GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מירב סבג: אני רוצה להודות לכולכם, אנחנו ממשיכים לתחנה הבאה, שזה שבט בנימין 8, מרכז הורים-ילדים, אנחנו ניחשף לשירות של מרכז הורים ולאחר מכן תתחיל הוועדה העירונית.
<מירב סבג: (אשדוד הפיס)
<רונית צור: רק נגיד שהבית הנפלא שיש לנו פה הוא באמת רוצה לדמות בית.
<רונית צור: הרעיון הוא רעיון של משרד הרווחה, יושב כאן איציק אלישר, מרכז השירות לילד ונוער, שחשבו מה אנחנו עושים על מנת להסיר חסמים.
<איציק אלישר: מוטי וינטר היה יחד איתנו.
<רונית צור: יש לנו שם של מה עושים ברווחה, בטח חוטפים ילדים, אז לא, מסתבר שאנחנו משתדלים עד כמה שיותר לחבק את ההורים והילדים פה על מנת כמה שיותר להנגיש להם איך אנחנו חושבים שבית בטוח צריך להיות עבור ילדים.
<רונית צור: סלון, שייראה סלון, מטבח, שיהיה מטבח, אסתר, אם הבית שלנו, אחת הדמויות הכי חשובות פה בבית.
<רונית צור: יש פה צוות רב מקצועי.
<רונית צור: יעל, מסתתרת בצניעות, ביחד עם הכלבה הטיפולית, שהיא מטפלת בבעלי חיים.
<רונית צור: ויש כאן טיפולים משפחתיים וטיפולים דיאדיים של הורה-ילד, גילה מאוד אוהבת את הים ובכלל את כל הפעילויות בים, אז הרבה מאוד קורה עם המשפחות, על מנת לחזק את הקשר בין ההורים והילדים ולתת לילדים חוויה בטוחה של להיות בתוך בית ולהרגיש בטוח.
<רונית צור: על מנת שזה יקרה מה יותר טוב מלתת הזדמנות?
<רונית צור: לתת הזדמנות, לא להכשיל, אלא לחפש כל דרך על מנת שהמשפחות יגדלו את הילדים שלהם בצורה הכי בטוחה.
<רונית צור: הרבה פעמים אנחנו מרוב עשייה מגיעים למצב שגם חלק מהחברים שלנו, הקולגות שנמצאים כאן, ואני לא יודעת אם עשיתם איזה שהיא היכרות, או שרק עשיתם את הסיור.
יפעת שאשא ביטון: את חלקם הכרנו.
<רונית צור: אורן, מנכ"ל החברה העירונית.
<רונית צור: כל הצוות של החינוך, יושבים כאן מפקחים של גני ילדים, כל הצד הזה כבר - - -
יפעת שאשא ביטון: כוסה.
<רונית צור: טלי דרורי קולגה שלנו.
<רונית צור: הרבה פעמים אני אומרת, בעיר החמישית בגודלה במדינת ישראל גם אנחנו בתוך עצמנו צריכים כל פעם לחזק את החיבורים ולרענן את ה - - - אני התעקשתי שתבואי היום לפה עם הוועדה כי חשבתי שלא פחות חשוב מלהבין בכלל מה קורה אצלנו בעיר, מבחינת תרבות פנאי ובכלל פעילות בגני ילדים, זה ההשלמה.
<רונית צור: בסופו של דבר בעיר הזאת לא מסתירים את האוכלוסיות המוחלשות.
<רונית צור: אני יכולה ליישר את הגב, כל העובדים שלי, ואנחנו מדברים כמעט על 400 עובדים שעובדים רק במינהל לשירותים חברתיים, עם משהו כמו סדר גודל של 60 מבנים שנמצאים מחוץ לעירייה, פזורים ברחבי העיר, שנותנים שירות לכל מעגל החיים, מלידה עד זקנה, ממערך של פעילות מאוד מאוד מכבדת לאוכלוסייה הוותיקה בעיר, לאוכלוסיות עם צרכים מיוחדים, ובטח ובטח, היום אנחנו בכובע של כלל הילדים וילדים בסיכון.
<רונית צור: בסופו של תהליך אנחנו חושבים שלאוכלוסיות המוחלשות מגיע השירות הכי איכותי.
<רונית צור: כל המבנים שלנו, וזה לא מבנה חדש, זה מבנה די ישן, והמרכז קיים כבר 14 שנה, צריך לתחזק - - -
<איציק אלישר: בתקופה שאלי ישי היה שר הרווחה קיבלנו תקציבים לילדים בסיכון ואז פתחנו את המרכז, ומפעל הפיס נתן את המבנה.
<רונית צור: אחד הדברים שאנחנו אוהבים לתת לילדים זה באמת את ההרגשה שיש בית.
<רונית צור: שיש בית זה אומר שאפשר להריח מרק ואפשר להריח תבשילים ואסתר דואגת לעבוד יחד עם האימהות, או עם האבות, תלוי מי נמצא אצלה במטבח הטיפולי.
<רונית צור: ואני חושבת שכאן אני עושה פאוזה, אני מרימה את כולנו בסיור כדי שנראה בעיניים איך זה נראה ומכאן נתקדם.
יפעת שאשא ביטון: רק לעשות לי סדר קטן, הבנתי כבר שזו עיר גדולה, נכנסתי פה ליישוב אינטימי, נחמד, נורא התלהבתי ופתאום אני מגלה את הממדים, אז אני עוד מעכלת את זה.
יפעת שאשא ביטון: את ראש מינהל שירותים חברתיים ואתה מנהל אגף?
<רונית צור: הוא מנהל אגף ויש עוד מנהלת אגף.
<רונית צור: זה אומר שיש לנו מנהלים.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זה כמו עם החינוך, שיש מינהל חינוך ואז אתם מחולקים.
<רונית צור: נכון, ואז יש לפי נושאים, אז גם יעל ועומר הם מנהלי אגפים, מתחתם יש מחלקות, יש גם מחלקות לשירותים חברתיים אזוריים שפרושים בכל העיר, ואם אני תושבת של רובע א' יהיה לי שירות אזורי נגיש לי ברובע א', אבל אם יש לי בעיה בתחום של נוער בסיכון או בתחום של צרכים מיוחדים, אז תהיה מחלקה עירונית שנותנת שירות לכל העיר בתחום פונקציונלי.
<רונית צור: זאת אומרת חשובה לי המומחיות, אז יש מומחיות לאוטיזם ויש לפיגור שכלי התפתחותי ויש לכלל המערכים שקיימים בעיר.
<רונית צור: סתם זרקנו אוטיזם, אז בעניין הזה אורן ואני, באמת, אני לא יכולה להגיד כלום חוץ מזו עיר חברתית, חברתית, חברתית.
<רונית צור: אנחנו יכולה להרים טלפון לאורן, להגיד לו 'תשמע, נראה לי לא הגיוני שאתה בונה מעון יום ולא תהיה כיתה לאוטיסטים בתוך המעון.
<רונית צור: נראה לי נכון, למה הילדים האלה צריכים להיות שונים מילדים אחרים?
<רונית צור: ' ובזה מסתכם.
<רונית צור: אני מדברת איתם, לא על ישיבות ולא על תהליכים ולא על פרוגרמות ולא על שום דבר, 'קיבלת'.
<רונית צור: 'קיבלת', הוא אומר, 'יש לנו מעון שנפתח בספטמבר', אומר אורן, ויש בו כיתה של ילדים עם אוטיזם בשיתוף עם שתי כיתות נוספות.
<רונית צור: אז כולם מרוויחים, כי אם צריך פיזיו ואם צריך טיפולים פרא רפואיים, אז יש גם הורים עם ילדים רגילים או ילדים של שילוב כזה או אחר, למה שהם לא ייקחו חלק?
<רונית צור: אלכס, אני רואה אותה משחק עם הכלב, אתה מוזמן להיכנס.
<רונית צור: אלה החבר'ה שלנו, של שולחן עגול נוער, כי זה גם משהו שאנחנו עושים פה בעיר כבר שש שנים, מנסים עד כמה שיותר לחבר גם נורמטיבי וגם לא נורמטיבי.
<רונית צור: אלכס, הגעת, אז תציג את עצמך ליפעת.
<רונית צור: אתה?
אלכס מילר: אני אלכס, אני מנחה מועצת נוער - - -
יפעת שאשא ביטון: אני בטוחה.
<רונית צור: אני מקווה שנגיע לזה עוד מעט.
<רונית צור: אז עשינו פאוזה.
יפעת שאשא ביטון: כן, הבטיחו לי תשובות על הנוער.
יפעת שאשא ביטון: כל פעם אומרים לי 'בתחנה הבאה'.
<רונית צור: עכשיו את תקבלי.
יפעת שאשא ביטון: אתה אחראי לזה שאני לא יוצאת מפה בלי תשובות.
<רונית צור: יש כאן הכרזה עירונית של ראש העיר, שהוא רוצה להעסיק כמה שיותר בני נוער.
<רונית צור: לא מעניין אותו.
<רונית צור: 'לא מעניין אותו' זה אומר שזה ברור שאנחנו אמורים להעסיק בני נוער, אנחנו זה אורן - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם מודעים לזכויות שלהם?
<רונית צור: כן, מכירים.
<רונית צור: פועלים ברמה שבני הנוער בסיכון מקבלים 25 שקלים כשהם עובדים בפרויקט חוף פיקס, גם אצל אורן אנחנו משלמים להם 25 שקלים ולא לפי החוק, אלא הרבה מעבר לזה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני מכירה את זה.
<רונית צור: יפעת, אני לא סתם מחדדת את זה, כי אנחנו, אורן ואני, בקשר אינטנסיבי בעניין הזה ובאמת הסיפור הוא לחזק את העיר.
<רונית צור: לחזק את העיר זה אומר איך אנחנו מייצרים פרויקטים.
<רונית צור: בשנה שעברה זה הוכיח את עצמו, מפקד תחנת המשטרה אמר שרמת הוונדליזם בעיר ביולי אוגוסט ירדה פלאים, ותיכף נספר לך על הפרויקטים ועל מה שהיה.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה מה ששאלתי שם ואני אשמח לקבל נתונים.
<רונית צור: אז נתייחס לזה.
יפעת שאשא ביטון: ואחר כך גם בינתיים, בדרך, תאספו נתונים.
יפעת שאשא ביטון: מעניין אותי לשמוע על האתגרים של העיר.
יפעת שאשא ביטון: הכול כל כך קסום, כאילו נשאר לי רק לארוז מזוודה ולבוא הנה, כתושבת חדשה.
<רונית צור: אז אנחנו נתייחס גם לעניין הזה.
יפעת שאשא ביטון: זה מאוד מרגש ומפתה פה, הייתי רוצה לשמוע גם קצת על האתגרים, עם מה אתם מתמודדים.
<רונית צור: בסדר גמור.
<רונית צור: אבל אני אומרת, אני חושבת, אלא אם כן אתם רוצים בסיום, אז אם התיישבנו נעשה את הסיור בסיום.
<רונית צור: תציגי את כלל מערך מרכזי ההורים בעיר, לא רק את מה שאנחנו יושבים פה.
<רונית צור: אני אתן תעודת זהות קצרה שדי תרמז לך, יפעת, על האתגרים שיש לנו בעיר.
<רונית צור: זאת עיר מעניינת, כי, תסתכלי, אנחנו העיר החמישית בגודלה במדינת ישראל, השלישית בגודלה בקרב המגזר החרדי.
<רונית צור: אין חצר שקיימת בירושלים ובבני ברק, אנחנו השלישית אחריהם, שלא קיימת כאן בעיר.
<רונית צור: על מנת לייצר סטטוס קוו, על מנת לעבוד בשיתוף פעולה, על מנת שהם יראו בנו כתובת, לא רק בשירותי רווחה, בכלל.
יפעת שאשא ביטון: הם כמה?
יפעת שאשא ביטון: 25%?
<רונית צור: 28%.
יפעת שאשא ביטון: ועולים כמה יש כאן?
<רונית צור: 30%, אבל תיכף אנחנו נתייחס לעולים בכלל.
<רונית צור: מארצות מוצא בכלל יש - - -
<גילה מילר: יש לנו פה תמונה כללית של העיר, אני כן משתהה על ההמשך של השקף הקודם, מספר הנפשות המטופלים באגף ועם דגש מיוחד על ילדים ונוער, כי אנחנו עוסקים בנושא הזה היום.
<גילה מילר: זה מבט על העיר לפי הרובעים ואפשר לראות את פריסת המרכזים בעיר.
יפעת שאשא ביטון: רק כדי שיהיה לי סדר, כמה תושבים יש כאן?
<גילה מילר: כ-250,000 תושבים ואלה הרובעים.
<גילה מילר: אפשר לראות את הרובעים, שהם לאורך החוף, שהם בעיקרון אדומים, החזקים יותר.
<גילה מילר: המרכז הראשון, שאיציק דיבר עליו, שהוקם זה זה, עם התפיסה הראשונית של מרכז שמנגיש את עצמו, משהו אחר מהמשרד של עובדת סוציאלית, והוא היה מלכתחילה לגילאים 6 עד 12.
<גילה מילר: כמו שאתם רואים, הוא הוקם ב-2002, בפועל הוא יצא לדרך, בשנת 2010 התווסף אליו עוד מרכז בתוך מרכז, שזה המרכז לגיל הרך, מלידה עד גיל 6.
<גילה מילר: בסך הכול הוא מיועד ל-160, 100 של גיל החביון ו-60 שזה הגיל הרך.
<גילה מילר: אפשר לראות את היקפי המשרות, חלקי משרות, יש לנו פה ביחד 12 עובדים סוציאליים במקום ואלה היקפי המשרות.
<גילה מילר: אם אני הולכת בסדר ההקמה, בשנת 2011 הוקם מרכז הורים-מתבגרים, שהוא לא רחוק מפה, ברובע י"ג.
<רונית צור: גם כן מדמה בית, עם המשמעות של איך עושים התאמה למתבגרים ולא לילדים קטנים.
<רונית צור: אז אם פה יהיה ארגז חול ויהיו משחקים שמותאמים לגיל, אז שם אנחנו ננסה לתת אתגרים שמתאימים למתבגרים.
<גילה מילר: רואים יותר הנגשה לגיל ההתבגרות, היה שם בוסתן לנוער.
<גילה מילר: שני אלה, מה שאנחנו רואים כאן ברובע ט', לפי הסדר, הוקם 'נתיבים להורות', יותר נכון באזור ב'.
<רונית צור: אני עושה סדר במושגים שלך נראים מוכרים.
<רונית צור: מרכז הורים-ילדים, זה השם הכללי.
<רונית צור: כשאין מספיק תקציב אז עושים משהו קטנצ'יק, קוראים לו 'נתיבים להורות', זה לא משנה את העובדה שכל הפונקציה, לא משנה אם היא משרתת פחות משפחות או יותר משפחות, זה אותו דבר.
<רונית צור: לכן מבחינתנו, כשאני מסתכלת על המערך העירוני, אני מסתכלת על זה שיש בעיר למגזר הכללי שירות מגיל לידה עד גיל 18, במגזר הכללי יש לי שירות מגיל חביון עד גיל 18, אין לי עדיין לגיל הרך, והכול במספרים מאוד מאוד מצומצמים.
<רונית צור: העיר הזו, אם היא יכלה לקבל חמישה מרכזים במגזר הכללי ועוד חמישה במגזר החרדי, זה היה בקלות מתמלא.
<רונית צור: זאת אומרת כל הסיפור של אותו בית, אבל למלא אותו במגזר החרדי, יש לי את אותו בית, אבל אין לי אפשרות למלא אותו מהבוקר עד הערב, כי אין לי מספיק תקציבים על מנת לקחת יותר כוח אדם שייתן לי יותר שירות ליותר אנשים, כי פשוט יש כאן הרבה מאוד אנשים.
<רונית צור: מענה טוב הוא בסופו של דבר מענה שלצערי רוצים לצרוך אותו, כי בסופו של דבר כשאני מסתכלת על זה, ביחס של - - - איציק אחראי גם על החוץ ביתי וגם על השירותים בקהילה, והדבר שחסר מאוד זה תקציבים בתוך הקהילה.
<רונית צור: העיר אשדוד, עוד לפני שהתחלנו את שנת העבודה שלנו, אנחנו בגירעון של מיליון שקל.
<רונית צור: את אומרת אתגרים, זה אתגר ראשוני, כי מבחינתי ככל שאני נותנת יותר שירותים בקהילה יש לי יותר אפשרות לטפל ביותר אנשים על מנת שילדים יהיו בבית שהוא בית שמגן עליהם.
יפעת שאשא ביטון: וזה למרות שהתקציב של השירותים בקהילה הלך וגדל?
<איציק אלישר: זו אחת הרשויות הראשונות שאנחנו נותנים להן רזרבות כשיש לנו.
יפעת שאשא ביטון: שמעת את הסכומים, אתה יכול להתחיל להיערך.
<רונית צור: האמת שאיציק הוא אחד מהמפקחים שהייתי אומרת שמאוד מאוד מחובר לשטח, מאוד מבין את הצרכים.
<רונית צור: אין כאן מנהל כולל שר הרווחה ולהתחלפותם, מה שנקרא, או מנכ"לים, בשש השנים שאני פה הספקתי כבר להכיר את כולם, שלא יודעים, לא מודעים, הם לא יכולים להגיד שהם לא ראו ולא שמעו, כשאיפה שהוא יש קושי.
<רונית צור: אני אומרת את זה כי אני יכולה לדלג בין זה שהייתי 15 שנה במשרד הרווחה לבין זה שאני שש שנים ברשות מקומית, לא השכילו להבין שאולי זה קשה, אבל צריך באומץ לשים יותר תקציבים בקהילה ופחות בחוץ ביתי, נקודה.
<רונית צור: ואי אפשר להגיד לנו, כרשות מקומית, תחליטי כמה את מורידה מהחוץ ביתי אם את רוצה לקבל בקהילה.
<רונית צור: זה לא עובד ככה.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה לא זה במקום זה, שניהם נדרשים.
<רונית צור: ממש ככה.
<גילה מילר: נתקדם למרכז הורים-ילדים.
<גילה מילר: דיברנו על זה שהוא פותח על ידי משרד הרווחה לפני יותר מ-19 שנים, מתוך צורך לפתח מענים חדשים שימנעו את המשכיות המצוקה הבין דורית, אנחנו רואים את הנושא הבין דורי מאוד חזק כאן, ויפעלו לשיפור התפקוד ההורי.
<גילה מילר: זה שירות טיפולי בקהילה, לילדים בסיכון והוריהם.
<גילה מילר: כמה מילים על ילדים בסיכון.
<גילה מילר: הם כאלה החיים במצבים המסכנים אותם ואת משפחתם וסביבתם, וכתוצאה ממצבים אלה נפגעת יכולתם לממש את זכויותיהם האלה על פי האמנה לזכויות האלה.
<גילה מילר: אנחנו רואים מצבים החל מקיום פיזי, בריאות והתפתחות, השתייכות למשפחה, למידה ורכישת מיומנויות, רווחה ובריאות רגשית, השתייכות והשתתפות חברתית.
<גילה מילר: דרך אגב, כל הציורים שאתם רואים כאן, הציור הוא ציור שילד צייר במרכז והם מלאי הבעה כי - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, מול מה הוא עומד?
<גילה מילר: אפשר לראות שם כאילו ארון ותלויים שם דברים.
<גילה מילר: אחד הדברים ששמעתי באחת הוועדות, שדרכן מפנים אלינו, זו אמא שלוקחת מהארון של הבת שלה את הג'ינס ולובשת אותו, בלי שום רגישות מה הילדה הזו מרגישה.
<גילה מילר: וראינו, הילדה ישבה בוועדה וראינו את הפנים שלה מול זה שהאמא שלה לא רואה את הצרכים שלה.
<גילה מילר: אנחנו מתמודדים עם כאלה.
<גילה מילר: אתם עוד תראו בסיור ציורים ועבודות של הילדים.
<גילה מילר: זה מה שאמרה רונית לגבי המרכזים שמעוצבים כבית, אבל הרעיון הוא להיות מודל לחיקוי.
<גילה מילר: אנחנו סביבה טיפולית, החל מהקצה הרחוק.
<גילה מילר: אנחנו לפעמים מסתכלים איך הם פוסעים לתחנה ממול.
<גילה מילר: היה לנו ילד, למשל, שהגיע לאשפוז, שחצה ופשוט האבא לא ראה את זה אפילו, לא ראה את החציה המסוכנת של הכביש.
<גילה מילר: אז אנחנו בונים את תכניות הטיפול כחליפה אישית, כי כל משפחה, אין משפחה שדומה לאחרת, ואני אראה בהמשך את בניית התכנית כחליפה אישית, כי באמת צריך להכיר באבחון את הפרופיל האישי של כל אחד שם ולראות איך אנחנו יכולים, במיקוד שאנחנו נותנים לטיפול כאן, לתת מענה בזמן שהוא מאוד קצר יחסית.
<גילה מילר: למשפחות שהן קצה הרצף, בשנה עד שנה וחצי קשה לתת את המענה.
<גילה מילר: מגוון שיטות ההתערבות, גם ניתן לראות, הסיבה שאנחנו עושים את הסיור תמיד בהתחלה, למשפחות למשל, זה שיראו בחדרים.
<גילה מילר: אז פה חדר של מטפלת באמנות ופה יושבת המטפלת בעזרת בעלי חיים והנה הגינון הטיפולי והמטבח הטיפולי.
<גילה מילר: אז ההתערבויות הן גם פרטני, דיאדי זה הורה וילד בדרך כלל, משפחתי, קבוצתי, חווייתי, יצירתי ומה לא?
<גילה מילר: עד הים הגענו.
<גילה מילר: צוות רב מקצועי.
<גילה מילר: אז יש לנו מתחום עבודה סוציאלית כמובן, בדרך כלל הם הקייס מנג'רים, אלה שמחזיקים את הטיפול כי בדרך כלל כל משפחה מקבלת כמה יחידות טיפול בשבוע.
<גילה מילר: אנחנו בודקים את המוטיבציה וגם כשאין מוטיבציה אנחנו יוצרים אותה.
<גילה מילר: ככל שיש יותר מוטיבציה מצליחים לעטוף יותר וכשעוטפים יותר מקבלים יותר בשנה וחצי.
<גילה מילר: מתחום הפסיכולוגיה יש לנו כאן, טיפול באמנות.
<גילה מילר: הנגישות.
<גילה מילר: אנחנו באמת מנסים להיות נגישים.
<גילה מילר: המרכז מאמין ביכולת ההורים לשפר את מצבם, אבל במצבים בלתי אפשריים, באמצעות קבלה בלתי מותנית, פתיחות וכבוד.
<גילה מילר: אלה עקרונות המרכז, ראייה כוללת של הילד, המשפחה והסביבה שלו ומחפשים את מקורות התמיכה.
<גילה מילר: שותפות הילדים והורים בתכנון הטיפול ויישומו, אנחנו אפילו מודדים את עצמנו בזה.
<גילה מילר: תכניות המדידה, יש לנו תיעוד של העברת תכנית הטיפול למשפחה וכמה הם איתנו בעניין.
<גילה מילר: הם חושבים שזה מה שהם צריכים.
<גילה מילר: יש מצבים שאנחנו נשנה את תכנית הטיפול בהתאם למה שהם מבקשים ואז אנחנו שואלים את עצמנו, זה הרצון?
<גילה מילר: זה הצורך?
<גילה מילר: ויש ועדות הערכה אחת לשלושה חודשים כדי לראות אם הטיפול משיג את המטרות, המטרות הן ממוקדות מהתחלה, מיקוד שהוא גם מבחינת הזמן, שנה עד שנה וחצי, למעט יוצאי דופן.
<גילה מילר: אנחנו מבקשים, איציק, את ההארכה מעבר לשנה וחצי.
<גילה מילר: אתם רואים פה ציור.
<רונית צור: את יכולה להעביר אותו עוד פעם, אם את רוצה.
<גילה מילר: ציור משפחה כאוטי.
<גילה מילר: החלום הוא להביא אותם למצב כזה.
<גילה מילר: אחרי 13 שנה שהמרכזים עבדו כבר, הקימו קבוצת למידה ונושא האבחון במרכזי הורים ילדים הוא כבר תורה שקיימת ויצאה בספר הזה, פה אנחנו יכולים לראות את בניית התכנית במרכזי הורים, שהוא בעצם זהה בכל המרכזים ומאוד מעניין שהוא מאוד דומה.
<גילה מילר: עוד לפני שהספר יצא לאור אנחנו עבדנו בדיוק בדרך הזאת.
<גילה מילר: אנחנו מדברים על איסוף הנתונים, אנחנו מגיעים גם לביקורי בית, אנחנו לא בונים תכנית טיפול בלי להגיע לביקור בית, אלא אם כן המשפחה לא מעוניינת בזה.
<גילה מילר: אנחנו מסתכלים על מה גורמי הסיכון לילדים, היחסים במשפחה, הצרכים הטיפוליים.
<גילה מילר: לפעמים יכול להיות מצב שאנחנו נרצה לבנות תכנית טיפול מיטבית, אבל או שאין לי חדר במקביל, או שאני לא מצליחה בשום פנים ואופן לסדר שלושה עובדים במקביל בשעה הזאת שהאמא ושני הילדים שלה צריכים להיות בטיפול.
<גילה מילר: אנחנו מנסים לעשות כמיטב יכולתנו.
<גילה מילר: דיברתי על רצונות המשפחה, היסטוריה טיפולית ויוצאים לדרך עם תכנית טיפול מיטבית שבודקים אותה אחת לשלושה חודשים.
<גילה מילר: הרצון הוא להגיע לשיפור וצמצום מצבי סיכון.
<גילה מילר: החזון היה הוצאת ילדים ממעגל סיכון.
<גילה מילר: חשבו שבסוף שנה וחצי יסגרו את התיק ברווחה, אבל בפועל אנחנו הרבה פעמים מסתפקים בצמצום מצבי סיכון ובהרבה מאוד סיפוק לפעמים כשהשינויים הם מאוד קטנים.
<גילה מילר: יש לנו אמא שמגיעה מחיפה לפה, כי היה ניכור הורי מאוד קשה מצד הילדה, שגדלה עם אבא שלה ובת הזוג, האמא מוכנה להגיע - - - זו אחת הדוגמאות שנתנו מעבר לשנה וחצי, עוד חצי שנה בשביל העניין הזה, ולראות את האמא הזאת פה יושבת, מגיעה ברכבת מחיפה והבת מוכנה לשבת איתה, זה היה משהו - - - זאת הייתה בת שאני לא חשבתי שאנחנו יכולים להכיל אותם עם התיאורים של ההתנהגויות שלה.
<גילה מילר: אז אנחנו מדברים על זה שהמשפחות המופנות הן רב בעייתיות, הן בקצה הרצף, הזמן הנדרש לבניית אמון ארוך ביחס לזמן הנתון לטיפול.
<גילה מילר: כשמגיעה אמא שנפגעה בעצמה מינית ויש השלכות הלאה והיא אומרת אחרי תשעה חודשים, 'קשה לי לבנות אמון' ואז עברו כבר תשעה חודשים ועכשיו אנחנו בסוף השנה וחצי וזה היה - - -
<רונית צור: ועדיין, איפה איציק?
<רונית צור: אנחנו מדברים על סדר גודל של 7,000-8,000 שקל של כל ילד שיוצא בהוצאה חוץ ביתית לעומת השירות כאן, שאם היו ויכולנו להכפיל אותו ולשכפל אותו, שלכאורה יחידה משפחתית תקבל משהו כמו בסביבות 2,000 שקלים, אם אני מכמתת את זה לכסף.
<איציק אלישר: ילד שמסודר בפנימייה פוסט אשפוזית עולה לנו 16,000 שקל.
<רונית צור: אני יודעת, לא רציתי להגיד.
<רונית צור: בכוונה לא רציתי, כי זה כותרת.
יפעת שאשא ביטון: את אמרת אמא שנפגעה מינית ולא בנתה אמון?
<גילה מילר: היא נפגעה מינית בילדותה.
<גילה מילר: זו דוגמה שהייתה בחדשות ביום שישי שעבר, הבת שלה, כל העיר חיפשה אותה ובראש החדשות של 11:00 אני שומעת שאומרים שמחפשים אותה, את הילדה.
<גילה מילר: הם סיימו פה שנה וחצי ואני שואלת את עצמי אם זה לא היה acting שהושלך מהאמא על הקושי שלה, שסוף סוף בנתה אמון פה, עם העובדת הסוציאלית, והיא יודעת ששנה וחצי הסתיימה ומה?
<גילה מילר: עטיפה כמו שהיא קיבלה, הייתה פה מעטפת, הבן שלה טופל, יש לה ארבעה ילדים?
<רונית צור: יותר.
<גילה מילר: חמישה, אבל אצלנו היו ארבעה.
<גילה מילר: היא קיבלה את המעטפת, היא לקחה הכול, היא באה כמה פעמים בשבוע ואז השנה וחצי הסתיימה ואז הילדה השאירה מכתב התאבדות, אנחנו לא מצליחים לנטוש אותה.
<גילה מילר: אני חודשיים בלי הועדות, אני מחזיקה.
<גילה מילר: בעיקרון, זה ילדים והורים ביחד במעגל, אנחנו מדברים על אמון, אנחנו מדברים על הובלה, אנחנו מדברים על קשר, אנחנו מדברים על לראות אחד את השני, אנחנו יוצרים הרבה גם באמצעים מאוד מאוד - - - ואני אומרת שזה היה - - - העפיפונים שם, זה היה סוף קיץ - - -
<רונית צור: גילה מצטנעת.
<רונית צור: אין דבר כזה לא לחגוג חגים, אין דבר כזה לא לחגוג ימי הולדת, אין דבר כזה לא לעשות כל מה שצריך לעשות בבית רגיל.
<רונית צור: אז מה שעושים בבית רגיל, גילה משתדלת פה עם כל הצוות המקסים.
<רונית צור: באמת מקסים, זה הזמן, תקומו, כולכם.
<רונית צור: אסתר, יעל, בואו, מגיע להם (מחיאות כפיים), סיגל.
<גילה מילר: אני השתדלתי, באמת אני שמחה על זה שאתם פה.
<גילה מילר: כדי שנוכל לארח אתכם, אלה שעות של פעילות, ביקשתי שלא יתקיימו עכשיו טיפולים.
<גילה מילר: יום ראשון זה יום עמוס מאוד אצלנו וזה בסדר גמור - - -
יפעת שאשא ביטון: זה עושה לי ייסורי מצפון, שבגללי עכשיו אין - - -
<רונית צור: אבל זה פולניה, זה יופי.
<רונית צור: אמרתי, בגדול, הקבוצה לא מתבטלת, הדברים קורים תוך כדי, הכול בסדר, לא לדאוג.
<רונית צור: כל מי שצריך לקבל טיפול היום מקבל, אז את יכולה להירגע, דאגנו להם.
<רונית צור: אבל בואו, רק תציגו את עצמכם, כבר דיברנו על מי ועל, אבל זה אתן שנותנות פה את הטיפול.
<גילה מילר: סיגל, זה אותה האמא שלא רוצה לעזוב אותנו.
<גילה מילר: יעל זו נציגת הגיל הרך, כי חלק נמצאים בהשתלמות של טיפול SE, Somatic Experience.
<גילה מילר: אנחנו לא סיפרנו שאנחנו צוות שלומד כל הזמן את הגישות שהן אפ טודייט.
<גילה מילר: מאי.
<רונית צור: לא שומעים אותך.
<רונית צור: מאי, מטפלת - - -
<גילה מילר: מאי מובילה את הקבוצה הזאת.
<גילה מילר: מאי מובילה את הקבוצה הזאת ואת הקבוצה - - -
<רונית צור: אז יש את סיגל, היא עובדת סוציאלית, יש את יעל לידה, היא מטפלת בבעלי חיים, יש את מאי שהיא פסיכולוגית וגם נותנת שעות ואסתר.
<רונית צור: הבית בנוי על אסתר.
<רונית צור: שיהיה ברור.
<גילה מילר: אסתר, אם הבית, תעשה לכם את הסיור, כמו שהיא עושה למשפחות.
יפעת שאשא ביטון: כי היא אמרה משהו ופספסתי.
<רונית צור: את פספסת בעניין שיש משפחות שלא רוצות, התאהבו במקום, טוב להן, הן מרגישות מאוד בטוח מעצם העובדה שהן יודעות שיש כאן החזקה ויש כאן חיבוק וקשה להם להיפרד אחרי שנה וחצי.
<רונית צור: הם כבר רואים במקום הזה בית.
<רונית צור: יש המון בדידות בקרב המשפחות המוחלשות, חלקם ללא קשרים בקהילה, חלקם, עד כמה שהייתי רוצה שיהיו קשרים טובים מבחינת משפחה מורחבת, זה לא כל כך קורה.
<רונית צור: אז פתאום יש להם בית ויש משפחה ויש אוכל.
<גילה מילר: אחת הסבתות אמרה לי שהבן שלה מגדל - - - האמא היא חולת נפש במרוקו, הבן מגדל את שני הילדים והבן הוא לא מאוד, הוא די גבולי, מכל הבחינות, היא גם הייתה מטופלת והיא אמרה לי שכשהיא שמעה בוועדה בזמנו שאני אומרת, אני מסתכלת עליה ואני אומרת 'את מתחילה בשבוע הבא?' אז היא קיבלה, פתאום ניטעה בה תקווה, היא הרגישה לא לבד.
<יעל כהן: אנחנו בגיל הרך סיימנו לא מזמן טיפול באבא, באמת איש בודד לחלוטין, הוא קיבל לחזקתו שניים מהילדים שלו.
<יעל כהן: זה סיפור חיים שיכול לפרנס שתי סדרות טלוויזיה.
<יעל כהן: הוא הגיע לפה ממש באנטי מאוד גדול, כי הוא כבר היה למוד ניסיון של טיפולים ושל כל מיני דברים ובאמת הצלחנו ליצור איתו קשר.
<יעל כהן: הבן שלו חזר אליו אחרי 11 שנה, עבדנו על הקשר ביניהם.
<יעל כהן: הסיבה שסיפרתי את זה, כשהסתיים הטיפול, חודש אחרי הבר מצווה לבן, כל המרכז התגייס והלכנו לבר מצווה ואנחנו היינו היחידים מהמשפחה, כי אין לו מישהו אחר.
<יעל כהן: ואנחנו כן שומרים איתו על קשר.
<רונית צור: בוני באה גם?
<יעל כהן: דרך אגב, הרבה מההצלחה של הטיפול היה - - - הם התחילו עם קאלי, הכלבה שיצאה לפנסיה, והמשיכו עם בוני.
יפעת שאשא ביטון: גם כלבים יוצאים לפנסיה?
<גילה מילר: פנינה היא המטפלת באמנות מאז הקמת המרכז.
<גילה מילר: יש פה שתי דמויות שמלוות את המרכז מהקמתו, אסתר אם הבית ופנינה, המטפלת באמנות, שהחזיקה ככה גם תקופות אחרות.
<רונית צור: התקלנו אותך.
<פנינה: 14 שנה פה.
<פנינה: אני זוכרת שהגיעו המטופלים הראשונים, המשפחה הראשונה.
<פנינה: אני חושבת על איזה דרך המרכז הזה עבר.
<רונית צור: התחלת לספר על המשפחה הראשונה.
<פנינה: המשפחה הראשונה היו זוג הורים לשלוש בנות ואנחנו עוד אף פעם לא טיפלנו, כולנו היינו מוכנים, ישבנו פה, אני זוכרת, ישבנו בשורה וחיכינו שהם ייכנסו והיינו כל כך נרגשים.
<פנינה: לא ידענו בכלל מה זה הדבר הזה, מה אנחנו הולכים לעשות כאן ומאז עברנו הרבה דרך.
<פנינה: הרבה הרבה דרך.
<פנינה: מה אני אגיד?
<פנינה: זו עבודת שליחות, פשוט מאוד, כי הורות זה הדבר הכי הכי זמין, קיים אצל כולם.
<פנינה: אנחנו מקבלים משפחות לא פשוטות ולפעמים אנחנו צריכים לייצר תקווה מאין ולפעמים זה נראה באמת ללא - - - כאילו מאיפה מתחילים ומאיפה מוציאים שביב של תקווה ואנחנו בעצם צריכים להמציא אותה כל פעם מחדש.
<רונית צור: עומר, רצית להגיד משהו.
<עומר אונגר: כן, שאלתם לגבי אתגרים.
<עומר אונגר: עוד פעם על מספרים בעיר הזאת, בסופו של דבר הם קטנים, שזה מה שמדהים.
<עומר אונגר: פעוטות בסיכון, אנחנו מדברים על מעל ל-600 פעוטות בסיכון בשנה, שמתוכם 450 בערך במעונות ועוד 160 בתוך המעונות הרב תכליתיים.
<עומר אונגר: עוד פעם, בעיר גדולה כמו אשדוד רק 160, בדיוק.
<עומר אונגר: מצד אחד זה לא נשמע הרבה, מצד שני זה רק 160 ברב תכליתי.
<עומר אונגר: אנחנו מדברים על מעל 600 ילדים במועדוניות ומסגרות יום לימודים ארוך טיפוליות.
<עומר אונגר: יש את מיל"ה, יש תכניות של החינוך, אנחנו קוראים להם סדרות של מסגרות טיפוליות, שעוד פעם, בעיר כמו אשדוד זה רק 600.
<עומר אונגר: יש לנו תכנית רצף של בעיות התנהגות שזה 12 ילדים, מסגרת שהיא מסגרת - - -
יפעת שאשא ביטון: 12 ילדים?
<רונית צור: זה רק מראה, הצורך קיים, אין לנו תקציב, הקמנו אחד.
<עומר אונגר: זה אחרי צהריים.
<רונית צור: זה אחרי צהריים, במסגרות של הרווחה, זה לא בבוקר.
<עומר אונגר: אם אנחנו מדברים על הקיץ, הנושא של תכניות מוגנות קיץ, אנחנו מדברים על בערך 1,500 ילדים מגיל הרך ועד סוף יסודי, שנמצאים בתוך תכניות הקיץ, בעיקר של החברה העירונית.
<עומר אונגר: מתוך זה בערך שני שליש זה המגזר הכללי ובערך שליש זה המגזר החרדי.
<עומר אונגר: בכלל בגדול אנחנו במגזר החרדי בתהליך של שבע- שמונה שנים של היכרות וכניסה, אבל במיוחד בארבע השנים האחרונות, של הרחבת המענים בתוך המגזר החרדי.
<עומר אונגר: על פניו זה נשמע אולי הרבה 1,500, במגזר הכללי זה בערך כל ילד חמישי שמקבל סבסוד.
<עומר אונגר: מדברים על מחאת הקייטנות, אצלנו משלמים 100 שקל.
<עומר אונגר: אנחנו כשירותים חברתיים מממנים חלק והחברה העירונית חלק וההורה עצמו משלם רק 100 שקל לילד.
יפעת שאשא ביטון: זה על הילדים שבסיכון, אתם מדברים על חתך - - -
<עומר אונגר: בדיוק, כאשר ברור שזה סוג של משפך.
<עומר אונגר: אם אנחנו מדברים על מחזור ב', כי הרי בסופו של דבר ב-25 או ב-26.7 לא נגמר הסיכון, בכל זאת הרוב זה למחזורים הראשונים, גם במחזור שני, שהוא נמשך עד אמצע אוגוסט יש לנו בדרך כלל עוד סדר גודל של בין 60 ל-70 בכל קיץ ויש לנו בין 20 ל-30 שאלה ילדים, רובם בגיל הרך, אבל לא רק, שגם באוגוסט - - - אלה קצה הרצף.
יפעת שאשא ביטון: שנשארים במסגרות האלה גם למחזור השני?
<עומר אונגר: גם הרב תכליתיים, בסביבות ה-10-12 באוגוסט מסתיימים ואנחנו מדברים על סדר גודל של בין 20 ל-30 שאנחנו נמצא להם פתרון.
<עומר אונגר: אם זה אומנה זמנית לתקופה הזאת, אם זה סומכת שתהיה בבית, לא שעתיים, רק בבוקר, אלא שתהיה יחידות זמן.
<רונית צור: כי הסיכון לא הסתיים.
<עומר אונגר: בדיוק, זה לא סיכון, זה סכנה.
<עומר אונגר: אז אני אומר, כל הקיץ עבור כל הילדים האלה זו סכנה.
<עומר אונגר: אם הם כל השנה בסיכון, הקיץ היא התקופה, לא נעים להגיד, המאוד מאוד רגישה.
<רונית צור: דיברנו על העסקת בני נוער וראית שדיברתי עם עומר ואורן, אמרנו שהתקבלה כאן החלטה, שהיא באמת החלטה חברתית.
<רונית צור: לפני שלוש שנים היה 'צוק איתן', אז אמנם קיבלנו את האוקיי מראש העיר והמנכ"ל לקבל שני חופים לבני הנוער בסיכון שלנו, על מנת שישכירו כיסאות ושמשיות.