GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: המקום המגן והבטוח שלו, ואמירות, אפילו שהן קצת יותר רכות מביטןי קשה שייאמר בחוץ, יש להן משקל ומשמעות מאד מאד גדולה עבור הילד.
יפעת שאשא ביטון: זה פתאום ילד שהופך להיות חשוף ולא מוגן.
יפעת שאשא ביטון: ילד בן 3 או בן 4 ולפעמים גם פחות מזה ואיך הוא אמור להתמודד בדיוק?
יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה, אפילו אין לו את הכלים לבטא את מה שהוא מרגיש כדי שמישהו יוכל לעזור לו.
יפעת שאשא ביטון: אז איפה אנחנו פה בסיפור הזה לוקחים את המקום של להגן על הילד ולשמור עליו?
יפעת שאשא ביטון: פרקליט, שזה נשמע לו חמור יותר או חמור פחות, ואם הוא קצת ציני, אז בכלל הוא לא מבין מה אנחנו עושים סיפור פה עכשיו?
<עילית אפשטין: אז קודם כל אני לא חושבת שזה עובד ככה בפרקליטות.
<עילית אפשטין: כמו שיש כאן אנשים בעלי מומחיות שונות, גם אצלנו לא מגיע הפרקליט ומקל ראש, בוודאי לא בתיקים כאלה ובוודאי לא כשהרוח אצלנו ההבנה אצלנו היא עד כמה מדובר על פניו במי שיכול להיות קורבן קל ופגיע ואנחנו מבינים את ההשלכות של מילה קשה, שהן קשות מאד כשמדובר בקטין, הרבה יותר מאשר כאשר הן מכוונות למבוגר.
<עילית אפשטין: ולכן, בין אם מדובר בהחלטה להגיש כתב אישום ובין אם מדובר בהחלטה להימנע מהגשתו של כתב אישום, תיק כזה עובר פרקליט, תיק כזה – לפחות במקום שבו אני נמצאת – עובר, בין בהחלטה כזאת ובין בהחלטה כזאת, גם אישור של פרקליט ממונה, שהוא פרקליט בכיר ממנו והדברים האלה בפירוש לא נעשים כלאחר יד.
<עילית אפשטין: מעבר לכך - - -
אורי מקלב: אני חושב שיש לנו בעיה של מדיניות, סליחה שאני אומר.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה מה שאני רציתי לשאול.
אורי מקלב: יש לנו בעיה של מדיניות של הפרקליטות.
אורי מקלב: אולי אתם לא הייתם מודעים, אנחנו נדון אתכם לכף זכות, אבל לאור הישיבות שיש עכשיו ולאור הצפת הנושא, אני חושב בצורה שמאד מאד רק נוגעת, אפילו בקצה הקרחון בבעיה.
אורי מקלב: המסקנה צריכה לקחת אתכם לשנות את המדיניות, לשמוע את הדברים כדי שההנחיה תהיה אחרת, כדי שבאמת תוכלו בישיבות המקצועיות, בישיבה מקצועית אחת, אמיתית שתעלה את העילות האלה.
אורי מקלב: גם כשסוגרים מחוסר עניין לציבור, הפירוש הוא שיש אולי אשמה, רק חוסר עניין לציבור.
אורי מקלב: יש עניין לציבור.
אורי מקלב: אולי אתם לא יודעים שיש עניין לציבור מאד מאד.
יפעת שאשא ביטון: כן, ההגדרה הזאת היא נוראית.
אורי מקלב: זה לא חוסר אשמה, והציבור הזה שולח את הילדים שלו, ההורים, בלי שיש להם ביטחון לגבי מה שנעשה בפנים, עוד לפני גורם ההרתעה שהוא צריך להיות בפני עצמו, שאין אותו בכלל.
אורי מקלב: אנחנו מדברים כאן על מודעות, ואתם יודעים מה, יכול להיות שגם מודעות על פני השירותים של הסייעות, של הגננות, שזה עוד נושא שאין להן מודעות למה שהן עושות.
אורי מקלב: ולא צריך להכביר במילים שזה נעשה לא בתוך הבית, כפי שאמרה יושבת הראש.
אורי מקלב: לא בתוך הבית.
אורי מקלב: האבא יכול להגיד - - - בכל מקום מוגן, - - - בפני אחרים שעושים את זה.
אורי מקלב: הוא לא רגיל בכאלה דברים.
אורי מקלב: כל אחד לכשעצמו.
אורי מקלב: יש כאן פגיעות אמיתיות.
אורי מקלב: לא פחות מאלימות פיזית, הנזק של האלימות הזאת היא לא פחות.
אורי מקלב: הנזק שלה לפעמים הוא הרבה יותר מאלימות.
אורי מקלב: לכן צריך לקבוע מדיניות, לעשות על זה דיון אצלכם לאור הדברים שהוועדה כאן מציפה אותם ושיושבת הראש אמרה את זה בצורה מאד ברורה ולבוא לוועדה עם מה באמת המדיניות שלכם.
אורי מקלב: כשאומרים את זה צריכים את ההכרזה שלכם.
<עילית אפשטין: אם יותר לי, אני מכבדת לחלוטין את מה שנאמר כאן ואני רוצה לומר שמנקודת המבט שלנו אנחנו לא מקילים ראש בעבירות האלה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל עילית, בואי, אני לא רציתי להתפרץ, אני בכוונה חיפשתי – שנת 2016, אך לא מכבר, תינוקות 4-6 חודשים אלימות מילולית קשה מאד, מוקלטת, מתועדת - התיק נסגר מחוסר עניין לציבור.
<א"ח: יש פה 30 שניות שזעזעו פה את כולם.
<הורה: מתוך 9 של הקלטה.
<<א"ח: > וזה חוסר עניין לציבור וחוסר ראיות.
<<א"ח: יש פה 30 שניות שכולכם הצטמררתם אחריהן, וזה חוסר עניין לציבור.
<<א"ח: זאת מטפלת שבעבר - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, גם זה מקרה מזעזע, יש לי פה נתונים על מקרים שבהם אנשים הורשעו, אפילו ישבו במאסר תקופה מסוימת וחזרו אחרי 5-6 שנים לעבוד בגן.
יפעת שאשא ביטון: זה בעיקר קורה במסגרות הפרטיות, אבל זה עדיין לא מצדיק את זה.
<<הורה: > זה לא תירוץ.
יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה, וכשאני מדברת על טיפול בילדים, עם כל הכבוד לחברי כנסת ואני נמנית עליהם, להיות איש חינוך זה משהו שהוא קצת יותר מחייב כשאתה עובד עם ילדים ואני מצפה שמי שמטפל בילדים שלנו יהיה נקי וצחור.
<לילי פוקמונסקי: נכון, אבל אי אפשר לבוא ולהגיד - - -
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לבוא ולהגיד שאני מצפה שלא ייכנס שום עבריין של אלימות לתוך הגנים ויטפל בילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: וככל שאני נמצאת פה ואני אוכל לפעול בשביל זה, זה מה שאני אעשה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה עילית, בקצרה.
<עילית אפשטין: שוב, רק דוגמא אחת שיש כאן, אם תרצו אני אשאיר לכם פסק דין של בית משפט בירושלים שמתייחס לכתב אישום שהוגש על ידי הפרקליטות.
<עילית אפשטין: הוא מתייחס לאלימות אבל בפירוש יש כאן התייחסות בעובדות גם לנושא של אמירות שהופנו כלפי הפעוטות והאמירות הקשות האלה בפירוש מצאו ביטוי בתוך כתבי אישום, כי אנחנו מבינים את החשיבות של הדבר הזה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה לא מייצג.
אורי מקלב: זה תוספת.
אורי מקלב: אנחנו רוצים עמידה בפני עצמה.
יפעת שאשא ביטון: נכון, זה תמיד יתלווה למשהו נוסף.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתייחס לזה בהמלצות.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, י'-ח', בלי תיאורים.
אורי מקלב: אולי אפשר לבקש נתונים כמה?
יפעת שאשא ביטון: כן, כן, בסדר, רשמתי את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני עובדת מהר, חבר הכנסת מקלב, זה כבר רשום בהמלצות.
אורי מקלב: אני יודע, אני יודע.
אורי מקלב: אין לי ספק.
<<הורה: > בוקר טוב.
יפעת שאשא ביטון: י'-ח', בלי תיאורים.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שפרוטוקול לא יירשם השם הספציפי הזה, תכתוב הורה.
<הורה: קודם כל אני רוצה להגיד תודה רבה על קיום הוועדה הזאת.
<הורה: אנחנו נלחמים על זה כבר תקופה ארוכה, קרוב כמעט לשנה.
<הורה: אף אחד לא הרים את המודעות הזאת כמו שגברת יושבת הראש הרימה אותה ואני מודה לך על זה.
<הורה: אני אומרת בואו שנייה נשים את הדגלים בצד.
<הורה: לילי, נשים את הדגלים בצד.
<הורה: אני יודעת שאת סבתא ויש לך נכדים מקסימים ואני רואה את הלבביות שבך ואני רואה את עורכת הדין, יש לך גם כן ילדים וגם עורך הדין.
<הורה: בואו נשים רגע את הדגלים בצד.
<הורה: אנחנו הורים, מדובר פה בילדים, ילדים שאין להם את הכוח לבוא לפה ולדבר.
<הורה: הם לא יכולים.
<הורה: זה לא כוחות.
<הורה: אנחנו מבוגרים, עברנו את מה שעברנו עד עכשיו כדי לשים אותנו פה, עם אמות המידה שלנו.
<הורה: הילדים לא יכולים לבוא לפה.
<הורה: על אחת כמה וכמה ילדים שלא יכולים לדבר, כמו שדיברנו על המגזר הפרטי, של הגיל הרך ושם, שם מה שהולך – זו יכולה להיות מטפלת ואלוהים בחדר ואף אחד מאיתנו – הולכים לעבודה, שותים קפה, יש לנו שיחות חולין, לא יודע מה קורה לילד שאנחנו מוסרים באהבה למטפלת, לידיים שלה.
<הורה: מה ששמענו זה 30 שניות, 40 שניות מתוך הקלטה של 9 שעות, שבמקרה הוקלטה.
<הורה: כמה ימים כאלה יכולים עוד לעבור?
<הורה: כמה ילדים שלנו יכולים עוד לעבור?
<הורה: כמה אנחנו נוכל לשבת בשקט על הכיסאות שלנו וללכת לישון כשאנחנו מכסים את הילדים שלנו בלילה ואנחנו יודעים שדברים כאלה קורים.
<הורה: כמה אפשר עוד להכיל כזה דבר?
<הורה: ואני אומרת דבר כזה, אם הילדים שלנו נמצאים במצוקה כזאת ואנחנו כבר תפסנו את המצוקה הזאת, אני רוצה שהפרקליטות יסתכלו לי בעיניים ויגידו לי אם זה בסדר ללכת לישון בשקט, כשהילדים האלה יעברו תחת המטפלת הזאת מחר בבוקר גם.
<הורה: המטפלת הזאת יש לה תיק משנת 2004 על אותו נושא.
<הורה: אני באתי וחילקתי פיירים כי היא ציירה לי ציור מדהים, מדהים, של מטפלת מדהימה.
<הורה: איך אני בתור אמא, איך הילדה שלי, ילדים של הורים שעומדים בגב שלי, מתקשרים אלי בשתים עשרה וחצי בלילה.
<הורה: מספרות לי אמהות מה הילדים – ילדים עם מוגבלויות – מתקשרים ומספרים לי מה הם עוברים ואין פיקוח.
<הורה: אין דין ואין דיין.
<הורה: אני יודעת שקשה לכם, כי כל אחד מחזיק את הדגל שלו.
<הורה: אני יודעת, לילי, שקשה לך כי יש הרבה מסגרות - - -
<לילי פוקמונסקי: לא.
<לילי פוקמונסקי: בחינוך - - -
<הורה: שנייה, תני לי את הזמן.
<הורה: אני באמת התאפקתי.
<לילי פוקמונסקי: בפרטיים אני מזועזעת מלשמוע רק.
<הורה: תקשיבי, זה חשוב.
<הורה: כי זה חשוב שכולנו נשמע.
<הורה: אני פה כדי לפקוח עיניים.
<הורה: אני פה כדי לתת לכם לשמוע.
<הורה: אני פה כדי לדבר בשם כל הפיות האלה, שילד לא יודע לדבר, בגלל זה אני פה.
<הורה: אני מתחננת לנפשכם.
<הורה: כל ילד שנפגע - הילדה שלי יצאה מהמסגרת – אבל כל ילד שנפגע זה כואב לי.
<הורה: הבכי שאני בוכה לבעלי בלילה זה בכי כאמא והגיע הזמן לשים לזה סוף.
<הורה: אם יש מקום לספק, אין ספק.
<הורה: אם הורים מחליטים שהם שמים הקלטות שמע ושומעים דברים כאלה – הפרקליטות – איך אתם ישנים בלילה כשהתיק הזה נסגר?
<הורה: שומעים מטפלת - - -
<לילי פוקמונסקי: את - - -
<הורה: לא אליך, היא יושבת מאחוריך, יקירה.
<הורה: לא עליך, יקירה, לא עליך.
<הורה: הפרקליטות שסגרה את התיק ושמעה את ההקלטה הזאת, מטפלת שמכה לכאורה, שמקללת, שמשתמשת במילים כמו "אני אהרוג אותך היום" – איך אתם ישנים בלילה בשקט?
<הורה: מחר ילד אחר, מה זה משנה אם זה לא ילדה שלי?
<הורה: זה יהיה ילד אחר והגיע הזמן לשים לזה סוף ואני מודה לך.
<הורה: מודה לך.
<הורה: ואם אנחנו חושבים מה אנחנו עושים עם זה הלאה, זה מאד פשוט: קודם כל תוקיעו אותה, את אותם אנשים מהחברה, שיהיה ברור, בצורה חד משמעית שהאנשים האלה הם לא חלק מאיתנו.
יפעת שאשא ביטון: נכון, מהמערכת.
<הורה: אנחנו לא מתהדרים בשמותיהם והם צריכים לצאת החוצה ולקבל ענישה שתפיל גם אנשים אחרים מלעשות את זה.
<הורה: אם אנשים לא מרגיש בנוח לעשות וזה מול ילדים, שלא יעשה את זה כי הוא מפחד.
<הורה: בן אדם עובר באור ברמזור ויודע שהוא עושה פשע.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה י'-ח'.
יפעת שאשא ביטון: אני מפסיקה אותך כי אני יודעת שאת מתרגשת וזה מאד מאד קשה.
<הורה: תודה.
<אפרת נחמי בר: אם אפשר להגיד משהו.
<אפרת נחמי בר: אם את הקשבת לדברים, אין סתירה כל כך גדולה, למרות האמירות על הדגלים – בין הדברים שלילי אמרה ואני אמרתי לדברים שלך.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל עדיין בפועל אנחנו לא רואים את זה בא לידי ביטוי.
<אפרת נחמי בר: האמירה הייתה חד משמעית.
<אפרת נחמי בר: מי שעשה או עשתה צריכים להיות מוקצים - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה אפרת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פשוט קצרים בזמן ואני רוצה לשמוע.
<הורה: אנחנו נזהרנו בזה ופה הייתה הטעות ועוד ילדים יכולים ליפול בידיים שלה ואף אחד לא סוגר את זה.
<הורה: איך אני אשן בלילה כשילד אחר יבוא ו - - -
יפעת שאשא ביטון: י'-ח', יקירה, תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את ההתרגשות ואני יודעת שאפשר להמשיך ולשפוך פה עד אין סוף, אבל חשוב לי לשמוע גם נוספים.
<הורה: תודה לך על הזמן.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, בקצרה ובלי שמות.
<ע"ל: שלום, אני ע', אני מצדק לילדים, אגף עם עשרות אלפי עובדים.
<ע"ל: אני העניין לציבור.
<ע"ל: יש טונה של שעניין לציבור ואני רוצה להתייחס למה שאת אמרת, כי אמרת לי מילים מאד מוכרות שאני שמעתי בתחילת הדרך.
<ע"ל: אני אבא משוגע שרצה לנקום בגננת.
<ע"ל: הדברים האלה נאמרו.
<ע"ל: הילד שלי עשה מניפולציות - - -
<אפרת נחמי בר: לא אמרתי את המילים האלה.
<ע"ל: אני מתייחס לדברים שנאמרו, לא לך ספציפית.
<ע"ל: אני גם בא ממסגרת פרטית.
<ע"ל: סכסוך בין סייעת לגננת, הכל נאמר.
<ע"ל: בסופו של דבר אני עומד במרכז של פרשה ששבע נשות צבע הואשמו, סליחה – הורשעו בתקיפת ילדים כי היו חומרי ראיות.
<ע"ל: 9 שעות של אלימות מתוך 180 שעות.
<ע"ל: הואשמו.
<ע"ל: איפה זה עומד היום?
<ע"ל: לקראת דיון בתחילת ינואר לטיעונים בעונש.
<ע"ל: אני רוצה שנייה לציין עניינים של הרחקות צוותי גן.
<ע"ל: המשטרה במקרה שלנו קיבלה את חומרי הראיות.
<ע"ל: 180 שעות, מתוכן 9 שעות אלימות והגן פעל כרגיל.
<ע"ל: פעל.
<ע"ל: הראיות כבר נצפו על ידי חוקרי המשטרה.
<ע"ל: למה על אלף אלפי הבדלים, כשבפאב נתפס קוקאין על הבר, נסגר לאלתר?
יפעת שאשא ביטון: נסגר באותו רגע.
<ע"ל: נסגר באותו רגע.
<ע"ל: גן ילדים שחקירה חזרה, לא חשדות, שמועות, אבא משוגע, סייעת נוקמת - ויש ראיות - פועל כרגיל.
<ע"ל: השיקים זורמים, הכל יופי.
<ע"ל: הילדים חשופים לאלימות.
<לילי פוקמונסקי: אתה מדבר על גן פרטי.
<ע"ל: זה לא משנה, אל תפלו למקומות האלה.
<א"ח: למה את כל הזמן מכניסה גן פרטי, למה אצלכם זה לא קורה?
יפעת שאשא ביטון: לא, חברים.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את ההתרגשות, אבל בואו נשמור על תרבות דיבור לפחות בחדר.
יפעת שאשא ביטון: החדר הזה נטול אלימות.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת בלי אלימות בחדר הזה.
יפעת שאשא ביטון: באמת, משום סוג שהוא.
<ע"ל: אני אתייחס בעוד דקה למה - - -
<קריאה: יש הבדל גדול, גננת מקצועית - - -
<ע"ל: סליחה.
<ע"ל: אז אני אתייחס בעוד דקה בדיוק למה שאתם אומרים.
<ע"ל: בבקשה, חבל, בואו תדברו בתמציתיות כי אז לא תהיה עוד דקה לך ועוד דקה פה.
<ע"ל: אני רוצה שנייה לגעת במקרה שלנו בעניין הענישה.
<ע"ל: אני נמצא במצב – ואני אומר את זה בצער – משפטית יותר טוב מהמקרה פה, כי אצלנו כבר הושגה הרשעה של 7 נשות צוות.
<ע"ל: הן הואשמו בסעיף 3.6.7 תקיפת אדם את רעהו, לא תקיפת חסר ישע, לא תקיפת קטין על ידי אחראי.
יפעת שאשא ביטון: זו הזילו שבה מתייחסים במשפט לילדים שלנו.
<ע"ל: למה?
<ע"ל: בגלל שהאחראי הוא קרוב משפחה.
<ע"ל: אם זה לא קרוב משפחה, זה נכון, הגננת היא לא קרובת משפחה שלי, תודה לאל.
<אפרת נחמי בר: זה לא נכון משפטית.
<קריאה: היא אפוטרופוס בדין.
<ע"ל: אבל זאת הפסיקה וזה למה הן הואשמו.
<אפרת נחמי בר: אבל יש גם פסיקה אחרת.
<אפרת נחמי בר: יש פסקי דין שמרשיעים ש - - - -
<ע"ל: לא, לא, הייתה בקשה לשנות את זה ושינו.
<אפרת נחמי בר: בכל הצורות - --
<ע"ל: אוקיי חברים, בואו לא נפתח דיון כי אנחנו מתקרבים לסיום הדיון ואנחנו לא נצליח לשמוע.
<ע"ל: אפשר לדבר על עניין מתחם הענישה, לסיום?
<ע"ל: אנחנו עומדים לקראת ענישה מאד מינורית.
<ע"ל: כבר אחת הורשעה בארבע חודשי מאסר שהומרו בעבודות שירות, ללא ספק עונש מרתיע.
יפעת שאשא ביטון: בושה וחרפה.
<ע"ל: בגלל שאצלי זה כבר לא לכאורה, אני יכול לתאר שהיא משכה ילדה בשיער.
<ע"ל: יש את זה מצולם, זה שודר בתקשורת.
<ע"ל: בסוף שבוע שעבר זה שודר.
<ע"ל: ארבעה חודשי עבודות שירות.
<ע"ל: כי בעלה חולה סרטן.
<ע"ל: סליחה, אני לא מזלזל בדברים האלה, היא אישה מבוגרת - - -
יפעת שאשא ביטון: שום דבר לא רלבנטי מבחינתי לגופו של נושא.
<ע"ל: אבל מתחם הענישה במדינה הוא דפוק, כי - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, בוא אני אגדיר לך את זה אחרת, יש לנו יותר מדי חמלה כלפי מי שמקרבן ומעט מאד חמלה כנראה כלפי הקורבנות.
<הורה: נכון.
<הורה: זה שטח פרוץ מאין כמוהו.
יפעת שאשא ביטון: ורד ואחר כך אתה, אבל ממש בקצרה.
<ורד וינדמן: אני רוצה לחלק את הדברים שלי לכמה חלקים, כי דיברנו בערבוביה על כמה קבוצות ילדים ולהגיד לכם את הפרספקטיבה שלנו במועצה לשלום הילד, שאנחנו מלווים את הנושא הזה כבר הרבה מאד שנים.
<ורד וינדמן: מה שברור וצריך להגיד את זה שוב בצורה הכי חדה, הילדים של הגיל הרך – ואני מחלק רגע בין ילדים מלידה עד 3 ומ-3 עד 6, הם הילדים הכי חסרי ישע במובן הזה שלא רק הם לא יכולים להגן על עצמם, במיוחד הילדים עד גיל 3 שלא יכולים לדבר ולא יכולים להתלונן ולספר על מה שקרה להם.
<ורד וינדמן: ולכן מה שזה אומר שהמחויבות – גם של אנשי חינוך וגם של מי שמפקח על אנשי חינוך – חייב להיות פיקוח מוגבר כי אחרת לא נוכל להגן עליהם.
<ורד וינדמן: במיוחד בוועדה הזו, שאני יודעת שהיא לא מסתיימת בדיבורים, אלא יש מעשים לאחריה, יש כמה דברים שניתן וצריך לעשות.
<ורד וינדמן: קודם כל לגבי ילדים מגיל לידה עד שלוש, בעיני זה אחד הנושאים הכי בוערים שצריכים לבוא לפתחה של ממשלת ישראל וזה הנושא של רישוי וסטנדרטיזציה ופיקוח על הגיל הרך ו - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו כבר שם, אז בואו.
<ורד וינדמן: ולגברתי יושבת הראש יש הצגת חוק בנושא ולדעתי אין פה נציג של משרד הרווחה, שהעניין עבר לפתחו, למרות שאני חושבת שהוא היה צריך לעבור למשרד החינוך, אבל יש פה מהפכה שאולי משרד הרווחה ירים את הכפפה ויעשה את זה.
<ורד וינדמן: החוק הזה התחיל לפני 10 שנים, לא קרה איתו כלום.
<ורד וינדמן: הזכרת פאב.
<ורד וינדמן: קיוסק צריך רישיון בשביל להיפתח.
<ורד וינדמן: גן ילדים, משפחתון, אפילו זה לא צריך.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל ורד, על זה אנחנו מסכימים וכבר דיברנו על זה בדיונים.
יפעת שאשא ביטון: בואי תגידי מה רלבנטי לדיון.
<ורד וינדמן: עכשיו אני עוברת הלאה.
<ורד וינדמן: 23% מהילדים – שזה שיעור מאד נמוך – נמצאים במסגרות מפוקחות.
<ורד וינדמן: המסגרות המפוקחות הן של אגף לפיקוח על מעונות, שהיום - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל ורד, באמת, בואי - - -
<ורד וינדמן: רגע, אני רוצה להגיד משהו על הנושא הזה.
<ורד וינדמן: אני מאד מאד פרקטית.
<ורד וינדמן: היום זה עבר לפיקוח של משרד הרווחה ומגיעות אלינו הרבה פניות, שוב, מבלי לקבוע את הכלל.
<ורד וינדמן: הכלל הוא של גננות, מטפלות מסורות מאד.
<ורד וינדמן: מגיעות אלינו פניות שדורשות פיקוח של האגף לפיקוח על המעונות, שאומרות אנחנו באות לפקח רק כשיש תלונה.
<ורד וינדמן: אין ביקורי פתע, אין פיקוח שהוא אפקטיבי ולכן גם הן מוגבלות היום במה שהפיקוח שלהן יכול לעשות והמשמעות היא ואקום.
<ורד וינדמן: יש ואקום כשלוואקום הזה נאלצים בלית ברירה להיכנס ההורים, ואי אפשר להאשים את ההורים כשיש ואקום.
<ורד וינדמן: אז גם בעניין הזה של הפיקוח על המסגרות המפוקחות באופן וולונטרי, צריך לטפל.
<ורד וינדמן: עכשיו יש את החלק של הפיקוח על ידי משרד החינוך.
<ורד וינדמן: יפית איצקוביץ, אני לא הכרתי את הפנים מאחורי השם, אנחנו עומדים איתם בקשר כל הזמן ומה שאנחנו יודעים שלמרות באמת טיפול מסור ואכפתיות - - -
יפעת שאשא ביטון: הם תמיד נענים לפניות, אבל - - -
<ורד וינדמן: יש גם פה ואקום שאנחנו שומעים מהדרגים הכי גבוהים של נציבות המשמעת, שהתוצאה היא, ואני יודעת שאמרתם שזה לא קורה, אנחנו יודעים מפניות שמגיעות אלינו, שגננות, גם בפיקוח שלכם, עוברות ממקום למקום.
יפעת שאשא ביטון: גם מורים.
<ורד וינדמן: ובעניין הזה צריך לטפל ולדעתי יש גם כשל משפטי ביכולות שלכם לטפל בזה, וגם בעניין הזה של חוק נציבות שירות המדינה משמעת, צריך לבדוק מה הכשלים המשפטיים ולטפל בהם.
<ורד וינדמן: אי אפשר להסתפק בהשעיה זמנית או שלא יהיה תיעוד של מערכות שמקבלות תלונות ואחר כך יש תלונות חוזרות ונשנות.
<ורד וינדמן: אז גם בעניין הזה אפשר וצריך לטפל משפטית.
יפעת שאשא ביטון: לא רק משפטית, גם משמעתית.
יפעת שאשא ביטון: תפסיקו רגע להיצמד רק למשפט ולהרשעה.
<ורד וינדמן: בדיוק.
<ורד וינדמן: זה בדיוק המשפט הבא שלי.
יפעת שאשא ביטון: לא יתנהגו כמו שצריך להתנהג עם ילדים, מקומם לא במערכת, נקודה.
<ורד וינדמן: זאת בדיוק הנקודה.
<ורד וינדמן: הרבה פעמים אומרים לנו גם מנציבות שירות המדינה, אבל בכלל, אומרים לנו יש תלונה במשטרה, בואו נחכה.
<ורד וינדמן: אנחנו יודעים מה קורה במערכת הפלילית – לוקח הרבה מאד זמן, הרף הפלילי הוא רף מאד גבוה.
<ורד וינדמן: יש עניין של התנהגות לא פדגוגית.
<ורד וינדמן: יש התנהגויות שאולי לא יגיעו לרף הפלילי, אבל חייבים לטפל בהן, כי אנחנו לא רוצים וגם המערכות לא רוצות נשים או גברים שהמקצוע שלהם הוא חינוכי טיפולי שלא מתנהגות באופן טיפולי וחינוכי ואסור להסתתר מאחורי מערכות פליליות.
<ורד וינדמן: עכשיו עוד הערה, מכיוון ש - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל ממש בקצרה.
<ורד וינדמן: אחרונה, כי את שאלת בצדק את הפרקליטות לעניין של עבירה של התעללות נפשית.
<ורד וינדמן: זו עבירה שקיימת, היא מיוחדת לקטינים וחסרי ישע.
<ורד וינדמן: אפשר לספור על כף יד אחת וגם אם יש לה רק שלוש אצבעות, פסקי דין של הרשעות בעבירות של התעללות נפשית כשהן באות לבד.
יפעת שאשא ביטון: מספיק לי שיגישו כתבי אישום בשלב ראשון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו אחר כך כבר נדון עם בית המשפט, אבל גם זה לא קורה.
<ורד וינדמן: גם זה לא קורה.
<ורד וינדמן: לכן יש פתרונות וצריך לעבור למעשים מדיבורים.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה ורד.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, בלי פרטים.
יפעת שאשא ביטון: אם נשמעים פה שמות עכשיו, אז לא לציין אותם בפרוטוקול.
<דוברת: אני אמא לילד ממרכז הארץ, שהסיפור שלו כרגע צף.
<דוברת: זה היה משהו כמו לפני חודש ימים.
<דוברת: הסיבה שהגעתי לכאן בעצם היא בשביל באמת שאנשים יבינו את המשמעות של ילד שעובר התעללות.
<דוברת: אנחנו באמת יושבים פה והדיון נחמד ונעים ואני בפנים רותחת.
יפעת שאשא ביטון: לי לא נעים.
יפעת שאשא ביטון: בכלל לא נעים לי.
<דוברת: כי הבן שלי היום לא הולך לבד לשירותים, הוא מחכה שאני אעמוד איתו והוא לא סוגר את הדלת והוא לא ישן טוב כמו שצריך והוא בא כל ערב לישון איתי.
<דוברת: ואם אני רק הולכת רגע, אז איפה אמא?
<דוברת: ואת זה אני חווה בתור אמא.
<דוברת: אני לא באתי להאשים פה אף אחד במישרין או בעקיפין.
<דוברת: זה גם לא משנה לי חקירת המשטרה או לא.
<דוברת: כרגע הילד שלי ועוד ילדים אחרים בגן הזה נפגעו באופן ישיר ולא יכולים להגיד לי שזה סכסוך עם גננות או לא סכסוך עם גננות.
<דוברת: זה ממש לא מעניין אותי כי לי אין קשר לשום סייעת או גננת.
<דוברת: במקרה של הגננת הזו דווקא, אני לוקחת את האחריות על עצמי כי רשמתי את הילד שלי שנה שנייה בגן הזה ונכון לכרגע הילד שלי סובל.
<דוברת: אז מה שאמרו לי במשרד החינוך, זה שזה יהיה בבירור ובאמת זה בבירור אני לא יודעת כבר כמה זמן, ואני אישית העברתי את הילד שלי גן, אבל לילד שלי היה מאד קשה.
<דוברת: איפה הגננת?
<דוברת: בחופשת מחלה.
<דוברת: שתהיה בריאה עד 120, אבל נכון לכרגע הילד שלי עבר גן.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת על איזה מקרה מדובר.
<דוברת: והוא מאד מאד סובל.
<דוברת: הוא נכנס לטיפול פסיכולוגי.
<דוברת: יש עוד ילדים בגן הזה שטענו לאותו מקרה וילדים בני 3-4 לא מתאמים גרסאות שסגרו אותם במחסן.
<דוברת: לא מתאמים את זה.
<דוברת: ויש פה עוד אמא שאיתי פה עכשיו, שלפני שנתיים היה לה אותו מקרה והיא התקשרה אלי והיא אמרה לי – רק עכשיו הבנתי את המשמעות שדבר כזה קורה.
<דוברת: תקשיבו, אני ממש עצבנית, שאיך זה יכול להיות מקרה שטויח לפני שנתיים באותו גן, עם אותה גננת ומשליכים את זה על סכסוך משותף בין סייעות.
<דוברת: זה פשוט לא יתכן דבר כזה.
<דוברת: הילד שלי היום, אני לא יודעת איך - - -
<הורה: הוא משלם את המחיר.
<א"ח: והורים מכניסים את הילד בלי לדעת.
<דוברת: אין לי מה להגיד.
<דוברת: תקשיבו, אנחנו פה בכנסת ישראל.
<דוברת: אנחנו שולחים פה ילדים קטנים וצעירים.
<דוברת: הילד שלי כנראה גם עבר את אותה התעללות בשנה שעברה כשהוא היה בן 3 והוא לא דיבר איתי.
<דוברת: והיה לי קשה אפילו עם הסרטון הזה, כשהוצאתי ממנו.
<דוברת: הוא כמעט בכה.
<דוברת: הוא לא עמד בזה.
<דוברת: אז אני פה כאמא באמת מבקשת מכם קודם כל כהורים, עזבו את זה.
<דוברת: אנחנו קודם כל אנשים, אנחנו רוצים לחנך את הדור הבא.
<דוברת: לשלוח אותם לצבא ולאוניברסיטה ולעשות אותם אנשים טובים.
<דוברת: קודם כל אזרחים טובים וזה מתחיל בגיל הרך הזה.
<דוברת: כשילד אחר רואה את הילד שלי מובל למחסן כעונש, זה פשוט - - -
יפעת שאשא ביטון: זה משפיע גם עליו.
<הורה: חומר בידי היוצר.
<הורה: פשוט ככה.
<דוברת: אז איזה מן אקלים זה?
<הורה: אפשר מילה אחת?
<הורה: אם אתם אומרים שקשה לכם והנשים האלה שעושות את המעשים האלה באמת מכתימות והן מכתימות – אני מודה – הן מכתימות את שמן הטוב של הגננות – אתם צריכים לבוא לבקש מצלמות.
<הורה: אתם.
<הורה: אתם תטהרו את השם של הגננות.
<הורה: אתם תעשו את השינוי.
<הורה: זה צריך לבוא מכם, כי כשאתם מניפים את הדגל ואומרים אנחנו בעד שינוי, אנחנו בעד שינוי של רפורמה ולא אח גדול.
<הורה: בחנות של טאבלטים היום יש מצלמות.
<הורה: בחנות של הכל בדולר.
<הורה: די זילות לילדים.
<הורה: הילדים הם לא הפקר.
<הורה: דווקא מכם זה יבוא הכי יפה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים החשובים.
<תמיר שטרית: הבעיה היא במנגנון.
<תמיר שטרית: עורך דין תמיר שטרית.
<תמיר שטרית: אני אתמצת.
יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים לתמצת.
<תמיר שטרית: אני מייצג הורים.
<תמיר שטרית: אנחנו מדברים על המנגנון, כי ברגע שמשרד החינוך, כי ברגע שהפרקליטות עומדים מאחורי ראיות ומבקשים ראיות, אי אפשר לקחת ילד בן 3 ולהכניס אותו לחקירה נגדית ולהגיד לו אם היה מפתח במחסן או לא היה מפתח במחסן.
<תמיר שטרית: הוא פשוט ננעל במחסן.
<תמיר שטרית: כתוצאה מזה אנחנו צריכים פה בוועדה הזאת ובכנסת, לקיים חוקים.
<תמיר שטרית: לקיים מנגנון.
<תמיר שטרית: אם זה הפיקוח שהוא לא עובד, כי המקרים האלה, שיושבים פה, הם מקרים שהגיעו לפיקוח, הגיעו למפקחות.
<תמיר שטרית: הן לא עשו עם זה כלום.
<תמיר שטרית: המקרים האלה מתמוססים, גם בפיקוח, גם במשטרה בחקירה - - -
יפעת שאשא ביטון: גם בפרקליטות, נכון.
<תמיר שטרית: ואחר כך בבית משפט מגיעים לכל מיני פשרות.
<תמיר שטרית: אז צריך כלים.
<תמיר שטרית: אם זה החוק של חבר הכנסת שמולי, שצריך לקדם אותו בעניין המצלמות.
<תמיר שטרית: לא מדובר פה באח גדול, מדובר פה בשלומם של הילדים.
יפעת שאשא ביטון: כן, נושא המצלמות ברור.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שגם הבעתי את עמדתי, אני גם חתומה על החוק.
יפעת שאשא ביטון: אני חלק מהמובילים שלו.
<תמיר שטרית: או אולי לנסות למצוא פתרונות אחרים יחד עם ההורים.
<תמיר שטרית: להביא מפקח מהוועד, מההורים, שיהיה בפיקוח מעל המפקחות, שיהיה בקשר עם משרד החינוך באופן ישיר ולא יתמוססו בדרך.
יפעת שאשא ביטון: נתחיל בזה שיתייחסו ברצינות לדברים שמגיעים ומשם נוכל להתקדם.
<תמיר שטרית: בסדר, זה נושא אחר.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, התייחסות קצרה של משרד החינוך.
<לילי פוקמונסקי: לא, לא, זה בדיוק אותו נושא, כי הורה לפעמים מתעלל בילד, הילד - - -
יפעת שאשא ביטון: אוי, אבל ההורים האלה, את יודעת מה?
יפעת שאשא ביטון: אני כלפי ההורים האלה דיברתי בצורה הרבה יותר קשה וחמורה.
יפעת שאשא ביטון: יושבים לידי פה אנשי צוות, שומעים אותי לפעמים ומזדעזעים, מאשר כלפי הגננות.
יפעת שאשא ביטון: אז בואי, אנחנו עכשיו לא מדברים על ההורים שמתעללים.
<לילי פוקמונסקי: אבל סליחה רגע.
<לילי פוקמונסקי: לפעמים ילד מגיע לגן בבוקר, אחרי שעבר סיוטים עם ההורים.
יפעת שאשא ביטון: נו?
יפעת שאשא ביטון: תדווחו.
<לילי פוקמונסקי: הגננת מדווחת ו - - -
<לילי פוקמונסקי: ואחר כך - - -
<אפרת נחמי בר: ואחר כך יש תלונה על הגננת.
יפעת שאשא ביטון: אוי, נו, עכשיו אנחנו מנסים להצדיק את - - - אני מזדעזעת.
<תמיר שטרית: זה לא רלבנטי, סליחה.
<תמיר שטרית: זה נושא אחר.
<תמיר שטרית: זה לא נושא הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא הדיון.
יפעת שאשא ביטון: תעצרו בבקשה.
<תמיר שטרית: חבל על הילדים, זה לא נושא הדיון.
<תמיר שטרית: צריך לתת כלים למערכת - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקי, אני מבקשת שקט.
יפעת שאשא ביטון: מי שיפריע לי לדבר יצא, כי אין לנו זמן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר אחרי הזמן של הדיון, אבל הנושא הזה הוא מספיק חשוב כדי שאנחנו נאריך אותו עוד קצת, כי יש פה עוד אנשים שחשוב לי לשמוע.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שתתנו להם לדבר בצורה מכובדת.
יפעת שאשא ביטון: התייחסות קצרה של משרד החינוך על מה שעלה כאן, של שפ"י.
יפעת שאשא ביטון: אם אפשר ממש לתמצת ואנחנו נעבור לצד הזה.
<מיכל עוז: אני רוצה להתחבר לדברים שאנחנו די באותו צד של המתרס ואין כאן הרמת דגלים.
<מיכל עוז: אני חושבת שבסופו של דבר לכולנו חשוב הילד, טובת הילד.
<מיכל עוז: בשביל זה כולנו הגענו לכאן.
<מיכל עוז: יש הרבה מאד מקרי קצה, אני לא אתייחס אליהם, בוודאי שלא לסוגית המצלמות.
<מיכל עוז: אני כן רוצה להגיד שיש הרבה מאד אנשים שבאותם מקרים, גם קצה, שלא יושבים כרגע אולי מסביב לשולחן הזה – אכפתיים, מגיבים, מתייחסים גם לצוות החינוכי, גם לצוות לילדים עצמם.
יפעת שאשא ביטון: בטוח.
<מיכל עוז: ילד שחווה כזה דבר, גם אם זו פגיעה מילולית אגב, מהרגע הראשון שמגיעה אלינו תלונה לפיקוח או לצוות שעוטף את הגן, זה לא תמיד הפיקוח, לפעמים זה יוצאת חינוכית, מדריכה, מובילה, כל מיני.
<מיכל עוז: ברגע שמגיעה תלונה יש מיד התייחסות, מיד בירור, מיד ניסיון להבין מה קורה וגם התגייסות.
<מיכל עוז: יש הרבה מאד מהלכים שהם משמעתיים ולא פליליים שמתקיימים במעגלים האלה.
<מיכל עוז: עוד אני אגיד שחשוב לדעת שהילד שנפגע, כמובן כמובן זכאי לליווי פסיכולוגי על ידי אנשי החינוך שלנו ולומר שלפעמים - - -
<קריאה: זה לא מה שנאמר לי.