GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: כשיש בהם הרבה מאד מסרים, לא רק מגדריים, שכולם נוהגים לעסוק בהם, אלא גם מסרים מיניים וגם מסרים של דימוי גוף, שזו אחת הסוגיות אני חושבת, היותר בוערות היום במיוחד אצל הצעירים, שאנחנו מגיל צעיר מלמדים אותם מה יפה ומה לא – להיות רזה, או להיות קצת מלא, עם אף כזה או עם אף אחר, להיות בלונדינית או שחורה, או כל מיני תפיסות סטריאוטיפיות שאנחנו מבנים בהם מגיל מאד מאד מאד צעיר, ואחר כך אנחנו מתפלאים – איך הילדים שלנו בכיתה א'-ב'-ג'-ד', מדברים איתנו על דיאטה ועל שיקוי יופי ועל כל מיני דברים שישנו להם את הצורה בגוף, שהאסוציאציה הפשוטה שלי, כשבתכנית מצוירת מכווצים קצת, סליחה, אני יודעת שאנחנו בכנסת, את הטוסיק, או משנים את האף, זה ניתוח פלסטי.
יפעת שאשא ביטון: אין לזה שום פרשנות אחרת לכשאנחנו גדלים.
יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא לצאת למחקר בנושא.
יפעת שאשא ביטון: ממש, לקחת ולמפות את תכניות הילדים ולראות איזה מסרים מועברים בהן, כדי שאנחנו נראה עם מה אנחנו מתמודדים ומה אנחנו מבקשים לשנות וגם לבדוק את ההתאמה בכלל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים הרבה פעמים תכניות לאורך היום, כביכול ערוץ הילדים, שכשנכנסים פנימה זה רחוק מאד מלהיות ערוץ ילדים.
יפעת שאשא ביטון: נתתי תמיד דוגמא של שמש.
יפעת שאשא ביטון: אצלנו, כשאני הייתי צעירה, זה היה בפריים טיים של המבוגרים.
יפעת שאשא ביטון: שמונה וחצי, אחרי חדשות.
יפעת שאשא ביטון: היום זה בשמונה בערב, ערוץ הילדים.
יפעת שאשא ביטון: כן שייך, לא שייך, לאיזה גילאים זה מתאים?
יפעת שאשא ביטון: כמו הדוגמא הזו יש תכניות נוספות והשאלה איך אנחנו לוקחים וממפים בעצם את התכניות השונות ואולי מגדירים אותן לפי גילאים – מה מתאים לגיל כזה ומה לגיל כזה והאם השעה מתאימה לשידור של הגילאים האלה וכו'.
יפעת שאשא ביטון: זרקתי הרבה דברים פה ויכולתי לומר עוד הרבה מאד, אבל אני חושבת שכדאי שאנחנו נחוש את זה קצת מהשטח.
יפעת שאשא ביטון: כם אפתח את הדיון עם מי?
יפעת שאשא ביטון: מי מוכן עם המצגת?
אורי מקלב: מילת פתיחה.
אורי מקלב: קודם כל אני מברך אותך על קיום הדיון.
אורי מקלב: אני רק רוצה להגיד שלא הרבה דברים אני לקחתי מהכנסת הביתה, לבית שלי, למשפחתי.
אורי מקלב: לא הרבה דברים, אבל ידע כן.
אורי מקלב: אבל לקחת משהו שהפנמתי ממה שראיתי בכנסת וממה שגיליתי בכנסת, שאני מביא את זה הביתה, דבר אחד אני חייב למורי ורבי בעניין הזה, לעדי ברקן.
אורי מקלב: מתוך פגישות שהיו לי איתו בכנסת, כשהייתי יושב ראש הוועדה לפניות הציבור ואז התגלגל מחסור במיטות עבור חולי או חולות אנורקסיה, ואז עדי הופיע באיזה שהוא שלב ולמדתי הרבה דברים מאז.
אורי מקלב: אצלנו בבית לא מדברים בכלל על שום נושא של דיאטה, זה לא בסביבה.
אורי מקלב: לא רק לבנות, גם לא לבנים, גם לא בסביבת הבנים.
אורי מקלב: הדימוי יכול להיות בכל מקום והדיבורים האלה משפיעים על כולם.
אורי מקלב: למדתי שיש דברים שצריך לדעת איך מדברים עליהם, איך מעבירים אותם, בגלל הרגישות, שזו לא רק שאלה של מסר כזה או אחר, זו שאלה שבסופו של דבר יכולה להגיד לשאלת חיים וזה נוגע בכל המגזרים וזה לא משנה מה השאיפות שלהם.
אורי מקלב: הדימוי העצמי יכול להיות גם אם הוא לא רוצה להיראות כמו-.
אורי מקלב: גם עצם הדימוי, עצם הנושא משפיע מאד.
אורי מקלב: ולכן יותר מהכל, יש חשיבות במסרים הסמויים האלה, ובכלל בשיח, במודעות לשיח, שיש דברים שאי אפשר לדבר עליהם, שאי אפשר בלי שאתה מחזק.
אורי מקלב: המשמעות היא שלוקחים את זה הרבה הרבה יותר רחוק ממה שאנחנו חושבים.
אורי מקלב: אז כל פעם שעדי נמצא פה אני בא לחזק אותו.
אורי מקלב: כמעט כל פעם אני בא לחזק אותו.
יפעת שאשא ביטון: עדי שותף אמיתי לדרך בנושא הזה.
אורי מקלב: יש הצעת חוק שהוא הציע לי להגיש.
אורי מקלב: אני בסוף לא הגשתי אותה, עמדתי מאחוריו ובסופו של דבר ד"ר רחל אדטו היא זאת שהגישה.
יפעת שאשא ביטון: כן, חוק הפוטו-שופ.
אורי מקלב: חוק שצריך להרחיב אותו ועוד.
<עדי ברקן: באכיפה.
אורי מקלב: ולכן אני אומר שאני רק באתי לחזק בחשיבות הדיון הזה.
אורי מקלב: אני מבין שיש גם מצגת בכיוון הזה, אז זה מאד חשוב.
יפעת שאשא ביטון: כן, יש כמה.
יפעת שאשא ביטון: עדי, גם אתה הבאת מצגת?
<עדי ברקן: אני המצגת.
אורי מקלב: הוא המצגת בעצמו.
יפעת שאשא ביטון: כן, על זה אני יכולה להעיד.
יפעת שאשא ביטון: אני מתחברת לדברים של חבר הכנסת מקלב בנושא של מסרים סמוים, במיוחד כשהם בתכניות ילדים.
יפעת שאשא ביטון: בתכנית מצוירת, אתה אפילו לא נמצא שם כדי לתווך לילד, כי אתה לא מעלה בדעתך שזה נמצא ואני אוסיף עוד משהו.
יפעת שאשא ביטון: זה כבר לא רק השפעות של בית.
יפעת שאשא ביטון: יש אפילו השפעות לסביבה החיצונית או למדיה, הרבה יותר מאשר לסביבה הביתית של הורים.
יפעת שאשא ביטון: אם פעם חשבנו שהם מחקים רק את ההורים, אז אנחנו רואים היום שהם באים עם השפעות חיצוניות וזה עוד אתגר בעצם להתמודדות שלנו, וזו הסיבה שאתם כאן, כי כנראה אתם משפיעים עליהם בחלק מהזמן הרבה יותר ממה שאנחנו מסוגלים להשפיע, ואני לא מסירה אחריות.
יפעת שאשא ביטון: אני מאד שם, אבל עדיין ההשפעות של המדיה הן מאד מאד גדולה והשאלה איך אנחנו מתמודדים עם האתגר הזה.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נתחיל עם המצגת של ד"ר טלי תאני, בבקשה.
<טלי תאני-הררי: שלום לכולם.
<טלי תאני-הררי: התבקשתי להציג איזה שהוא רקע לדיון הזה והתלבטנו – קרן ואני – שותפתי למחקר, אני מהמרכז האקדמי פרס, חוקרת את התחום הזה של התנהגות צרכנים צעירים מכל מיני אספקטים, יחד עם ד"ר קרן צוריאל, שהיא מהמרכז הבינתחומי, שהנושאים המרכזיים שלה זה דימוי גוף ואיך הוא מושפע מהסביבה התקשורתית.
<טלי תאני-הררי: התבקשנו להציג לוועדה, וזה נושא מאד מאד גדול ומסרים סמויים ותכניות טלוויזיה, ויש פה המון דברים שאפשר להגיד.
<טלי תאני-הררי: זה בעצם הקורס שאני מלמדת במכללה, ובכל זאת ניסינו לקחת בעיקר את המחקרים שלנו, את הדברים שאנחנו חקרנו.
<טלי תאני-הררי: אני רוצה להגיד כבר כנקודת מוצא, אני לא חושבת שטלוויזיה זה רע ואני לא חושבת בראייה שלי שיש גורמים פחות חשובים ויותר חשובים.
<טלי תאני-הררי: רק הבוקר קראתי על אימא שמתעדת את הבת שלה, אני לא יודעת אם ראיתם.
<טלי תאני-הררי: היא חוותה בצעירותה הפרעת אכילה והיא נורא חוששת מאיך היא מעבירה את זה לבת שלה ויש לה תפקיד מאד מאד משמעותי בעיניה.
<טלי תאני-הררי: אי אפשר להסיר את האחריות לא מההורים, לא ממשרד החינוך ולא מכל הגורמים וטלוויזיה בעיני או אמצעי התקשורת בכלל, זה עוד גורם חשוב, אבל אני חושבת שצריך להכניס את זה לקונטקסט, כי אם נפתור את הבעיה של הטלוויזיה, נסגור את הטלוויזיה – נעלים אותה מן עולם – הבעיות לצערי לא ייגמרו.
<טלי תאני-הררי: ננסה לדון בזה ולגעת בדברים.
<טלי תאני-הררי: אני מניחה שכולם יודעים את הדברים האלה, אבל בכל זאת אני אגיד את זה כאיזו שהיא פתיחה.
<טלי תאני-הררי: הילדים שלנו גדלים בסביבה תקשורתית מאד מאד עמוסה ומאד שונה ממה שהיה לפני עשור-שניים.
<טלי תאני-הררי: אינטנסיביות גם מבחינת כמות האמצעים וגם מבחינת היקף התכנים שיש להם.
<טלי תאני-הררי: הזמינות 24/7, שזה עוד פעם מעמיד אתגר גדול בפני ההורים – מתי הם צופים, איפה הם צופים, באיזו פלטפורמה הם צופים.
<טלי תאני-הררי: זה לא חייב להיות בטלוויזיה, כשכולם צופים יחד איתם.
<טלי תאני-הררי: הילדים שלנו צופים או משתמשים במספר אמצעי תקשורת בו זמנית.
<טלי תאני-הררי: לא רק באמצעי תקשורת אחד.
<טלי תאני-הררי: אז עוד פעם, נפתור את הבעיה של הטלוויזיה ועדיין לא עשינו את כל הטיפול בכל החזיתות.
<טלי תאני-הררי: ולמרות – וזה עוד דבר שחשוב להגיד כאן – למרות כל השינויים האלה – עדיין הטלוויזיה היא מאד מאד מרכזית בחיים שם הילדים.
<טלי תאני-הררי: ובאופן אולי פרדוכסאלי ואולי קצת שונה מהתחזיות, דווקא הרשתות החברתיות והאתרים והסלולארי, הגבירו את החשיבות.
<טלי תאני-הררי: כי בעצם זה נותן עוד מימד לתכניות הטלוויזיה שהם מאד אוהבים.
<טלי תאני-הררי: אנחנו יודעים שאחרי שהם צופים בתכנית או במקביל, הם הולכים לאתרים, הם מדבירם על זה עם החברים, הם מסתכלים ברשתות החברתיות, הם עוקבים אחרי הידוענים, שהם עוקבים עליהם, שזה אותם ידוענים שנמצאים בתכניות הטלוויזיה.
<טלי תאני-הררי: אז התמונה, עוד פעם, היא מורכבת וגדולה.
<טלי תאני-הררי: אני חושבת שאחד הדברים היותר מאתגרים זה בעצם טשטוש הגבולות שאנחנו חיים בו בעידן הזה.
<טלי תאני-הררי: בעצם הדבר הזה – תכניות לילדים – אולי זה נכון לילדים המאד מאד קטנים, לפעוטות, אבל מגיל מסוים ומעלה בעצם הילדים בוחרים לעצמם את התכנים, בלי קשר להגדרה אם זה תכנית ילדים או לא.
<טלי תאני-הררי: זאת אומרת אנחנו יודעים שהריאליטי נצפה בקרב הרבה מאד ילדים.
<טלי תאני-הררי: אנחנו יודעים שכשמזמינים ב-VOD לא איכפת להם אם זה תכנית ילדים או לא תכנית ילדים, הם פשוט צופים במה שנחמד להם ונעים להם.
<טלי תאני-הררי: העובדה שהם מאד סלקטיביים ומאד בררנים.
<טלי תאני-הררי: אין כבר לוח שידור שמוגדר – הנה השעות שלכם – כמו שאנחנו היינו קטנים, נשארים בבית כדי לצפות ברגע ודודלי.
<טלי תאני-הררי: בעצם כל הזמן כל התכניות זמינות להם מתי שהם רוצים.
<טלי תאני-הררי: הסגרתי את הגיל שלי עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: גם אני ראיתי רגע ודודלי.
יפעת שאשא ביטון: אני אפילו זוכרת את השמות.
<טלי תאני-הררי: אוקיי.
<טלי תאני-הררי: עוד גבול שמאד מטשטש זה תכנים פרסומיים ולא פרסומיים.
<טלי תאני-הררי: זה נושא שאני מרבה לדבר עליו, כל הנושא שאני קוראת לו פרסום סמוי, שנכנס גם לתוך התכנים הטלוויזיוניים וגם לתוך התכנים הטלוויזיוניים שילדים צופים בהם, כשזה סוגיה בפני עצמה שצריכה לעבור איזו שהיא רגולציה ואנחנו מחכים לזה שזה יקרה.
<טלי תאני-הררי: הפלטפורמות, הפלטפורמה הוירטואלית עם הפלטפורמה הפיזית, הכל ביחד.
<טלי תאני-הררי: אנחנו יודעים שזה עובד מאד מאד טוב.
<טלי תאני-הררי: ההופעות הגדולות של התכניות הגדולות מאד מאד מחזקות את התכניות ולהיפך.
<טלי תאני-הררי: עוד פעם, התכנים הם בעלי השפעה חיובית ושלילית.
<טלי תאני-הררי: הרבה תלוי למשל בילד.
<טלי תאני-הררי: אנחנו מכירים הרבה מאד תיאוריות יותר עדכניות שכבר לא אומרות שתכנים אלימים משפיעים באופן ישיר על ילד, אלא זה הרבה מאד תלוי בילד, בנטיות שלו לאלימות וכן הלאה.
<טלי תאני-הררי: זאת אומרת הדברים הם יותר מורכבים.
<טלי תאני-הררי: אותו דבר על תכנים מיניים, אותו דבר על תכנים מגדריים וכן הלאה.
יפעת שאשא ביטון: יש לך דוגמאות לתכניות שהבאת במצגת?
<טלי תאני-הררי: לא, לא הבאתי דוגמאות, בכוונה.
יפעת שאשא ביטון: למה בכוונה?
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק היה הרעיון של מצגת, להביא דוגמאות חיות של תכניות.
<טלי תאני-הררי: אז אני בטוחה שתוך כדי דיון ישמחו פה אנשי הטלוויזיה להציע דוגמאות.
<טלי תאני-הררי: ועוד פעם, הסביבה התקשורתית, עם הרבה מאד סוכני חברות שיש שם, שעוד פעם, מטשטשים את הגבולות בין ההשפעה של הסוכנים השונים.
<טלי תאני-הררי: לגבי צפייה, אני רק מביאה את השקף הזה כדי להראות שהרבה מאד שעות צפייה מוקדשות לטלוויזיה.
<טלי תאני-הררי: למשל, כששואלים אותם מה הדבר שהם הכי אוהבים לעשות בחופש הגדול, אז כמעט מחציתם אמרו – לצפות בטלוויזיה במזגן.
<טלי תאני-הררי: זאת אומרת זה עדיין מאד מאד מרכזי, למרות כל השינויים, למרות ההיצף הגדול באמצעי התקשורת, עדיין- - -
יפעת שאשא ביטון: אגב, מה שהם לא רואים בטלוויזיה הם רואים בטאלבט או באייפון.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה הולך איתם.
<טלי תאני-הררי: כן.
<טלי תאני-הררי: המסך בעצם משתלב בכל ה - - -
יפעת שאשא ביטון: את אותם תכנים של הטלוויזיה הם רואים שם.
<טלי תאני-הררי: עכשיו לגבי מבנה גוף.
<טלי תאני-הררי: אז זו קצת סקירה של מחקרים שנעשו, עוד לא המחקרים שלנו.
<טלי תאני-הררי: בעצם כשמנתחים את התכנים, אנחנו רואים ממש בצורה מאד מאד עקבית, גם בארץ, גם בעולם, שאין מגוון גדול של מבנה גוף בתקשורת.
<טלי תאני-הררי: יש מגוון מאד מאד מצומצם, שמציג בדרך כלל מבנה גוף קטן ורזה, ואם יש ייצוגים של יותר מלא, אז בדרך כלל זה בהקשר שלילי או מזלזל; וגם יש הבדלים בין איך שמציגים נשים, לאיך שמציגים גברים.
<טלי תאני-הררי: אני רק אגיד בהערת אגב, שלקראת מחקר מאד גדול שקרן ואני עשינו, היינו צריכים לייצר דמויות רזות ושמנות.
<טלי תאני-הררי: לקחנו את אותה דמות ובאמצעות מניפולציה שינינו את מבנה הגוף ועשינו פיילוט, כדי לראות איך הילדים תופסים את המבנה הרזה.
<טלי תאני-הררי: צמצמנו את הדמות הרזה, וזה עדיין היה נראה להם לא מספיק רזה.
<טלי תאני-הררי: זאת אומרת בהבדל בין הרזה לשמן – צמצמנו וצמצמנו, כמעט נעלמה לנו הדמות, עד שהגענו למבנה גוף שבעיניהם נתפס כרזה.
<טלי תאני-הררי: זאת אומרת זה נתפס כרזה שדוף.
<טלי תאני-הררי: ממש ממש רזה.
<טלי תאני-הררי: אני חושבת שזאת הייתה הדוגמא הכי חזקה מכל העשייה שלי, שאמרתי טוב, עד לאן נגיע, מה הצעד הבא?
<טלי תאני-הררי: לאן אנחנו הולכים מפה?
<טלי תאני-הררי: וכמובן, עוד פעם, זה מחקרים שנעשו, רואים קשר בין אותה חשיפה לטלוויזיה, ודיברתם קודם על דימוי גוף, אז דימוי גוף שלילי, הערכה עצמית נמוכה.
<טלי תאני-הררי: הנושא של אידיאל הרזון מאד בולט ויש קשר הדוק בין החשיפה לאידיאל רזון, שאומר שאותו מבנה גוף רזה מוצג בהקשרים מאד חיוביים.
<טלי תאני-הררי: בהקשרים של הצלחה, בהקשרים של אטרקטיביות, בהקשרים של יופי וזה משפיע על אותם צעירים בכל מיני היבטים של דימוי גוף והרבה מאד היבטים, אפילו בריאותיים, כמו אנורקסיה וכן הלאה.
<טלי תאני-הררי: הדמויות עצמן – ואת זה גם חשוב להגיד בהקשר של הדיון – הזה, לדמויות עצמן בתכניות הטלוויזיה יש תפקיד מאד חשוב בחייהם של הילדים, כי אותן דמויות שהם בוחרים כדמויות המועדפות עליהם, הם מנהלים איתן איזו שהיא מערכת יחסים חברית מאד והם גם מאד מאד מושפעים מאותה מערכת יחסים.
<טלי תאני-הררי: זה חשוב, כי תיכף אני אראה להם את הדמויות שבחרו אותם ילדים, ואנחנו רואים שאותן דמויות הן בעלות מבנה גוף מאד מסוים.
<טלי תאני-הררי: זאת אומרת לאותה מערכת חברות שיש בין הילד לבין הדמות המועדפת, יש כמובן השלכה על איך שהוא תופס את מבנה הגוף הנכון וכן הלאה.
<טלי תאני-הררי: זה כבר מתוך מחקר של קרן ושלי.
<טלי תאני-הררי: מה שעשינו במחקר הזה – אני תיכף אציג עוד מחקרים – אבל במחקר הספציפי הזה ביקשנו מהצעירים להגיד מה היא הדמות המועדפת עליהם מתוך תכניות הטלוויזיה ובאמת קיבלנו מגוון מאד מאד גדול של תכניות טלוויזיה.
<טלי תאני-הררי: כשעשינו ניתוח תוכן של אותן דמויות, אז גילינו באופן לא מאד מפתיע, שאותן דמויות מועדפות הן בעלי מבנה גוף רזה או ממוצע.
<טלי תאני-הררי: מעט מאד דמויות היו בעלות מבנה גוף גדול יותר.
<טלי תאני-הררי: עוד דבר שראינו על הדמויות שהם בחרו, שככל שהדמויות היו רזות יותר, הן תמיד היו יפות יותר ומטופחות יותר.
<טלי תאני-הררי: איזה שהוא משהו שהולך יחד, אידיאל הרזון בצורה - - -
יפעת שאשא ביטון: טלי, תנסי רגע לסכם את זה ולמקד את זה בילדים.
יפעת שאשא ביטון: או שעכשיו מה?
יפעת שאשא ביטון: זה הכל בני נוער?
<טלי תאני-הררי: כל מה שאני אומרת במצגת הזאת ה לגבי ילדים.
יפעת שאשא ביטון: זה ילדים ובני ונוער?
יפעת שאשא ביטון: כי אני עושה רגע הבחנה של הגיל הרך וגילאים מבוגרים יותר.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח רק שתמקדי.
יפעת שאשא ביטון: יש עוד הרבה?
<טלי תאני-הררי: לא.
<טלי תאני-הררי: עוד מחקר שעשינו ואני חושבת שהציטוטים האלה הם מעניינים, ואולי זה דוגמאות מהצד ה - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, חשוב לי הצד הפרקטי כרגע.
<טלי תאני-הררי: כן, זה הצד השני.
<טלי תאני-הררי: עוד מחקר אחר שעשינו, שבדק מסרים סותרים, זאת אומרת אותו ייצוג של מבנה גוף רזה עם מוצר מזון משמין, שזה בדרך כלל מה שאנחנו רואים בפרסומות, אז הם אומרים פה – בפרסומות רואים שהם כן אוכלים את זה והם נשארים ככה, אז גם אני הייתי רוצה.
<טלי תאני-הררי: ביחס לעצמי אני מרגיש טוב, אבל כשמראים את הדמויות האלה, אז פתאום אני מרגישה פחות טוב.
<טלי תאני-הררי: אותה השפעה של מבנה גוף רזה.
יפעת שאשא ביטון: גם אותה אשליה, שאלה שבפרסומות אוכלים, אוכלים, אוכלים ונשארים רזים.
יפעת שאשא ביטון: אז הדרך שלהם, אני מניחה שתיכף עדי יספר איזה דרך הם בוחרים.
<טלי תאני-הררי: ותלמידת כיתה ז' גם אומרת משפט מעניין: בגברים זה לא טוב שהם נראים רזים מדי.
<טלי תאני-הררי: צריך שהם יהיו כאלה בינוניים.
<טלי תאני-הררי: אני חושבת שבעיקר מדברים פה על שרירים, לא על שומן; ואישה צריך שהיא תהיה רזה.
<טלי תאני-הררי: אז אם דיברנו על מגדר, אז יש פה את זה.
<טלי תאני-הררי: השקף האחרון זה כמה פתרונות אפשריים.
<טלי תאני-הררי: אני חושבת שהדבר הכי הכי חשוב בעולם שבו גדלים הילדים שלנו זה חינוך, חינוך, חינוך.
<טלי תאני-הררי: אוריינות תקשורת.
<טלי תאני-הררי: אני חושבת שזה מאסט.
<טלי תאני-הררי: צריך הרבה הרבה יותר ממה שיש היום.
<טלי תאני-הררי: עידוד מסרים חיוביים, הבאתי פה עוד ציטוט של ילדה בכיתה ג' שאומרת על מחקר אחר שעשינו, "למרות שאני לא אוהבת תפוח, כשרואים מישהו בטלוויזיה אוכל, אומרים זה בטח טעים לו, אולי אני אוכל גם.
<טלי תאני-הררי: פתאום אני קצת הרגשתי שיש לי טעם של תפוח בפה".
<טלי תאני-הררי: זאת סצנה מאד ייחודית שמצאנו שהדמות בתכנית טלוויזיה אוכלת תפוח, במקרה זה דמות מבוגרת ולא דמות של ילד, אבל עדיין, עצם העובדה שהם ראו דמות אוכלת תפוח, זה עשה לה חשק.
<טלי תאני-הררי: אז אני חושבת שזה מסר חשוב שאפשר להעביר מסרים חיוביים וזה עובד, כמו שזה עובד לכיוון השני.
<טלי תאני-הררי: יש קוד אתי שאולי צריך להעביר אותו, איזה שהוא שינוי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר על זה כאן.
<טלי תאני-הררי: סיווג – סימון – אני הייתי שותפה להצעת החוק שלדעתי עדיין מונחת הרבה שנים על שולחנו של שר התקשורת ומאז לדעתי עוד יש שיפורים ושינויים שאפשר לעשות ויש פה עוד הרבה דברים שאפשר לחשוב עליהם.
יפעת שאשא ביטון: כן, בעניין של סימון אנחנו לא חייבים חוק.
יפעת שאשא ביטון: אפשר גם להתגייס שאנחנו מנהלים את זה בכיוון אחר.
<יונתן בייסקי: אפשר להתייחס לזה?
<יונתן בייסקי: אני יונתן בייסקי מהמועצה לשידורי כבלים ולווין.
<יונתן בייסקי: הערה קטנה לעניין.
<יונתן בייסקי: קודם כל, דברים מאד יפים מה שהצגת.
<יונתן בייסקי: לעניין תקנות סיווג וסימון, המועצה מאמינה שהתקנות היום מיושנות וצריך לעדכן אותן, מה שהיה צריך לעשות מזמן.
<יונתן בייסקי: המועצה עשתה עבודה אקדמית מאד מקיפה בשיתוף עם גופי השידור והמליצה על תקנות סיווג וסימון חדשות, שכרגע מונחות לחתימת שר התקשורת.
יפעת שאשא ביטון: שמה הן אומרות?
יפעת שאשא ביטון: אתה יכול לשתף אותנו?
<יונתן בייסקי: כן.
<יונתן בייסקי: התקנות הקיימות קובעות חלוקה גילאית של תכנית מתאימה לכל הגילאים, לגילאי 18 ומעלה, 14 ומעלה ו-8 ומעלה.
<יונתן בייסקי: א' – הפערים פה גדולים מדי, כלומר 3 - - -
יפעת שאשא ביטון: ומעלה או ומטה?
<יונתן בייסקי: ומעלה.
<יונתן בייסקי: כלומר תכנית ראויה מצפייה לגילאי 8 ומעלה, 14 ומעלה, 18 ומעלה, או לכל הגילאים.
<יונתן בייסקי: ההמלצות החדשות, שמונחות אצל השר, קובעות 4 מדרגות של גילאי 6 ומעלה, 10 ומעלה, 14 ומעלה ו-18 ומעלה וקטגוריה לכל הגילאים.
<יונתן בייסקי: זה בסיום של עבודה אקדמית שעשתה בשבילנו חוקרת ילדים שהמועצה מעסיקה כיועצת חיצונית, ד"ר דליה לירן הלפר.
<יונתן בייסקי: הכל גובש עם גופי השידור ובהתייעצות איתם ואנחנו מאד מקווים שעם כינון המועצה החדשה לשידור מסחרי, שתאחד את מועצת הכבלים והלוויין והרשות השנייה, נוכל לאמץ את התקנות האלה כתקנות מחייבות, כי מאחר והיום יש הבדל בתקנות בין הכבלים והלוויין לרשות השנייה שמאסדרת את 2 ו-10 מסיבות היסטוריות, אנחנו מאמינים שעם האיחוד נוכל גם סוף סוף להשיק את התקנות החדשות.
יפעת שאשא ביטון: ואז אנחנו תלויים באיחוד?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת לא יהיה איזה שהוא - - -
<יונתן בייסקי: לא, אנחנו לא תלויים באיחוד, אנחנו כרגע תלויים בחתימת השר.
<יונתן בייסקי: השר צריך לאחד את הרגולציה שלנו ואת הרגולציה של הרשות השנייה.
<יונתן בייסקי: יש כאן הבדלים לעניין.
<יונתן בייסקי: אנחנו המלצנו שצריך למשל לסווג משרדי חדשות.
<יונתן בייסקי: ככל שיקבלו את ההמלצה שלנו, אז זה אומר שהרשות השנייה תצטרך לשים משרדי חדשות באיזו שהיא שעה יותר מאוחרת, מאחר שהתקנות הגילאות שם שונות.
<יונתן בייסקי: צריך שיהיו תקנות אחידות.
יפעת שאשא ביטון: זה מבורך.
<יונתן בייסקי: אנחנו מקווים שזה יסייע.
<יונתן בייסקי: הסמכות היא בכל מקרה אצל שר התקשורת.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, יופי, תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: טלי, את רוצה להוסיף משהו?
<טלי תאני-הררי: אני רק אומרת שלגבי סיווג סימון, צריך לחשוב אם הדברים הרלבנטיים לדיון הזה נמצאים שם בתקנות.
<טלי תאני-הררי: עד כמה הנושא של מבנה גוף וייצוגיות וייצוגים של מזון.
<יונתן בייסקי: העניין של דימוי גוף היה חלק אינטגראלי מעיצוב התקנות.
<יונתן בייסקי: אותה יועצת אקדמית גם כתבה לנו את האמנה לשידורי ילדים, שהושקה לפני 4 חודשים.
<יונתן בייסקי: גם פה גופי השידור שיתפו איתנו פעולה והעניין של דימוי גוף הופיע שם באופן מפרוש, כחלק מהאמנה וחלק מהדברים שצריך להתחשב בהם בקביעת קטגוריות גילאיות.
<יונתן בייסקי: שמי יונתן בייסקי, אני מנהל תחום בכיר במועצה לשידורי כבלים ולוויין.
יפעת שאשא ביטון: תודה יונתן.
יפעת שאשא ביטון: עדי, אתה רוצה להציג?
<עדי ברקן: אני אתחיל.
יפעת שאשא ביטון: נשמח גם לדוגמאות קונקרטיות.
<עדי ברקן: אז קודם כל אני חושב שאנחנו אור לגויים, אבל מתעקשים להישאר בחושך וכל מה שנאמר פה היום זה פשוט מדהים.
<עדי ברקן: אני לא צריך להוסיף מילה.
<עדי ברקן: רק חבל שחבר הכנסת אוקי מקלב לא נמצא פה כבר, כי הוא שותף באחת הוועדות שהיית בפברואר 2005.
יפעת שאשא ביטון: הוא יצא לוועדה שלו.
<עדי ברקן: בפברואר 2005 השתתפתי בוועדת הבריאות, לפני 11 שנה.
<עדי ברקן: מצד ימיני ישב פרופסור פינקלביץ, הוא היה הפסיכיאטר הראשי של משרד הבריאות ומנהל מחלקת הפרעות אכילה לאיתן גור ואני אמרתי, אנחנו בעיצומה של מגיפה.
<עדי ברקן: אני מאמין שתוך עשור ילדים וילדות בני 4, שדופים לחלוטין, יעמדו מול המראה ויגידו שהם שמנים.
<עדי ברקן: אז מרק פינקלביץ אמר – וואו, תיזהרו חברה, מגפה, לא להידבק.
<עדי ברקן: אמרתי – מר פינקלביץ, אני מקווה שבעוד עשור אני אוכל להסתכל לך בלבן של העיניים כי הנכדים שלך יהיו בגיל הזה.
<עדי ברקן: אם היינו מפנימים, אבל כאב, כי מי אני?
<עדי ברקן: כולה צלם.
<עדי ברקן: מי אתה שתבוא ותגיד לי.
<עדי ברקן: גם דני נווה בזמנו אמר – אני שר הבריאות.
<עדי ברקן: אתה עדי, צלם ואתה רוצה להגיד לי שיש מגפה ואני לא יודע עליה?
<עדי ברקן: אז הגענו לרגע הזה, שהכל מתפוצץ בעיניים.
<עדי ברקן: יש לי בעמותה היום 174 משפחות.
<עדי ברקן: כן, יש לי גם ילדים בני 4.
<עדי ברקן: אז חלקם גרו בכפר עזה, אז עברו איזה טיפול פסיכיאטרי שהפסיכיאטר אמר אולי זה בגלל צבע אדום.
<עדי ברקן: זה היה צבע אדום של הדוגמנית שהיא ראתה בטלוויזיה.
<עדי ברקן: זה הצבע האדום שגרם לילדים בני ה-4 לעמוד מול המראה.
<עדי ברקן: אנחנו יודעים מה לעשות.
<עדי ברקן: בואו נתחיל לעשות.
<עדי ברקן: כל מה שהיא אמרה פה זה אחד לאחד.
<עדי ברקן: נבחרתי להיות מנטור בתכנית שהולכת להיות ב-16 באוגוסט.
<עדי ברקן: תכנית שמשודרת ל-165 מדינות.
<עדי ברקן: פנו אלי בגלל מה?
<עדי ברקן: בגלל העיניים היפות שלי?
<עדי ברקן: בגלל העשייה ובגלל המודעות שעשינו.
<עדי ברקן: ועכשיו התחלתי סדרת ראיונות לתקשורת הבינלאומית.
<עדי ברקן: השאלה הראשונה ששאלו אומרת – טוב, לפחות בעיות של דימוי גוף עדי, אין לכם בארץ.
<עדי ברקן: כי אתם המובילים.
<עדי ברקן: אתם הראיתם לעולם המערבי על הבעיה, על המגיפה.
<עדי ברקן: אתם אלה שחיברתם לשני הדברים.
<עדי ברקן: יותר מזה, אתם גם אמרתם איך אפשר למנוע את זה.
<עדי ברקן: אז בטח חוברות הצביעה שאתה טענת היום, השתנו.
<עדי ברקן: כי אני אמרתי שחוברות הצביעה, כשאני הייתי ילד קטן היו של קבוצת כדורגל מחבילה של טושים.
<עדי ברקן: היינו מקבלים חוברת קטנה עם טוש אחד, למה?
<עדי ברקן: כי הם רגילים כבר למלא את הערך בטוש אחד ואז הם גומרים הכל.
<עדי ברקן: משם זה מתחיל.
<עדי ברקן: ברגע שהמדיה נוגעת בילד, הילד הוא לא של ההורים.
<עדי ברקן: נקודה.
<עדי ברקן: מה עוד שאנחנו דור שלישי כבר.
<עדי ברקן: זה לא דור שני.
<עדי ברקן: זה דור שלישי עם דימוי גוף נמוך.
<עדי ברקן: כן, הסבתא החמודה הזאת נמצאת - - -
יפעת שאשא ביטון: הולך ומקצין ויורד בגיל מדור לדור.
<עדי ברקן: ברור.
<עדי ברקן: היום סבתות בנות 55-60 בולימיות.
<עדי ברקן: "עדי, אני לא בולימית, אני מקיאה רק פעמיים בשבוע כשאני אוכלת בשר.
<עדי ברקן: נכון, זה לא בולימית?".
<עדי ברקן: ברור שלא.
<עדי ברקן: אז שם אנחנו נמצאים.
<עדי ברקן: אנחנו יודעים בדיוק מה לעשות.
<עדי ברקן: מהתכנים הכי נמוכים.
<עדי ברקן: מחוברות הצביעה.
<עדי ברקן: לקחתי עכשיו את סמדר שיר בהתנדבות, בנינו חוברת צביעה עם דמויות אחרות ולקחתי עכשיו כמה חברה לניסיון.
<עדי ברקן: היית צריכה לראות, הם הסתכלו עלי כמו חייזר.
<עדי ברקן: "עדי, בחייך, איפה יש אנשים כאלה?" ילדים בני 5 ו-6.
<עדי ברקן: "אמא שלך נראית ככה".
<עדי ברקן: "טוב, אמא שלי, אבל לא בגיל שלי".
<עדי ברקן: הכל כל כך תמוה בפנים, שאם לא יהיה פה שינוי – והכי גרוע, אנחנו מצפים שמשרד החינוך יהיה-.
<עדי ברקן: יש פה נציגים ממשרד החינוך?
<עדי ברקן: אני יכול לדבר חופשי?
<סימה חדד: כן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בוועדה.
<עדי ברקן: אם אנחנו מצפים שהילדים יקבלו איזו שהיא תמיכה או איזה שהוא עניין במערכת החינוך, זה לא יהיה.
<עדי ברקן: משרד החינוך כרגע, כואב לי להגיד, מתנהל כמו לפני 50 שנה – על סמים ואלכוהול לא מדברים.
<עדי ברקן: המורים חושבים שהם באים ויכול לגרום איזה טריגר כשהם יספרו על אנורקסיה.
<עדי ברקן: בואו נפנים שאנחנו לא מחדשים לילדים כלום.
<עדי ברקן: הם בגוגל יותר חכמים מאיתנו.
<עדי ברקן: אנחנו צריכים לבוא כמחנכים עם ניסיון החיים ולתת להם את הדרך.
<עדי ברקן: לא להגיד להם מה לא.
<עדי ברקן: לא מעניין אותם מה לא, להגיד להם מה כן.
<עדי ברקן: ולהספיק לדבר אליהם אלא לדבר איתם.
<עדי ברקן: תפסיקו לחשוב שאנחנו יודעים הכל והם טיפשים.
<עדי ברקן: וכשאנחנו באים ומדברים על דימוי גוף בבית ספר, את צריכה לראות את הפתיחות שם.
<עדי ברקן: ופתאום ילדה בת 12 אומרת לי עדי, אמא שלי סיפרה לי שבכיתות י"א-י"ב הם היו יורדים לשירותים לעשן סיגריה, אנחנו יורדות להקיא.
<עדי ברקן: ומי יודעת מזה?
<עדי ברקן: "מי צריכה לדעת מזה, עדי?".
<עדי ברקן: אמא.
<עדי ברקן: "כן, בטח אימא, ואז היא תיקח אותי לפסיכיאטר שלה והוא ייתן לי כדורים, עדי.
<עדי ברקן: אני לא פסיכית כמו אימא, אני בסך הכל רציתי ללכת לבית הספר ולחזור הביתה בשלום ולא נתנו לי".
<עדי ברקן: ברור שלא נתנו לה, כי גם המורים עצמם הם בפנים.
<עדי ברקן: ההורים עצמם, אם חס וחלילה, והייתה איזו ילדה מידה 40, 42 שכתבה לי.
<עדי ברקן: בשיעור התעמלות היה איזה משהו לעשות, איזה תרגיל.
<עדי ברקן: המורה אמרה לה – את עם הטוסיק הזה חושבת בכלל לעשות את התרגיל הזה?
<עדי ברקן: זה בא לי כי היא שם.
<עדי ברקן: היא גם בפנים.
<עדי ברקן: היא גם באה עם חולצה שחורה, רזה וכחושה, כי היא כבר דור שלישי בפנים.
<עדי ברקן: קשה היום לצפות מההורים וממערכת החינוך שישנו את זה.
<עדי ברקן: זה האנשים שנמצאים פה, רק הם יכולים לעשות את זה.
<עדי ברקן: וזה לא משפט קטן.
<עדי ברקן: זה לשבת ולעשות חשיבה אמיתית, לצאת מהקטע שאנחנו יודעים יותר מהם.
<עדי ברקן: הם יודעים לפחות כמו שאנחנו יודעים, ולהדריך אותם במה כן.
<עדי ברקן: ברגע שאומרים מה לא, תגיד לי מה כן, עדי.
<עדי ברקן: וזה כל כך פשוט.
<עדי ברקן: לרדת לגובה העיניים ולדבר אליהם בגובה העיניים.
<עדי ברקן: למה אנחנו מצליחים?
<עדי ברקן: ואני רואה את העליהום שיש לפסיכיאטר עלי ואני רואה הכל.
<עדי ברקן: גם בפסיכיאטריה יש בעיה שצריכים להחליף אותה.
<עדי ברקן: הפסיכיאטריה במדינת ישראל תקועה 20-25 שנה.
<עדי ברקן: יש פסיכיאטרים מדהימים, זה הדור החדש, אבל הם עדיין לא נמצאים במקומות שהם יכולים להשפיע.
<עדי ברקן: אז מי יעזור לילד הקטן הזה?
<עדי ברקן: אם ההורה בפנים שדוף, אם מערכת החינוך לא רוצה לדבר על זה ואם בטלוויזיה אומרים לי שאם אני לא הכי רזה, אני לא שווה, למי נשאר לו לצעוק?
<עדי ברקן: לאלוהים?
<עדי ברקן: אלוהים לא שומע אותו, הוא עסוק.
<עדי ברקן: יש לו מיליארדים על הראש.
יפעת שאשא ביטון: עדי, אבל השאלה אם בתוך התבונות האלה – אוקיי, לצורך העניין יש לנו הרי את משרד החינוך, שהוא פלטפורמה, שדרכה אנחנו יכולים להיכנס ולהעביר מסרים.
<עדי ברקן: קשה להאשים את משרד החינוך, כי משרד החינוך - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו לא מאשימים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מנסים - - -
<עדי ברקן: עדיין ניזונים מאותו מקור אינפורמציה שזה הפסיכיאטרים הישנים.
<עדי ברקן: ולכן הכל זה מן שרשרת חיול כזו.