GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דודיק מזור: מגיל שישה שבועות הם כבר בהכשרה, ראיתם בסרטון, כלבים שבגיל ארבעה-חמישה חודשים כבר יודעים להביא חפצים, יודעים לפתוח ולסגור דלתות, רואים גורה בת שישה חודשים פותחת לה את הריצ'רץ' של הסוודר.
יפעת שאשא ביטון: וזה שונה מכלבי נחייה לעיוורים?
<דודיק מזור: כן, כלב נחייה לעיוורים נדרש להרבה פחות מטלות.
<דודיק מזור: הוא צריך להגיד, 'אני מתריע לך על מכשול, הנה מדרגה, הנה ענף שאתה יכול להיתקל בו', האויב הגדול של העיוורים זה הפטריות האלה שיש על המדרכה, שנועדו לחסום רכבים מלעלות על המדרכה, להתריע בפניו על מכשולים.
<דודיק מזור: הכלבים האלה צריכים לעשות עבודה הרבה הרבה יותר מורכבת.
<דודיק מזור: אמר פה קודם ג', על כל פעולה קטנה שראיתם כאן זה קודם היה לקרוא למישהו שיעשה.
<דודיק מזור: כן, יש פה את כל הממד של עצמאות.
<דודיק מזור: הכלב צריך לדעת להביא חפצים, להיות מסוגל להכיר לפי שם ומיקום של החפץ, זה יכול להביא שתייה מהמקרר.
<דודיק מזור: יש לנו בחורה שהכלב עוזר לה לעשות כביסה.
<דודיק מזור: הוא לוקח את הכביסה, שם אותה בסל, מהסל לתוך מכונת הכביסה, כשהמכונה סיימה את תפקידה, מהמכונה למייבש.
<דודיק מזור: כל הפעולות הקטנות האלה שקודם היו בלתי אפשריות מבחינתה.
<דודיק מזור: דברים קטנים כמו לפתוח דלת.
<דודיק מזור: אנחנו לא נותנים על זה בכלל את הדעת, אני אגיע עם הכיסא, פתחתי ועכשיו נתחיל לשחק משחקים של רוורס וקדימה כדי לפתוח את הדלת, בטח ובטח שצריך גם אחר כך לסגור אותה, פתאום הכלב מסוגל לעשות את זה עבורי.
<דודיק מזור: לחלוץ נעליים.
<דודיק מזור: שוב, הדברים הכי הכי פשוטים, לפתוח שרוכים.
<דודיק מזור: ראינו כאן את הכלבים שמסוגלים לעשות את זה.
<דודיק מזור: יש לנו ילד בן 12 שהרגל כל הזמן בורחת לו מהרגלית של הכיסא וכואב לו השריר כשזה קורה.
<דודיק מזור: לימדנו את הכלבה לדחוק את הרגל חזרה למקום עם האף.
<דודיק מזור: יש כאן המון מורכבויות שהן חייבות להיות בסופו של יום cost to made, ממש בהתאמה ספציפית לאדם.
<דודיק מזור: כל אחד, הסביבה שלו תהיה שונה ואני אצטרך לתת את המענה לפי זה, הצרכים שלו יהיה שונים ונצטרך לתת את המענה לפי זה.
<דודיק מזור: העבודה הרבה יותר מורכבת וזו בדיוק הסיבה שמגיל שישה שבועות ועד גיל שנה הכלבים האלה בעבודה אינטנסיבית יומיומית.
יפעת שאשא ביטון: השאלה שנשאלת, אם יש פה מגבלות של תקציב או מגבלות של הכרה, למה הייתה מחשבה לחבור לעמותה או לגוף שעוסק בהכשרה של כלבי נחייה עם הצרכים הייחודיים, לצורך העניין, שתיארת עכשיו.
<דודיק מזור: אין גוף כזה.
<ט.ק.: בדקנו.
<ט.ק.: לפני שהגענו לדודיק בדקנו מי יודע לעשות הכשרות כאלה ומי עושה את זה.
<ט.ק.: הגענו, בין היתר, גם לבית עובד, והם אמרו שהמיקוד שלהם כלבי נחייה ואז משם המשכנו.
<ט.ק.: העניין הוא פה שזה תחום חדש, לא הייתי מסתכלת על זה מהמקום שיש מוגבלות, אלא תחום חדש שמייצרים אותו עם חבלי לידה של תחום חדש.
<ט.ק.: דודיק יודע אם אולפו כלבים כאלה באופן פרטני שמישהו פה ושם שילם, זאת הפעם הראשונה שנעשה אילוף ונעשית תכנית כזאת מוסדרת.
<ט.ק.: גם כשמשפחות פונות אלינו ורוצות כלבים, אז יש תהליך של בדיקה, מי מתאים ומי לא מתאים, ולאחר מכן כל התהליך של האילוף וההתאמה המשותפת, אבל זה תחום שהוא חדש כי - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל הוא קיים, לצורך העניין גם הגמלה.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שאתם עכשיו כן מקבלים גמלה.
יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה שואלת את השאלות כדי לדעת אחר כך איך - - -
<ט.ק.: איזה גמלה?
יפעת שאשא ביטון: את דיברת פה על גמלה של ילד - - -
<ט.ק.: גמלת ילד נכה, זה לא קשור לנושא הזה של הכלבים.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני יודעת, אבל זה קשור למחלה הספציפית הזו.
<ט.ק.: למחלה, כן.
יפעת שאשא ביטון: כן, אז אני אומרת, לצורך העניין יש הכרה מבחינת ביטוח לאומי או הרשויות על מנת שתהיו זכאים לקצבה, לגמלה.
<ט.ק.: כרגע סידרנו את הנושא של גמלת ילד נכה, הנושא של ניידות עדיין בעייתי.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז יש הכרה של המדינה גם במחלה וגם בצורך מבחינת האינטנסיביות הטיפולית וכו', כדי שהמשפחה תוכל להיות זכאית לגמלה.
<ט.ק.: אנחנו עדיין בתהליכים.
יפעת שאשא ביטון: אתם לא מקבלים את הגמלה?
<ט.ק.: בניידות, יש עדיין הרבה בעיה עם זה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת על הניידות, אני מדברת על הכרה במחלה.
<ט.ק.: הצרכים הספציפיים, יש פה צרכים שהם ספציפיים והם גם משתנים בגלל ההידרדרות של המחלה.
<ט.ק.: למשל הנושא של משרד החינוך, נושא של סייעת, כל פעם זה מאבקים לכל משפחה מחדש, כי יש דירוג א' עד ד' של הקריטריונים, לא מגיע לו, אפילו עכשיו, זו בעיה כי במקרה שלו, לצורך העניין, מבחינה תפקודית לכאורה בסדר, אז הוא יכול ללכת לשירותים לבד, אבל העייפות שנגרמת לו בגלל שיום אחד הוא שיחק מחבואים ולא תופסת, ואז התסכול והעצבים וההכרה בזה שיש דברים שאני לא יכול.
<ט.ק.: איך תכמתי את זה בקטגוריות האלה?
<ט.ק.: את לא יכולה, זו מלחמה עם כל רשות.
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה אני שואלת, למה אני אומרת את הדבר הזה.
יפעת שאשא ביטון: מצד אחד יש את ההכרה של הרשויות בעצם המחלה והם גם משפים בגמלה, נכון?
יפעת שאשא ביטון: כל הסיפור של כלבי הנחייה, הצורך הזה בעצם של כלבי העזר, יותר נכון, במקרה הזה, בכלל לא עלה על סדר היום?
<ט.ק.: לא, כי הוא תחום חדש.
יפעת שאשא ביטון: שהוא כמה זמן?
<ט.ק.: ביוני, עכשיו, נמסרו רוב הכלבים, התחלנו את התהליך באפריל בשנה שעברה.
<ט.ק.: באפריל 2015 היו ההמלטות, לקח זמן עד שגייסנו את הכסף - - -
יפעת שאשא ביטון: שזה מודל שלקחתם מהעולם?
יפעת שאשא ביטון: זה רעיון שבא מתוך זה ש - - -
<דודיק מזור: זה מודל שקיים בעולם בוורסיות כאלה ואחרות, כאן, עוד פעם, עשינו שינויים וטוויסטים קלים בעלילה כדי שנוכל להתאים את זה באמת לנושא הזה.
<דודיק מזור: פה לא הוצאנו כלבים למשפחות אומנה, אין לי את הפריבילגיה.
<דודיק מזור: כלבי נחייה לעיוורים, יש המון נפל, כשפה אין תקציב לנפל הזה.
<דודיק מזור: נפל זה אומר כלב שלא סיים את ההכשרה.
<דודיק מזור: כל הגורים יצאו לאומנות אצל מאמנים מקצועיים, הצוות שלי מונה 12 אנשים, כולם קיבלו כלב הביתה.
יפעת שאשא ביטון: כמה כלבים יש כאן היום?
<דודיק מזור: כמה כלבים יש כאן היום עדיין בהכשרה?
<דודיק מזור: יש לנו כאן כרגע חמישה ועוד המלטה שמתוכננת לסוף החודש.
יפעת שאשא ביטון: וכמה יצאו מכאן כבר?
<דודיק מזור: 11 יצאו כבר.
<דודיק מזור: יש לנו פה עוד שישה.
<ג.ד.: ברשות
<ג.ד.: כם, אני רוצה להגיד כמה מילים.
<ג.ד.: שמי ג', אני אבא לשלושה ילדים בכיסאות גלגלים.
<ג.ד.: חלק ממה שתיארו לכם פה אנחנו פשוט דילגנו עליהם, הם לא היו קיימים, לא היה אבחון גנטי, כל מיני דברים כאלה ואחרים.
<ג.ד.: קניתי רכב שהיה שווה כמו הבית שלי, ואני גר בווילה טובה, כי ביטוח לאומי אז לא הכיר בכל ילד בנפרד לניידות.
<ג.ד.: עברו כמה דברים, הדברים באמת עשו קפיצת מדרגה אדירה וטובה.
<ג.ד.: עדיין יש משהו שהוא תווך, שהוא לא קיים.
<ג.ד.: כשיש מחלה, יש לה הרבה מאוד חתכים, הרבה מאוד גורמים משתנים, הרבה טיפולוגיות בתוך אסטרטגיות שונות לחלוטין.
<ג.ד.: אני חווה את זה, דרך אגב, בוועדה השנייה, משרד הרווחה, ביטוח לאומי, בודק את זה לפי איזה שהם פרמטרים והם חסרים.
<ג.ד.: מה הנושא של הכלבייה, של הכלב, עושה?
<ג.ד.: כשאתה אבא לילד נכה אתה בא לילד שהוא בגיל חודשיים באופן קבוע לכל החיים, עם כל המשמעויות שיש לזה ואימהות מבינות את זה, אבות כמעט שלא, אבל זה כל דבר שיש מתחילים.
<ג.ד.: בעצם זה להיות אבא לילד מגיל שנתיים, פיזית, עד גיל עשרה חודשים.
<ג.ד.: מנטלית, תיכף אני אספר לכם מה אנחנו עשינו עם הילדים, אבל מהרגע הזה שהוא מתחיל להתנייד וללכת, תחשבו על כל מה שקורה בבית, להביא לו ספר, להביא לו מזלג, להרים לו את האוכל, לחתוך לו את השניצל, לפתוח לו את הדלת, להרים לו את מברשת השיניים.
<ג.ד.: בקיצור, מה שקורה לנו, יש לנו פטרול מסביב לכיסא הגלגלים, פחות או יותר, ככה זה אורח החיים.
<ג.ד.: כל פעם שנדרש לעשות משהו את נדרשת להפסיק את אותו עיסוק שאת עושה באותו הרגע.
<ג.ד.: והם גם לא אוהבים את זה, מכיוון שבתהליך הזה הם מאבדים את העצמאות שלהם, את החוסן הנפשי שלהם וגם את העצמאות שלהם.
<ג.ד.: אישית הם גם לא אוהבים מתווכים שנראים כמו הורים.
<ג.ד.: אני אספר לכם קצת מהחוויות שלנו, אם אתם לא מכירים את זה.
<ג.ד.: את כל מה שהיא מתארת לכם אני חוויתי כבר מזמן, כמעט לפני 30 שנה, אני אב לילדים בגיל 32, 28, 24 ו-22.
<ג.ד.: הכול חווינו, ממש, אני אומר בצורה פתוחה, הכול חווינו מכל הסוגים.
<ג.ד.: כשיש מתווך, והכלב במקרה הזה הוא מתווך, ואני אעצור פה רגע ונחזור למשהו אחר לגמרי.
<ג.ד.: כשיש שינוי טכנולוגי כל הסביבה משתנה כתוצאה מהשינוי הטכנולוגי, אני מתעסק עם טכנולוגיה, שינוי טכנולוגי מוביל לשינוי בתפיסה.
<ג.ד.: הוא מוביל לשינוי בתפיסה של הסביבה.
<ג.ד.: לפעמים השינוי עצמו מקפיץ אותנו, קחו את המכשיר הזה, אם לפני 20 שנה הוא רק היה טלפון, היום הוא גם מחשב וכאלה ואחרים, אז כל העולם שלנו נע בתוך זה ובטאבלט, אנחנו כבר לא יושבים מול הפינה בחדר, לא עושים הרבה דברים שהיינו עושים, היינו צריכים לעמדת המחשב, לא לדבר באוטו, כאלה ואחרים.
<ג.ד.: כל פעם שיש שינוי טכנולוגי, הוא מקפיץ אותנו באורח החיים, הוא גם מצמצם לנו פערים, אבל אחד הדברים שהוא עושה, הוא מחריף דברים קיימים שלא מדברים עליהם.
<ג.ד.: הכלב במקרה הזה הוא טכנולוגיה, אני אומר את זה בשיא הבוטות.
<ג.ד.: תסלחו לי, אבל אני לא יודע לתאר את זה אחרת, הוא טכנולוגיה שמתווכת, שינוי טכנולוגי, היא יודעת לעשות הרבה מאוד דברים.
<ג.ד.: זה יוצר פחות עומס על שני הצדדים, גם על ההורים וגם על הילד.
<ג.ד.: הילד, דרך זה מתחיל איזה שהיא עצמאות.
<ג.ד.: א' יודע לדבר בזכות עצמו, אני אחסוך את הפרק הזה, אבל הוא עוטף, בונה מארג שיש לו ערך מוסף, לא רק בפתיחה של הדלת, אלא בחוסן הנפשי, בסביבה, בהכרה של הסביבה וביכולת של האדם לצאת מחוץ לבית בלי - - - כי יש הרבה משפחות - - - עד גיל 18, אני מזכיר לכם, אי אפשר להכניס עובד זר הביתה וזה מתחיל להיות סיפור, מה שמתארים לכם פה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, יש ילדים שכן זכאים לעובדים זרים, אני יודעת כי אני מלווה חלק מהמשפחות.
יפעת שאשא ביטון: זה תלוי באמת בקריטריונים.
<ג.ד.: כן, אני מכיר משפחות שמגיע להם עובד זר, אין איפה לשים אותו.
<ג.ד.: אני מכיר גם את הצד השני.
<ג.ד.: דרך אגב, כל משפחה היא עולם אחר לחלוטין, גם מבחינת התפיסה שלהם את עצמם, אני נותן תמיכות למשפחות האלה כבר 30 שנה, התפיסה היא שונה, יש ככה ויש ככה.
<ג.ד.: אנחנו, למשל, דילגנו על הכול.
<ג.ד.: יש לנו כסף, אז שפכתי איזה 3.5 מיליון שקל על הילדים שלי, אלה הילדים שלי, אבל לאף אחד אין סכום שמתקרב ל-2% מהדבר הזה, לרוב המשפחות שאני מכיר.
<ג.ד.: אז בורכנו והתברכנו ומברכים אחרים גם.
<ג.ד.: ברוך ה', אנחנו קמים בבוקר, מסתכלים קדימה, מחפשים סיבות לחייך, אחורה, יש מספיק סיבות לבכות, אנחנו לא מסתכלים לשם.
<ג.ד.: זה הראש שלנו, אבל השאר, אני מכיר את המצוקות האלה.
<ג.ד.: והגורם המתווך הזה עוזר למודל הקיום היומיומי של שני החלקים האלה.
<ג.ד.: עכשיו מה?
<ג.ד.: זה פיתוח טכנולוגי, זה התפתח עכשיו, בשנתיים האחרונות, ראינו את זה גם בסרט.
<ג.ד.: הוא לא היה קיים בכלל, לא היינו מודעים לו.
<ג.ד.: כשבאים למערכת שהיא מתובנתת ויש לה משתנים ומערכות של הוכחות כאלה ואחרות אז קשה להכניס את הדבר הזה.
<ג.ד.: קוראים לו פרד, להוא קוראים וופי, אבל בסך הכול הוא כלי שקשה מאוד להכניס אותו, כמו עם השעלת.
<ג.ד.: אגב, חצי מהחולים זה עם מערכות הנשימה, אתם לא רואים את זה פה, אבל יש חצי מהחולים שיש להם מערכות נשימה ואיכות החיים היא לא - - - והם זקוקים לזה פי ארבעה או פי חמישה, מכיוון שבסוף של רף הביצועים שלהם, ממש ברמה הכי תחתונה.
<ג.ד.: אז צריך את זה.
<ג.ד.: העמותה יצרה בית חם בנושא של הקשב, של הפניה סיעודית, כמו שאת רואה, עם עובד סוציאלי, חסר הקטע של ההפנמה, לעניות דעתי, עם הכלבים.
<ג.ד.: יש לי שני ילדים, שהם גרים בבתים משלהם, הגדולים, א' גר איתי בבית.
<ג.ד.: כשאתה גר לבד ואתה רוצה לצאת לעצמאות, בדבר הזה יש חשיבות, השוואה לעובד זר.
<ג.ד.: לבת שלי יש עובד זר, לבן שלי יש עובד זר, הבת שלי ש', מהרגע שהכלב הזה הגיע, יש לה את חצי התקן של עובד זר.
<ג.ד.: זה עושה הרבה מאוד דברים, גם ביכולת לפקוד על מישהו מה לעשות.
<ג.ד.: רק מנטלית, תחשבו על התהליך הזה, הוא עולם שלם, של איזון לאיש עצמו, לנפש.
<ג.ד.: זה עושה את זה.
<ג.ד.: בתחום הזה צריך להסתכל על זה ככה, כגוף מסייע.
<ג.ד.: המערכת לא בנויה לזה, זה משהו חדש, באמת.
<ג.ד.: נפל תיק ככה.
<ג.ד.: עבר מטוס, נפל תיק על מישהו בראש והוא במקרה בביטוח לאומי, במשרד השיכון, במועצה לשלום הילד, או מה שזה לא יהיה, או חבר כנסת כזה או אחר, נפל ועכשיו צריך להתמודד עם זה, זה חדש.
<ג.ד.: זה משהו שלא היה קיים לפני.
<ג.ד.: זה משהו שתועלתית, לפחות ממה שיש, וניתן להראות סקרים, יש לו בנפיט רציני, יחסית למה שאנחנו עברנו לפני 25 שנה.
<ג.ד.: אני, כאבא, לילדים כאלה, יש לנו שני כלבים כאלה בבית, אחד אצלנו ואחד אצל ש' הבת שלי.
<ג.ד.: הבת שלי היא גם חריג רפואי בתחום הזה.
<ג.ד.: אנחנו מבקשים בכל לשון של בקשה לקדם את הנושא הזה.
יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאני שואלת, ג', אני חותרת ל - - - אני אסביר.
יפעת שאשא ביטון: את החשיבות והנחיצות הבנו, גם ראינו, אני גם יכולה להבין מההתרשמות.
יפעת שאשא ביטון: כשאני הגעתי לפה וכשידעתי שאני מגיעה למקום שיש בו כלבי עזר, ישר באסוציאציה זה אותם כלבים שמגיעים כמעט עד אליי הביתה, יש לי את הפורמט הזה בראש, ופה אני מבינה שיש צרכים מיוחדים של הכלבים.
יפעת שאשא ביטון: אממה?
יפעת שאשא ביטון: שכבר יש איזה שהוא מודל, לא נותן את המענה, אבל יש מודל שהתפתח וכן זוכה להכרה, כי אני יודעת שהכלבים של העיוורים הם כלבים שמוכרים על ידי הרשויות, הבעלים שלהם מקבלים אותם מהרשויות, זה חלק מהזכאות שלהם.
יפעת שאשא ביטון: למה אני עושה את ההשוואה?
יפעת שאשא ביטון: כי אני כבר בשלב של הפרקטיקה, כדי להבין איזה תהליכים או איזה צעדים חסרים בתוך הסיפור הזה שלכם, של הילדים האלה, כדי שאפשר יהיה להכשיר את זה.
יפעת שאשא ביטון: לא סתם שאלתי למה לא התחברתם למשל לעמותה ואז כבר הייתם נכנסים פנימה לתוך איזה שהוא מערך קיים, בלי קשר לאופי השירותים, כי אפשר באותה עמותה, לצורך העניין, לתת כלבים שנותנים מענה לזה וכלבים שנותנים מענה לזה וכלבים שנותנים מענה למשהו אחר שאולי יתפתח.
<ט.ק.: זה בדיוק העניין שאנחנו אומרים, שמה שאנחנו רוצים עבור כלבי השירות זה מה שקיים עבור כלבי הנחייה.
יפעת שאשא ביטון: שזה אתם יודעים לפרט לי?
<ט.ק.: ברור לגמרי.
<ט.ק.: אל"ף, יש את הנושא של נגישות, של כניסה למקומות ציבוריים, יש את הנושא של בתי הספר, יש את הנושא של תמיכה של המדינה.
יפעת שאשא ביטון: כלבי נחייה של עיוורים, נכנסים איתם לבתי ספר?
<ט.ק.: בעיקרון זה לא קיים גם אצל כלבי נחייה בכלל, כי כלבי נחייה יכולים לקבל רק מעל גיל 16, זאת אומרת כל מי שיש לו כלב נחייה הוא בוגר, הם לא מגיעים לבתי הספר.
יפעת שאשא ביטון: אבל עדיין יש, גיל 16 אתה עדיין תלמיד.
<ט.ק.: אל"ף, יכול להיות, לא יודעת אם יש כאלה שבגיל 16 מקבלים - - -
<דודיק מזור: אבל אז גם אם כן זה במוסדות ייעודיים כמו בית חינוך עיוורים.
<ט.ק.: זהו, הם במוסדות אחרים.
<ט.ק.: זאת אומרת לא קיים מוסד חינוכי רגיל שיש בו ילד עיוור עם כלב נחייה, אפילו לא תיכון.
<ט.ק.: אז בעצם להתאים תקנות של משרד החינוך שיאפשרו לילד.
<ט.ק.: זה ברמה של הילד רוצה לקום מהכיסא, הוא לא צריך את הסייעת שתעזור לו, הוא פשוט נשען על הכלב.
<ט.ק.: נופל לו משהו מהקלמר, הכלב מרים ומביא לו את זה.
יפעת שאשא ביטון: אז מה שאת אומרת זה שזה מייתר את הסייעת.
<ט.ק.: לא, כי יש אלמנטים אחרים שהכלב בכל זאת לא יכול להחליף את הסייעת.
<ט.ק.: אבל בפן החברתי, למשל, שהחברים הולכים לשחק כדורגל, אז יש לילדים עכשיו עניין להיות סביב הכלב.
<ט.ק.: כשהילד מתעצבן או כשהילד צריך לשירותים, הכלב לא יכול לעזור לו עם זה, אבל הכלב משמש שם כגורם שמתווך.
<ט.ק.: אז יש נושא של משרד החינוך, יש נושא של מקומות ציבוריים, יש נושא של בריכות שחייה.
<ט.ק.: זאת אומרת אנחנו - - -
יפעת שאשא ביטון: במקומות ציבוריים כלב של עיוורים יכול להיכנס איתו כי יש לו תעודה מיוחדת?
<דודיק מזור: עקרונית כן.
<ט.ק.: איפה שכתוב כלב נחייה אנחנו רוצים שיהיה סלאש כלב שירות.
יפעת שאשא ביטון: ובשביל שזה יהיה כלב שירות אתם צריכים להיות מוכרים על ידי הרשויות, זה מה שאני מנסה לומר.
<ג.ד.: זה מה שהיא כיוונה ממש לפני הדברים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: היום אתם לא נמצאים שם?
<ג.ד.: לא, ממש לא.
<ט.ק.: נכון, בגלל שזה תחום חדש.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת המדינה בכלל לא מכירה אתכם לצורך העניין.
<ט.ק.: נכון, בגלל שזה בעצם תחום חדש.
<ט.ק.: יש היום הצעת חוק, שחבר הכנסת איל בן ראובן רצה לקדם, לקחת את החוק של כלבי הנחייה ולעשות סלאש כלבי שירות.
<ט.ק.: היא קצת נתקעה כי יש כנראה תקנות אחרות קצת יותר חדשות מזה.
<ט.ק.: אנחנו בדיוק בשלבים של לנסות ולראות מה במסגרת תקנות שיש משרד המשפטים לוקח על עצמו לפעול כדי להרחיב אותן נחייה/שירות, ומה עדיין צריך ואיפה יש בעיות שגם כלבי נחייה נתקלים ואז ההרחבה תהיה כבר כלבי שירות שנחייה נכנסים תחת כלבי שירות בעצם.
<ט.ק.: יש לנו פה באמת עניין של תחום חדש, עניין של הבהרה, כל מה שקשור בתחום חדש ומה שאנחנו מבקשים זה הכרה מקבילה לנושא של הנחייה.
יפעת שאשא ביטון: את אומרת שיש הצעת חוק.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לנסות לשאול את חבר הכנסת בן ראובן איפה זה עומד ואם הוא רוצה תמיכה או משהו, אבל גם צריך להבין את הרגישויות.
<ט.ק.: כרגע היה דיון מול משרד המשפטים, משרד הרווחה, ועכשיו אנחנו צריכים גם את העזרה מול משרד הרווחה, כי נכון להיום משרד הרווחה מתקצב כלבי נחייה.
<ט.ק.: כל עיוור מקבל קצבה דרך עמותה של 450 שקלים לנושא של החזקה חודשית.
יפעת שאשא ביטון: ופה אני אומרת לך כבר מראש, מתוך מה שאני מכירה, גם אם יילכו למהלך כזה בטח יוציאו מכרז, כי אי אפשר לתת, למה אתם למשל ולא אחרים.
<ג.ד.: אני הבנתי את הרמז של חברת הכנסת, אם אני הבנתי נכון.
<ג.ד.: היא אומרת לנו, 'חברים, מה שאנחנו עושים פה נפלא, לכו תחפשו עמותה קיימת, תתחברו אליה'.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני בכלל לא אומרת את זה, להיפך.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אמרתי את זה בשום שלב, אני שואלת את השאלות כדי להבין מה הצעדים ברמה הפרקטית.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מכירה את התחום הזה, גם את התחום של כלבי נחייה אני לא מכירה, בגלל זה אני שואלת את כל השאלות.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה אותם מן המוגמר, מצוותים לעיוור ובזה זה נגמר, ואני יודעת שהמדינה עומדת מאחורי זה.
יפעת שאשא ביטון: אני מנסה להבין את הפער בין מה שהם מקבלים, איך הם מוכרים, מה היה התהליך שם כדי להבין איך התהליך צריך לעבור פה.
<ט.ק.: זה בדיוק מה שעשינו.
יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאני שואלת כל כך הרבה שאלות.
<ג.ד.: אני חושב פה, אני חושב בקול רם, ברשותכם, אם יש עמותה קיימת ואני לא צריך לחצוב בהר שביל חדש, שזה פחות או יותר ההתמודדות עם המוסדות, גם לקבל תשובה עוד ארבע-חמש שנים - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, זה לא לקבל תשובה רק בעוד ארבע-חמש שנים, אתה צריך להבין, אם אני מביאה, למשל כאזרחית, לצורך העניין, איזה שהוא רעיון, באופן הכי נקי שבעולם, והוא רעיון טוב והמדינה רוצה לקנות אותו, היא לא יכולה לקנות אותו ממני, כי תמיד יכולים להאשים - - - זה כל הסיפורים שאנחנו שומעים, שאחר כך נצבעים בצבעים של שחיתויות ו - - -
<ג.ד.: כן, מינהל תקין.
יפעת שאשא ביטון: אז יש עניין של מכרזים ויש עניין של בחינה ויש בחינה של קביעת קריטריונים, זאת אומרת יש איזה שהוא תהליך שצריך לעבור.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים בשלב הראשון בכלל להביא להכרה שיש צורך בזה.
<דודיק מזור: ומה הצעדים שצריך לעשות כדי להגיע להכרה.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק מה שאני מנסה לברר.
<דודיק מזור: את מייצגת את המערכת.
<דודיק מזור: מה את יכולה - - -
<ג.ד.: היא מייצגת אותנו, לא את המערכת, היא בתוך המערכת.
<דודיק מזור: כן, אבל היא מכירה את המערכת, לזה הכוונה.
<אביבית ברקאי אהרונוב: שני דברים.
<אביבית ברקאי אהרונוב: קודם כל, זה לא מידיעה, אבל אולי הנושא של כלבי נחייה זה דווקא דרך השירות לעיוור, אז גם אם הם יצטרפו לאיזה שהיא עמותה קיימת אני לא חושבת שזה הערוץ הנכון, יכול להיות דווקא באגף אחר במשרד הרווחה, ולכן אני חושבת ש - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, לא משנה, אבל הם צריכים לעשות את אותו תהליך מקביל.
<אביבית ברקאי אהרונוב: כן, מול משרד הרווחה, כצעד ראשון.
<אביבית ברקאי אהרונוב: אני חושבת שבגלל שבמק
<אביבית ברקאי אהרונוב: ביל נעשים כבר הדברים אולי כדאי לפעול בכמה ערוצים במקביל.
<אביבית ברקאי אהרונוב: למשל ביום שלישי יש בוועדת העבודה והרווחה דיון על תקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות, נגישות פרטנית להורה ולתלמיד.
<אביבית ברקאי אהרונוב: במסגרת התקנות האלה, בתוספת, נכתבו כל ההתאמות שיינתנו לילדים עם צרכים מיוחדים בכלל, עם כל סוגי המוגבלויות.
<אביבית ברקאי אהרונוב: הנושא של חיות מחמד בכלל לא מצוין שם.
<אביבית ברקאי אהרונוב: זו, בין היתר, הסיבה שבאתי לכאן היום, כי היה לי מאוד חשוב לשמוע ולראות.
<אביבית ברקאי אהרונוב: זה ערוץ אחד שאולי עוד לפני ההכרה, אבל צריך להכניס את האפשרות כדי שאפשר יהיה לעשות בזה שימוש בשלב מאוחר יותר כאשר תהיה הכרה.
<אביבית ברקאי אהרונוב: כי אם זה לא ייכנס עכשיו לתקנות, אחר כך לתקן אותן זה יהיה משימה קצת יותר מורכבת.
יפעת שאשא ביטון: אין שם הכרה לכלבים?
יפעת שאשא ביטון: אם הולכים ומדברים על נושא של עיוורים וכאלה, אין שם בכלל התייחסות?
<אביבית ברקאי אהרונוב: למיטב זיכרוני בתוספת אין שום התייחסות לחיית מחמד.
<ט.ק.: חיית שירות.
<אביבית ברקאי אהרונוב: חיית שירות.
<אביבית ברקאי אהרונוב: לכל התחום הזה בכלל אין שום התייחסות, זה לא מופיע בתוספת, ואני חושבת שזו התאמה בהחלט רלוונטית שיכולה גם לסייע למשרד החינוך במידה מסוימת, ככל שמדברים פה על שעות סייעת.
<אביבית ברקאי אהרונוב: אולי זה לא ייתר לחלוטין את הסייעת, אבל זה בוודאי יכול לצמצם את היקף ה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, הם אומרים שזה לא במקום זה.
<אביבית ברקאי אהרונוב: לא במקום, אבל כשנלחמים על כל שעת סייעת במשרד החינוך אז זה בהחלט יכול לסייע בעניין הזה.
יפעת שאשא ביטון: לדעתי הסיפור של הכנסת בעלי חיים למשרד החינוך הוא אחר, הוא לא מהשיקול של שעות או של סייעת.
<אביבית ברקאי אהרונוב: הוא משיקולים בריאותיים, ולכן זה עוד הכרה שצריך לקבל, לא רק במסגרת הרווחה אלא גם מול משרד הבריאות, כי פה בהחלט נכנסים שיקולים בריאותיים.
<אביבית ברקאי אהרונוב: כלומר אם רוצים הכרה, שגם יהיה אפשר להכניס את זה אחרי זה לבית הספר, אני ראיתי שאמורים היו להיות כאן נציגי משרד הבריאות ומשרד הרווחה היום, זה בהחלט שני המשרדים הכי רלוונטיים כדי לנסות ולהתחיל להריץ את הנושא.
<אביבית ברקאי אהרונוב: בכל מה שקשור בזירה המשפטית, אני בהחלט עומדת לרשות
<אביבית ברקאי אהרונוב: כם עם כל ההתאמות הרלוונטיות בחוקים שכבר כיום נותנים מענים לכלבי נחייה.
<אביבית ברקאי אהרונוב: בהחלט אני אשמח לסייע, אבל אני חושבת שמשרד הבריאות ומשרד הרווחה הם נקודת ההתחלה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת, אני מציעה בקול.
יפעת שאשא ביטון: אולי הוא רואה אותי נציגה של המערכת, אבל אני לא בקיאה בכול.
יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה לדבר על חינוך?
יפעת שאשא ביטון: אז שם אני שוחה, אז אני גם אוכל לחשוב על רעיונות יצירתיים.
יפעת שאשא ביטון: אין לי שמץ של מושג בזירה הזו שאנחנו מדברים עליה.
יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט מבינה, מתוך ההיכרות שלי עכשיו, את החשיבות.
יפעת שאשא ביטון: אגב, לפני שהגעתי הנה גם את זה לא ידעתי, ידעתי את זה ברמה הכללית, לא נכנסתי לסוגיה של ילדים או חולים בכלל בניוון שרירים, על שני ההיבטים, ואני מרגישה שצריך ללמוד את זה.
יפעת שאשא ביטון: צריך להבין מה החסמים, צריך להבין למה זה לא קרה עד עכשיו וצריך להבין מה הצעדים שצריך לעשות כדי שזה יקרה.
יפעת שאשא ביטון: אולי נכון יהיה לקיים דיון בוועדה, לא אכפת לי לעשות את זה אצלנו.
יפעת שאשא ביטון: את אומרת שבעצם שני שליש מהחולים הם ילדים, נכון?
יפעת שאשא ביטון: אם אני זוכרת נכון את הנתונים שאמרת, אז אולי לקיים דיון שהמטרה שלו תהיה לבחון את האפשרות או את הדרך שדרכם אנחנו נוכל להכניס את הנושא הזה, את הנישה הזו, לתוך ההכרה של משרד הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: איך עושים את זה, אצל מי עושים את זה, אני מניחה שאת התשובות נוכל לקבל שם.
<דודיק מזור: שזה יהיה אמור להשוות את הזכויות של כלב שירות לכלב נחייה?
יפעת שאשא ביטון: שזה יסביר לנו קודם כל באיזה מגרש אנחנו נמצאים ומה הכלים שאנחנו צריכים בתוך המגרש הזה כדי לעשות את הצעדים הנכונים.
יפעת שאשא ביטון: סביר להניח שהדמויות המקצועיות מכירות את התהליך שנעשה מול כלבי הנחייה ואנחנו נוכל להבין מה צריך לעשות בגזרה הזו.
יפעת שאשא ביטון: זו הדרך היחידה שאני רואה כדי לנסות וללמוד את זה ברמה אמיתית.
יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר אני כחברת כנסת יכולה להיות מיינדד לזה, משום שאני מכירה את הצורך של הילדים אז אני גם יכולה לעשות לובי ולנסות לקדם, אבל אני צריכה לדעת מה לקדם ומול מי לקדם.
<דודיק מזור: אז השלב הראשון בעצם יהיה להתיישב בוועדה ולהתחיל - - -
יפעת שאשא ביטון: לדעתי כן, עם כל אנשי המקצוע.
<תמי ברנע: ולהזמין את כל הגורמים.
<תמי ברנע: משום מה לסיורים פחות - - -
<ט.ק.: זה בדיוק מה שאנחנו צריכים, אבא ואמא שיילכו איתנו כדי לבדוק ולקדם.
<ט.ק.: אנחנו התחלנו מתוך מה שאנחנו יודעים, מתוך המטרה להשוות את הדברים שקיימים לכלבי נחייה.
<ט.ק.: יש כל מיני תקנות וחוקים ואנחנו צריכים את הליווי הזה.
יפעת שאשא ביטון: צריך ללמוד את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה ביושר, צריך ללמוד את זה.
<ג.ד.: את אומרת את זה נכון, צריך ללמוד את זה וצריך להתחיל עם זה ותודה בכלל שהגעת ועם הקשב הזה נתחיל בכלל לחשוב בכיוון הזה.
<ג.ד.: העלינו את זה גם במחוזות אחרים.
<ג.ד.: במשרד השיכון הקצו לנכה שני חדרים, אבל לנכה יש כיסא גלגלים, יש מנוף, יש כיסא שירותים ואז מסתבר שבחדר אחד בכלל אי אפשר לעבור בו, כי בלילה כשרוצים לשים את הנכה מהסוג הזה - - - אז ככה לומדים את זה, כשמביאים את כל בעלי המקצוע לוועדה ומתחילים לדסקס.
<תמי ברנע: עוד פעם אני אומרת, הם הוזמנו ולא הגיעו, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל לוועדה זה אחרת.
יפעת שאשא ביטון: כשהוועדה היא בכנסת אז כן יש נטייה, עד היום לא קרה שלא מגיעים.
<ג.ד.: ככה מתחילים, זה בסדר גמור.
<תמי ברנע: צריך להביא גם את משרד המשפטים, גם את נציבות שוויון וגם אולי את ייעוץ וחקיקה לעניין ה - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא רצה לחקיקה כי אני לא יודעת מה החוק.
<ג.ד.: צריך להתחיל את התהליך, כל הכבוד.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת בצורה הכי פשוטה.
יפעת שאשא ביטון: גם אתם מדברים על הצעת חוק שהיא קיימת - - - אם כבר אנחנו הולכים לעשות את זה אז צריך לעשות את זה - - -
<ג.ד.: מסודר.
<תמי ברנע: וגם להזמין אולי את איל בן ראובן.
יפעת שאשא ביטון: כן, לראות מה הוא עושה, אולי גם שהוא לא - - -
<ט.ק.: הם קיימו בשבוע שעבר פגישה עם משרד הרווחה ועם הנציבות כדי לראות איך לקדם את החוק.
<ט.ק.: כרגע - - -
<תמי ברנע: מי זה הם?
<תמי ברנע: איל בן ראובן?
<ט.ק.: כן.
יפעת שאשא ביטון: שווה להזמין אותו וללמוד מה הם עשו, איפה הקשיים ומה הם תקפו - - -
<ט.ק.: כן, צריך ללמוד.
<ג.ד.: ברשותכם, א' רוצה להוסיף כמה דברים.
<א.ד.: קודם כל אני רוצה להגיד תודה רבה שהגעתם, שיש איזה שהיא אוזן קשבת לנושא הזה.
<א.ד.: אני רוצה לשתף אתכם במה הכלב כן עזר לי.
<א.ד.: נכון לגילי, עקב מה שעברתי, עקב מצבי כל החיים, למרות שכן אנחנו יודעים תמיד לחייך ולשמוח אני בן אדם שקשה לו להתחבר, גם לאנשים וגם לחיות, מן הסתם.
<א.ד.: אני יכול להגיד לך שהיה לנו כלב במשך 13 שנה והוא מת ושכחתי שהיה לנו כלב בכלל, זה לא ריגש אותי בכלל.
<א.ד.: וזה כלב, זו חיה שלפני הכול זה חבר לכל דבר, כשיש מישהו שהוא לאו דווקא אדם, גם חיה, שעושה בשבילך משהו, אתה כן מעריך ואוהב וזה כן עוזר להתחבר.
<א.ד.: סך אני יכול להגיד לך שיש לי את הכלב עוד מעט חודשיים ואני כבר מרגיש הרבה יותר מחובר אליו מהרבה אנשים שאני מכיר ומנסה להכיר ולומד להכיר.
<א.ד.: הכלב הזה הוא כבר חלק ממני, אפשר להגיד.
<א.ד.: אני חושב, אני בטוח, לא כמעט, שזה יהיה משהו שיהפוך את הנושא הזה מקצה לקצה.
<א.ד.: אין לי ספק שזה ישנה לאנשים את החיים, זה ישנה לסביבה את החיים.
<א.ד.: אני רואה, אני מסתובב עם הכלב, אני יודע, אני נמצא.
<א.ד.: אני יכול להגיד לך על עצמי, לא שאומרים שזה משנה לילדים ומראים לך תמונות וסרטונים, הנה אני פה ואני אומר לך שזה שינה לי המון המון בתקופה כל כך קצרה.
<א.ד.: זה שינה המון.