפרוטוקול, שגבייה מההורים עבור הביטוח של המדריך זה מצג שווא, בבקשה.
<הדר אליהו: אפרופו האמירות, אני רוצה לשאול שאלות.
<הדר אליהו: אני לא מביטוח, אני הדר ממרכז השלטון המקומי.
<הדר אליהו: השאלה שלי היא כזאת, גוף באשר הוא, תאגיד, כפי שכינית אותו, הוא עושה את הביטוחים שהוא חייב על פי חוק לעשות לעצמו והוא גם מבקש מגורם מפעיל, לצורך העניין אותו מדריך לג'ודו שבא ועובד אצלו, אוקיי?
<הדר אליהו: אבל הוא נותן לו איזה שהוא מניואל של ביטוח, איזה סעיפים צריכים להיות - - -
<אריאל מונין: נספח ביטוח זה נקרא.
<הדר אליהו: אני שואלת, אני באמת לא יודעת, האם, אולי הדרישות הן מוגזמות מדי כדי שהתאגיד יהיה רגוע עוד יותר בלילה ואף אחד לא קורא לילד בשמו, אין סעיף ביטוח, אבל בסופו של דבר בהסכם ההתקשרות בין התאגיד לבין אותו מפעיל, זה מגולם בפנים כמו שאומרים.
<הדר אליהו: יוצא שבסוף החוג במקום 110 שקלים הוא 120 שקלים ואף אחד לא קורא לילד בשמו, בגלל שיש איזה שהן דרישות, אני לא רוצה לומר מוגזמות, אני לא מבינה בביטוח, דרישות שהן גורמות לעלייה בפרמיה, אוקיי?
<הדר אליהו: זה משהו שקצת אני מבינה.
<הדר אליהו: בסופו של דבר אפשר לא לקרוא לילד בשמו, אוקיי?
<הדר אליהו: כי אני - - -
<אריאל מונין: את יכולה להגיד כיסוי תחת, זה גם בסדר.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל היום מה שקורה - - -
<מאיר ממן: זה עניין של עלויות תפעול, בסך הכל כאשר מישהו מפעיל חוג או מוכר משהו, מוצר, הוא בעצם משכלל - - -
יפעת שאשא ביטון: רק לפרוטוקול, משרד החינוך?
<מאיר ממן: מאיר ממן.
<מאיר ממן: הוא בעצם מגלם בתוך העלויות של מה שהוא מוכר את המוצר, הוא מגלם את כל ההוצאות שיש לו ומחפש את הרווח.
<עמנואל לוית: ואסור לו לגבות דמי ביטוח.
<מאיר ממן: הוא צריך בעצם לא לומר, כן?
<מאיר ממן: אנחנו כהורים יודעים שבתוך העלות של החוג כלול ביטוח וזה טוב שזה כך.
<מאיר ממן: בלי קשר לביטוח תאונות אישיות, כלול ביטוח כך שאם קורה משהו לתלמיד, שבעצם זה היה ברשלנות, לא רשלנותו של מישהו, ואני תובע את הגוף הגדול, הגוף הגדול דאג שקבלן המשנה יבצע ביטוח נוסף ובעצם כולם, כמו שאומרים, כיסוי תחת, כולם מכסים את עצמם וזה טוב לילד שזה יהיה מכוסה בסופו של דבר.
<מאיר ממן: הרי משרד החינוך, מה הוא עושה היום?
<מאיר ממן: כל פעילות חוץ בית ספרית שהוא עושה, כל פעילות שהוא מוציא אותה החוצה הוא מחייב את אותו גוף שמפעיל, למשל אותם, הוא מחייב אותם, מחייב את החברה למתנ"סים לעשות ביטוח.
<מאיר ממן: תשאלו למה, בעצם משרד החינוך אומר, אנחנו אמורים לחלק את האחריות במידה הנכונה למי אחראי, אנחנו אחראים פיקוחית, אתה אחראי תפעולית - - -
<הדר אליהו: אתה יכול לתת את הדוגמה של בית ספר של החופש הגדול שפתרנו יחד.
<מאיר ממן: כן.
<מאיר ממן: בית הספר של החופש הגדול הוא היה דוגמה קלאסית שמשרד החינוך אמר לרשויות, אנחנו לא נממן את הפעילות הזו אם לא תדאגו לכך שיהיה לכם ביטוח.
<מאיר ממן: ולא רק זה, אלא שגם משרד החינוך, מדינת ישראל יהיו מוטבים בפוליסה שלכם.
<מאיר ממן: זאת אומרת שאם יטענו כלפי משרד החינוך, כאשר הוא רק מימן, הוא בעצם לא הפעיל את בית הספר של החופש הגדול, רק מימן את זה - - -
<הדר אליהו: והגענו לעמק השווה בעניין.
<מאיר ממן: מעצם זה שהוא מימן, בית המשפט או התובע או כל עורך דין שתובע בשמו של התלמיד - - -
יפעת שאשא ביטון: זה גם כאן, זה בתוך בית הספר, יש ביטוח תאונות אישיות, אז מה הקטע?
<הדר אליהו: יש הבדל משמעותי.
<הדר אליהו: יש מורים שהם עובדי משרד החינוך.
<מאיר ממן: יש הבדל משמעותי.
<מאיר ממן: אני עוסק בזה, אני ככה, אני חושב שאני יכול לתרום פה לא מעט.
יפעת שאשא ביטון: נשמח.
<מאיר ממן: כממונה על הביטוח במשרד החינוך אני נוגע בכל תחומי הביטוח.
<מאיר ממן: תאונות אישיות עלה לכותרות בזמן האחרון מכמה מישורים, גם בחוק הספורט, שהיה לכם קשר, וגם לפני שבועיים היינו פה.
<מאיר ממן: העניין הוא כזה, חוק ביטוח תאונות אישיות הפך להיות חוק כאשר לפני כן הוא היה סעיף בתוך חוק לימוד חובה.
<מאיר ממן: החובה הזו לבטח את התלמידים בביטוח מינימליסטי, כמו שהם הגדירו את זה והגדירו את זה יפה, זה קודם כל שיהיה לו, שהוא לא יצטרך להוכיח שמישהו גרם לו לכך, זו תאונה אישית ולא צריך להוכיח, מייד אתה מקבל פיצוי.
<מאיר ממן: ההליך שמה הוא הליך מזורז, לא צריך להגיש תביעות לבתי משפט ולתבוע את כל העולם הזה, אתה תובע את הרשות או את המבטחת ומקבל די מהר אם הוכחת נכויות או, אתה לא צריך להוכיח רשלנות, מוכיח נכות, הדוגמה של גבס, שברת את היד והיה ואין מוגבלות בסוף ההליך של הריפוי, אין שום מוגבלות, אז הכל טוב ויפה, ביטוח בריאות ממלכתי כיסה לך את זה.
<מאיר ממן: והיה ויש תוצאה של מוגבלות, באחוזי הנכות שהוגדרו בביטוח לאומי, כך יפוצה אותו תלמיד ללא הוכחה של אתה עשית לי, או הייתי שם, לא משנה איפה היית, אם זה בחוג או בכל מקום או בבית.
<מאיר ממן: זה טוב לנו כמו ביטוח חובה של רכב, קודם כל שיהיה לזה איזה שהוא כיסוי של קטסטרופה - - -
יפעת שאשא ביטון: ראשוני.
<מאיר ממן: של איזה שהוא נזק ש - - -
<עמנואל לוית: לא, ראשוני זה לא קטסטרופה.
<מאיר ממן: קטסטרופה, מבחינת ההורים זה קטסטרופה.
<הדר אליהו: כן, בחוויה האישית שלהם.
<מאיר ממן: זה ההוצאות הראשוניות, זה משבר, זה עלויות של כל מיני ציודים.
יפעת שאשא ביטון: כל זה כל אחד בעצם מוסיף, אם הוא רוצה ג', אם הוא רוצה מקיף.
<מאיר ממן: מעבר לזה, כאשר אנחנו כאזרחים, בכל מקום שאנחנו הולכים אליו, אנחנו נכנסים לקניון ואנחנו בעצם נפגעים בקניון.
<מאיר ממן: אם נפגענו בקניון כתוצאה ממפגע בטיחותי, נפלה תקרה, רצפה חלקה, מדרגות נעות, תפס לי את הרגל חלילה, בעצם, תאונות אישיות, אם אני מבוטח בביטוח תאונות אישיות ונגרמה לי נכות כתוצאה מאותה תאונה אני אקבל פיצוי.
<מאיר ממן: אבל ללא קשר לפיצוי הזה, אם אני בא ואומר היי חבר'ה בקניון, איך אתם עושים דבר כזה?
<מאיר ממן: זאת היתה רשלנות מצידכם שהתקרה תיפול עלי, אני תובע אותם ובעצם הם בביטוח, שבטוח יש להם, הם יש להם את היכולת לכסות את זה, הרי למה אנחנו באים ודורשים ביטוח מגוף מסוים?
<מאיר ממן: אנחנו מגדירים את זה כך, כדי שאנחנו נהיה בטוחים, הביטוח הוא כדי שאנחנו נהיה בטוחים שכשאני אתבע אותך יהיה לך במה לממן את זה ולא תפשוט את הרגל ותגיד, אין לי כסף במה לשלם ואני אשאר נכה ובית המשפט יפסוק כלפי אותו אשם לשלם לי 25 שקלים במשך 300 שנה.
יפעת שאשא ביטון: אבל גם כאן, אם אני אקח רגע את הסיפור של הקניון למשל, אז אתה כשאתה נכנס לקניון אתה לא משלם דמי ביטוח בכניסה כשהשומר בודק אותך.
<הדר אליהו: אבל אתה משלם יותר על החולצה.
<מאיר ממן: אתה משלם יותר שכירות.
יפעת שאשא ביטון: אני לא זוכרת, אני לא אתן פה שמות של רשתות, לא משנה איפה הן נמצאות - - -
<הדר אליהו: אפרופו, את יודעת, זה גם הפרשי עלויות בין מקומות, אני אתן לכם דוגמה, בסדר?
<הדר אליהו: אני אסביר את עצמי.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני מבינה, אני מבינה את הרעיון טוב מאד.
<הדר אליהו: אני נולדתי בשכונת מורשה ברמת השרון, ילדה חננה טובה, מקום מקסים אני מאחלת לעצמי שאני אוכל להמשיך לחיות שם ולא במקום אחר ברמת השרון.
<הדר אליהו: בגיל 21 ירדתי לבאר שבע , למדתי שם בבן גוריון, אני זוכרת את החוויה שלי כשירדתי למעונות, כשראיתי את המחיר של מנה שווארמה.
<הדר אליהו: אני לא האמנתי איך יכול להיות פער של 15 שקלים - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה לא הסיפור.
<הדר אליהו: אני הייתי ילדה.
<הדר אליהו: רגע - - -
יפעת שאשא ביטון: כי את נכנסת לקסטרו, רנואר, ללין, אני אתן פה את כל הרשתות, שאף אחד לא יגיד שאני עושה פה פרסומת, לא משנה איפה תכנסי בארץ, חוץ מאילת, אם זה בקניון או במדרחוב - - -
<הדר אליהו: עזבי את הרשתות הגדולות.
יפעת שאשא ביטון: אם זה אני לא יודעת איפה, זה אותו דבר.
יפעת שאשא ביטון: לא משלמים שם את הביטוח.
<הדר אליהו: אבל העניין הוא שיש הוצאות שהן מגולמות בדרכים שאתה בכלל לא מודע אליהם, כי אין סיבה, המנה פלאפל זו אותה מנה פלאפל, השכירות - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל את יודעת, הדר, אני רוצה לומר לך משהו - - -
<הדר אליהו: אני לא מצדיקה את זה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אני רוצה לומר לך משהו שאולי היינו יכולים לחיות איתו בשלום.
יפעת שאשא ביטון: נניח שהמחיר, נניח שסידרו את זה יפה והביטוח מגולם ומה שהם רוצים, סתם, בא להם רווח - - -
<הדר אליהו: זה בסדר, אבל זה מה שקורה.
יפעת שאשא ביטון: מסוים, לא משנה, וזה בסדר, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: רווח שהם רוצים, מה שבא להם מגלמים בתוך התשלום.
יפעת שאשא ביטון: זה לא 100 שקלים, זה 120 שקלים, בלי שידענו שזה בכלל אמור היה להיות 100 שקלים.
יפעת שאשא ביטון: הילד משלם כל חודש 120 שקלים, זה אומר שאם הוא הפסיק אחרי שלושה חודשים ואם הוא הפסיק אחרי ארבעה חודשים אז זה 60 או 70 או 80 שקלים.
יפעת שאשא ביטון: מה שקורה עם התשלומים כאן של דמי הרישום ושל הביטוח, שהם גובים את זה כתשלום חד פעמי, שלא מוחזר חזרה למשפחה.
<הדר אליהו: גם של הביטוח?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא יודעים מה הם מגלמים פה, לצורך העניין אנחנו מדברים על סכומים כאילו באמת שהם מטורפים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא ה- 30 שקלים, שגם אותם לא צריך לקחת, אבל אני מדברת איתך על 85, על 100, על 185, על 180, על 108 שקלים, והם לא חוזרים חזרה למשפחה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת גם אם הילד היה רק חודש זה מת, וחודשיים זה מת, ואם כל השנה זה מת, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: אבל כשזה מגולם כל חודש אז לפחות את משלמת באופן יחסי על כל חודש ואם את מפסיקה אז את גם לא משלמת אובר כסף על כלום ושום דבר וזה הסיפור פה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת פעם אחת זה לראות איך אנחנו יכולים להגיע למצב של אכיפה שבאמת הם לא גובים מהילדים עצמם את הנושא הביטוחי.
יפעת שאשא ביטון: והורים לא פראיירים, הם מזהים מתי החוג הוא יקר או זול, גם יש להם מספיק מקורות השוואה, אפילו בערים קטנות.
יפעת שאשא ביטון: אני ככה מסתכלת יחסית לעיר שלי, יש מספיק חוגים כדי שיהיה אפשר להשוות ביניהם.
יפעת שאשא ביטון: ופעם שנייה, גם אם הם נניח משלמים את זה, הם משלמים רק על החלק של ההשתתפות שלהם ולא משהו שאחר כך עובר.
יפעת שאשא ביטון: השאלה באמת איך אנחנו מצליחים לתפור את זה כאן כגופים, יש את משרד החינוך והחברה למתנ"סים והשלטון המקומי, אפרופו המשקל שמפעיל הרבה מאד מהפעילויות, איך אנחנו מוודאים שפעם אחת הם לא גובים דמי רישום, ואם גבו דמי רישום זה דמי רישום שמקוזזים אחר כך בתשלום הראשון או השני או איך שהם יחלקו את זה של החוג, ופעם שנייה, שהילדים לא נושאים בעלויות הביטוח אלא אם כן זה נפרש או מגולם בצורה יחסית.
<הדר אליהו: תראי, אני יכולה לומר ממקום של באמת, שוב אני לא אשת ביטוח, אבל לנו ברור מאד, ככל שתהיה חוות דעתו של המפקח על הביטוח, כך זה נקרא?
<הדר אליהו: שלא נדרש ביטוח מעבר לביטוח תאונות אישיות, זו האמירה שתרד לרשויות המקומיות.
<הדר אליהו: אם ומי מהן מפעילה את החוג.
<מאיר ממן: הוא לא יוכל להגיד.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל למה?
יפעת שאשא ביטון: אם אני עכשיו מורה לריקוד ואני באה ואני צריכה להבטיח את עצמי, אני משלמת את הביטוח.
יפעת שאשא ביטון: אגב אני צריכה לשלם על כל חוג ביטוח או שאני צריכה לבטח את עצמי ברמה המקצועית בכלל אם ילד נפצע אצלי?
<עמנואל לוית: אני רוצה להוסיף פה מילה אחת.
יפעת שאשא ביטון: רגע, רק כי זה יעזור לי למה שרציתי לומר.
<עמנואל לוית: את מבטחת את הפעילות שלך כעסק.
<עמנואל לוית: בדרך כלל המבטחים ישאלו אותך, יש כל מיני שאלות.
<עמנואל לוית: ישאלו אותך כמה מדריכים יש לך.
יפעת שאשא ביטון: מה היקף הפעילות.
<עמנואל לוית: מה היקף הפעילות ולפי זה יקבעו את הפרמיה, אבל זה פעם אחת את עושה את זה כעסק, ואני רוצה להגיד מילה אחת נוספת, בבקשה, שכולנו מתעלמים ממנה.
<עמנואל לוית: גם האדם, ככל שהוא יהיה קטן, אם הוא מדריך ספורט או מדריך ריקוד, רצוי שיהיה לו ביטוח כי במקרה של נזק, חברת הביטוח שלי, חברת הביטוח או המדינה, אם יקרה משהו כזה, לא תרחם עליו ועורכי דין יגישו נגדו הודעת צד ג', ירדפו אחרי מכוניתו, חשבון הבנק שלו והבית שלו ולא ירפו ממנו, ולכן הביטוח נועד, חוץ מאשר להגן על האוכלוסייה ולפזר את הסיכון, הוא נועד גם להגן על האדם הקטן, כי אחרת הוא עלול להיות מסכן.
<הדר אליהו: ברור לחלוטין, אין לי ספק בזה.
<הדר אליהו: לא התכוונתי לומר אחרת.