GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שלום פרץ: אני רשמתי על זה פטנט.
<שלום פרץ: תראו מה עושים, זה נמצא באופן קבוע תלוי בכסא התינוק.
<שלום פרץ: יש פה אבזם שתופס את זה לחגורת הבטיחות של כסא התינוק.
<שלום פרץ: קבוע בכסא.
<שלום פרץ: אני כהורה, כשאני מגיע בבוקר לרכב, אני שם את התינוק ומיד אני מעביר את זה למפתחות הרכב.
<שלום פרץ: זהו.
<שלום פרץ: תפסתי את התינוק בידיים.
<שלום פרץ: זהו זה.
<שלום פרץ: כשאני נוסעת, גומר, זה לא נכנס לי בכיס.
<שלום פרץ: זה מפריע לי בפלאפון, אם יש לי טלפון, זה מפריע לי.
<שלום פרץ: מי לא יראה כזה דבר?
<שלום פרץ: מי ישכח את המפתחות של הרכב שלו עם השטות הזאת?
<שלום פרץ: מי יסתובב עם השטות הזאת?
יפעת שאשא ביטון: אוקיי שלום, תודה רבה.
<שלום פרץ: כל הסרבול הזה זה ההצלה של הילד.
<שלום פרץ: סיימתי.
<שלום פרץ: מה שאני בא להגיד, כמה עולים שלטי חוצות?
יפעת שאשא ביטון: סיימתי.
<שלום פרץ: כמה עולה רדיו?
<שלום פרץ: כמה עולה טלוויזיה?
<שלום פרץ: בשלט פרסום אחד אפשר לכסות עיר שלמה.
<שלום פרץ: בחמישה שקים.
<שלום פרץ: רבותי - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, זהו.
<שלום פרץ: תשמעו, עליכם האחריות.
<שלום פרץ: אם לא נשיג את התקציב - - -
יפעת שאשא ביטון: מישהו שיעזור לי עם ה- זהו, כי זה לא עובד.
<שלום פרץ: ולא יעשה עם זה משהו, עליכם האחריות.
<שלום פרץ: זעקת התינוקות.
יפעת שאשא ביטון: רק למען ההוגנות וההגינות, אני מוכרחה לומר שיש הרבה מאד אמצעים - - -
<שלום פרץ: זה דבר ש - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, שלום, שלום, באמת.
יפעת שאשא ביטון: די.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר לשם ההוגנות וההגינות, יש הרבה מאד פתרונות טכנולוגיים כאלה ואחרים.
יפעת שאשא ביטון: כשאני אומרת פתרון טכנולוגי זה לא רק הטכנולוגיה החשמלית, אלא גם רעיונות מהסוג הזה וחשוב לציין את זה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא משווקים פה פתרון כזה או אחר, אבל חשוב שנדע שיש.
יפעת שאשא ביטון: נתחיל עם שרון, בבקשה.
<שרון רוגוזינסקי: שרון רוגוזינסקי, אני סגנית יושבת ראש ארגון גננות מחנכות.
<שרון רוגוזינסקי: אין לי ספק שבכל הדברים שעלו פה בעצם, יש פה איזו שהיא משימה לאומית של כולם והתגייסות של כולם.
<שרון רוגוזינסקי: אני היום גננת בפועל וכגננת בפועל, אני מקבלת בבוקר – שנה הבאה רשומים לי 33 ילדים בגן.
<שרון רוגוזינסקי: אני מקבלת בבוקר 33 ילדים בגן.
<שרון רוגוזינסקי: הדרישה שתוך שעה מרגע היכנסם של הילדים להתקשר - - -
יפעת שאשא ביטון: לאחר שעה.
<שרון רוגוזינסקי: לאחר שעה.
<שרון רוגוזינסקי: זה דרישה לא הגיונית בעליל.
<שרון רוגוזינסקי: השעה הזאת של הבוקר זו שעה מטורפת.
<שרון רוגוזינסקי: זו שעה שאנחנו מקבלים את הילדים ואנחנו מקבלים את ההורים ואת הדרישות של ההורים וקשיים של ילדים להיפרד בבוקר.
<שרון רוגוזינסקי: ואם ילד פתאום צריך עזרה בשירותים.
<שרון רוגוזינסקי: אנחנו שתי נשות צוות על 30 ילדים בגן.
יפעת שאשא ביטון: מה עם סייעת שנייה?
<שרון רוגוזינסקי: זה מעל 30 ילד.
יפעת שאשא ביטון: נכון, אז אני אומרת, את עם 33, אז אתם כבר גננת ו - - -
<שרון רוגוזינסקי: אוקיי, לי יש במקרה 33, אבל ברוב הגנים יש 30 ילדים.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל חשוב שנגיד, כי אנחנו כל הזמן שבויים באיזה שהוא קונספט.
<שרון רוגוזינסקי: אוקיי, 30 ילד, אבל אנחנו מדברים על גילאי 3-4, על טרום-טרום.
<שרון רוגוזינסקי: מהרגע שהוחל טרכטנברג, שהכניסו לנו גילאים של שנתיים ושבעה חודשים, של ילדים שהם לא גמולים, שלא טיפלו בכל ההשלכות של הדברים הקודמים וכבר מכניסים לנו דברים חדשים.
<שרון רוגוזינסקי: זה לא הגיוני בעליל לבקש ממני בבוקר לעשות את הטלפונים.
<שרון רוגוזינסקי: אנחנו עושות את הטלפונים האלה, אבל אני לא עושה אותם אחרי שעה.
<שרון רוגוזינסקי: אני עושה אותם אחרי שהגן קצת יותר רגוע.
<שרון רוגוזינסקי: אני עושה אותם כשזה יותר מתאפשר לי, במהלך היום, אם זה בשעה שתים עשרה - - -
יפעת שאשא ביטון: אחרי שעה שקלטתם את הילדים – אני שואלת באמת עכשיו ואני לא מתריסה – אנחנו מנהלים שיח פתוח, לומדים את הנושא.
יפעת שאשא ביטון: אחר כך אנחנו גם נקיים עם משרד החינוך פגישה מקצועית, מסודרת, כפי שסיכמנו, ונחשוב על הכל.
יפעת שאשא ביטון: אבל באמת חשוב לי לשאול: אחרי שעה שהגן מתכנס ומתייצב ואני יודעת שעוברים לכל הנושא של עבודה בקבוצות ומתחילים כל מיני תחנות, אין אפשרות שאחת הסייעות, מתוך חשיבה, לא כי אני ביקשתי ולא כמישהו כפה עליכן, תבדוק ותראה אם ילד לא הגיע ותרים טלפון?
יפעת שאשא ביטון: כמה כבר ילדים כאלה בכל יום?
יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת על החורף, כשיש מצוקה.
<שרון רוגוזינסקי: אנחנו עושות את זה גם בלי שיהיה איזה שהוא חוק.
יפעת שאשא ביטון: אז על מה ההתקוממות?
יפעת שאשא ביטון: למה לתת לציבור תחושה שאתן לא איתם?
<שרון רוגוזינסקי: אני אסביר לך.
<שרון רוגוזינסקי: ההתקוממות היא קודם כל שזה לא יהיה רשום כחוזר מנכ"ל, כי אני לא מוכנה כגננת לקחת על עצמי אחריות.
<שרון רוגוזינסקי: גם ככה אנחנו מעורבות רגשית בכל מיני סיטואציות שקיימות בגן ואנחנו ממש מעורבות עם ילד קשה, אם הוא חווה איזה שהוא משהו מצער במשפחה.
<שרון רוגוזינסקי: אנחנו נמצאות בתוך המשפחות האלה כל הזמן, יום יום וזה לא נגמר בשתיים.
<שרון רוגוזינסקי: זה לא נגמר בכלל.
<שרון רוגוזינסקי: אנחנו כל היום, כל השנה, במהלך כל השנה אנחנו עם הילדים האלה.
<שרון רוגוזינסקי: ברגע שאתם מבקשים את זה, אתם נותנים לנו לקחת עוד איזו שהיא אחריות.
<שרון רוגוזינסקי: זה לא רק אחריות על 30 ילדים, זה אחריות על עוד 60 הורים.
<שרון רוגוזינסקי: דבר פשוט אני אומר, שיהיה איזה שהוא חוק שיחייב את ההורים, שאם הילד מאחר או הילד לא מגיע, שיחייב את ההורה להודיע למשרד החינוך - - -
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה מקודם, רק פשוט הכל פה היה ברעש, אז זה צריך להיות הדדי.
<שרון רוגוזינסקי: זה נשמע לי קצת יותר הגיוני.
יפעת שאשא ביטון: לא, זה צריך להיות הדדי.
יפעת שאשא ביטון: שמצד אחד הורה צריך לדווח - - -
<שרון רוגוזינסקי: אבל הורה שלא יעשה את זה יצטרך לשאת באיזה שהוא משהו שיגרום לו להבין שזה לא בסדר מה שהוא עשה.
<שרון רוגוזינסקי: איזו שהיא אחריות.
יפעת שאשא ביטון: אבל הוא לא בסדר, שרון.
יפעת שאשא ביטון: אני יוצאת מנקודת הנחה שההורה הזה לא אחראי והוא לא בסדר.
יפעת שאשא ביטון: כמה כאלה כבר יש?
יפעת שאשא ביטון: ואני שואלת, נשאר ילד אחד בגן, באמת אני אומרת לך.
<שרון רוגוזינסקי: מעולה, מעולה.
<שרון רוגוזינסקי: קרה אותו יום - - -
יפעת שאשא ביטון: לא תרימו טלפון מחמת הספק?
<שרון רוגוזינסקי: קרה אותה יום שהסיטואציה בגן אפשרה לי להתפנות רק בשעה 11:00.
<שרון רוגוזינסקי: יש סיטואציות כאלה, כי ילד נופל.
<שרון רוגוזינסקי: בתחילת שנה – שלושה חודשים ראשונים זה בכלל בלתי אפשרי.
<שרון רוגוזינסקי: אני עד השעה 11:00 לא מרימה ראש.
<שרון רוגוזינסקי: 11:00 זה במקרה הטוב.
יפעת שאשא ביטון: שרון, מה כן?
<שרון רוגוזינסקי: מה שכן זה להטיל אחריות הורים.
<שרון רוגוזינסקי: הסברה.
<שרון רוגוזינסקי: אני מוכנה - - -
יפעת שאשא ביטון: שמנו אחריות על ההורים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתגייסים?
<שרון רוגוזינסקי: אוקיי, הסברה בתחילת השנה.
יפעת שאשא ביטון: אם ההורים שכחו את הילד, בעיה שלהם, שימות?
<שרון רוגוזינסקי: לא, חס וחלילה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני אומרת את זה בכוונה בקיצוניות כזו.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע לנסות לגייס אתכן.
יפעת שאשא ביטון: אמרו לי פה איגוד הרופאים, בואו, אנחנו רוצים להתגייס.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אומרת לכם איך.
יפעת שאשא ביטון: עזבי חוזר מנכ"ל.
יפעת שאשא ביטון: עזבי חוק, שמנו בצד הכל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עכשיו בחשיבה, בסיעור מוחות – מה כן.
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו יכולים - - -
<שרון רוגוזינסקי: אבל אני אומרת, עכשיו אנחנו עכשיו בחופש הגדול.
<שרון רוגוזינסקי: חודשיים של חופש הגדול.
<שרון רוגוזינסקי: מה קורה עכשיו?
<שרון רוגוזינסקי: את אומרת אנחנו בסדר, אז אנחנו בחופש, אני לא אתקשר להורה וההורה שכח את הילד.
יפעת שאשא ביטון: אבל אתם לא הפתרון היחיד.
<שרון רוגוזינסקי: נכון, אנחנו לא הפתרון היחידי, אבל ברגע שיש - - -
יפעת שאשא ביטון: דיברנו על טכנולוגיות שיש פה, אנחנו מדברים על האחריות ההורית, אנחנו מדברים על הסברה.
מסעוד גנאים: צריך שילוב בין הכל.
<אריאל לוי: שרון, תציינו כהמשך חינוך, כמו שאני ציינתי, מה הם הדברים שאתם חושבים שכן אפשר לעשות.
<שרון רוגוזינסקי: לדעתי קודם כל זו הסברה.
<שרון רוגוזינסקי: הסברה מאד גדולה.
<שרון רוגוזינסקי: הסברה שהורים צריכים לדעת לקחת אחריות על הילדים שלהם, כמו שאני לוקחת אחריות על הילדים שלהם ברגע שהם נכנסים לגן.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, זה ברור לכולנו.
<שרון רוגוזינסקי: אבל יכולים להפיל עלינו את האחריות.
<שרון רוגוזינסקי: אני מבינה את מה שאת אומרת - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל לא מפילים, שרון.
יפעת שאשא ביטון: מגייסים.
יפעת שאשא ביטון: כחברה - - -
<שרון רוגוזינסקי: אני מגויסת.
יפעת שאשא ביטון: את כגננת יודעת שהטלפון הזה יציל חיים, את לא תעשי אותו?
יפעת שאשא ביטון: הרי את תעשי אותו.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שאת תעשי אותו.
<שרון רוגוזינסקי: אין בעיה.
<שרון רוגוזינסקי: אני אעשה אותו, אני מגויסת, אבל לא בהתניה.
<שרון רוגוזינסקי: אני עושה את זה מעל ומעבר, אבל לא בהתניה.
<שרון רוגוזינסקי: אנחנו עושות את זה מעל ומעבר.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, הבנתי את הרעיון של ההתניה.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה גם את התחושה שלכן ואני מבינה את האמירה של יש עליכן חובת התקשרות ואופס, זה מכניס את כולם לאיזה שהוא סטרס.
<לילי לידיה פוקמונסקי: זאת הבעיה.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את הכל.
יפעת שאשא ביטון: אני עדיין כופרת בחלק מהאמירות שלך, לילי.
<שרון רוגוזינסקי: ברגע שזה ייכנס לחוזר מנכ"ל - - -
<לילי לידיה פוקמונסקי: רגע, סליחה, שרון.
<לילי לידיה פוקמונסקי: אין בעיה, אבל הגננות מרצון יכולות לעשות ועושות הכל.
<לילי לידיה פוקמונסקי: ברגע שזה יהיה חובה, אנחנו בבעיה.
יפעת שאשא ביטון: אין לי בעיה, שיעשו מרצון.
יפעת שאשא ביטון: יתקשרו אחרי שעה.
<לילי לידיה פוקמונסקי: אז תורידו את החובה הזאת מהגננות.
<שרון רוגוזינסקי: רגע, סליחה, ברגע שזה יהיה חוזר מנכ"ל, בעצם חוזר מנכ"ל מחייב אותנו מבחינה חוקית.
<שרון רוגוזינסקי: אני מחויבת לעבוד על פי חוזר מנכ"ל.
<שרון רוגוזינסקי: כשיש חוזר מנכ"ל, זה משהו חוקי.
<שרון רוגוזינסקי: ברגע שזה כתוב, אני בבעיה.
יפעת שאשא ביטון: שרון, אני מבינה ואני מבינה באמת, בלי אבל.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה באמת.
יפעת שאשא ביטון: גם את התחושה - - -
<שרון רוגוזינסקי: שלא נדבר על המצפון שלנו אחר כך.
יפעת שאשא ביטון: גם את התחושה וגם את המצפון וגם את הלחץ אולי שזה מכניס, למרות שיש גנים שעושים את זה כל בוקר, אגב ובכל זאת אני מבינה את התחושה של פתאום אם עכשיו זה חייב, אז אופס מה קורה.
יפעת שאשא ביטון: אני באמת מבינה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשב ביחד עם משרד החינוך ועם הנציגים שלכם ועם מי שצריך, ואנחנו ננסה לחשוב על דרך שמתאימה ונכונה לכולם, כי אני בטוחה – וזה מה שניסיתי להדגיש במהלך היומיים האחרונים – אני בטוחה שכל אחת מכן יש לה עניין ורצון אמיתי להתגייס לסיפור הזה כדי למנוע את האסונות הבאים.
<שרון רוגוזינסקי: בהחלט.
<שרון רוגוזינסקי: לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: קרן ואחר כך יערה ואני עוברת הלאה.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן ביניהן לחבר הכנסת מסעוד גנאים.
<קרן אוחנה איוס: תודה רבה כבוד יושבת הראש על זכות הדיבור.
<קרן אוחנה איוס: אני רוצה להתנצל, אפילו לא בשמכם ולא בשמנו, אלא בשם התקשורת, כי אני חושבת שמה שקרה בימים האחרונים יצר לפחות במגזר הפרטי סוג של אנטגוניזם אל מול הרצון הטוב של כולנו.
יפעת שאשא ביטון: לא רק במגזר הפרטי.
<קרן אוחנה איוס: אני יכולה להגיד לכם שיושבים פה אנשים ששייכים לפלח רחב של גילאים, והאחריות שלנו היא מאד גדולה.
<קרן אוחנה איוס: אבל המגזר הפרטי, בגילאי 3 חודשים עד גיל 3 שנים, שהוא אפוטרופוס משני, הוא החוליה הכי חזקה שבה אתם צריכים להשקיע מסיבה אחת פשוטה, ששם זה קורה.
<קרן אוחנה איוס: ילד בגיל משרד החינוך, אצל חברותי פה, בסופו של דבר - - -
יפעת שאשא ביטון: קבוצת הסיכון הגבוהה ביותר היא ילדים לידה עד שלוש.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה, זה מופיע גם בנונים.
<קרן אוחנה איוס: נכון.
<קרן אוחנה איוס: ולכן אני אומרת שכשזה עלה במתכונת - - -
יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה יפה?
יפעת שאשא ביטון: שמאצלכם לא שמעתי קול.
<קרן אוחנה איוס: שמענו ושמענו.
<קרן אוחנה איוס: אני התראיינתי ביחד עם אורלי בטלוויזיה בערוץ 2.
יפעת שאשא ביטון: אז אני לא שמעתי.
<קרן אוחנה איוס: בתכנית הבוקר של קשת, ואני רוצה להגיד לך שכשיצא משפט מפיה שאומר שיש לה את התחושה שגני ילדים הם מתקני כליאה בין השעות שמונה לארבע, אני התרסקתי.
<קרן אוחנה איוס: זה מתועד.
<קרן אוחנה איוס: זה מצולם.
<קרן אוחנה איוס: זה רץ בכל קבוצה אפשרית של גננות.
<קרן אוחנה איוס: אני יושבת פה בשברון לב.
<קרן אוחנה איוס: אני מרגישה אפוטרופוס משני, אני גם בעלת גן ילדים פרטי וגננת, אני יושבת ראש איגוד הגנים הפרטיים הארצי.
<קרן אוחנה איוס: אני יכולה להגיד לך שהצעקה שרצה בחוץ כנגד החקיקה הזאת, היא רק בגלל - - -
יפעת שאשא ביטון: אז קודם כל אל תערבבו.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לעשות סדר.
<קרן אוחנה איוס: חלילה, אני לא מערבבת.
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס, אמת, הגישה הצעה דומה, אני מדגישה – דומה – בקדנציה הקודמת.
<קרן אוחנה איוס: נכון, נכון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו במסגרת הוועדה, כרצון להמשיך תהליכים שהתחילו כדי לא להמציא את הגלגל מחדש, ביקשנו להחיל דין רציפות ואז הבנו שיש שם מורכבות מאד מאד גדולה.
יפעת שאשא ביטון: גם היקף הגילאים, הרוחב בעצם שהיא לקחה, הוא מקיף את כל המערכת, מנעד מאד רחבה.
<קרן אוחנה איוס: תראי, אני מסכימה.
יפעת שאשא ביטון: צמצמנו אותו.
יפעת שאשא ביטון: אני צמצמתי אותי.
יפעת שאשא ביטון: עשיתי את ההתאמות שצריך מול המשרד והכנסתי דגשים מאד מאד ברורים, גם שמתייחסים, בעצם את התפיסה שלי, החינוכית, איך אני רואה את אנשי החינוך, ותאמיני לי, מלוא הקרדיט אליכם, אחרת לא הייתי מעיזה - - -
<קרן אוחנה איוס: לגמרי.
<קרן אוחנה איוס: תראי, אנחנו מאמינים ש- - -
יפעת שאשא ביטון: בנושא של האחריות ההורית.
יפעת שאשא ביטון: אז אני מבקשת לעשות הפרדה בין שני אלה.
<קרן אוחנה איוס: כן, אני עושה הפרדה לגמרי, ואני יכולה להגיד לך שאני נפגעתי שם אפילו פגיעה אישית ושקלתי להדיר את רגלי מהוועדה.
<קרן אוחנה איוס: אבל מאחר שאנחנו מעריכים שהתרומה שלנו תהיה מאד גדולה ומאחר שלא קיימת חקיקה במדינת ישראל שמאלצת את המגזר הפרטי לסור לימין שור, כי חוק הפיקוח עוד מתגלגל לו איפה שהוא במסדרונות, אני מניחה שאנחנו נהיה צינור ההעברה של כל מידע שאתם תפיצו.
<קרן אוחנה איוס: וככל שאנחנו נהיה שותפים, כך הגננות שנמצאות תחתינו, תהיינה שותפות.
<קרן אוחנה איוס: ולכן, מעבר הסברה כולל לחינוך להורים, לפלטפורמה כזאת תהיה טובה, ובלבד שתסירו את המילה התניה.
<קרן אוחנה איוס: הגננת תעשה את הדברים בקצב שלה ובזמן שלה ותרתם במקסימום של היכולת שלה.
יפעת שאשא ביטון: לא הייתה שם התניה.
יפעת שאשא ביטון: את עורכת דין, נכון?
<קרן אוחנה איוס: לא, לא הייתה התניה, אבל ברגע שהיא ישבה באולפן - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל היא נוצרה ציבורית, ובשביל זה חשוב לי לפצח את זה.
<קרן אוחנה איוס: תשמעי, אנחנו מתייחסים אל כנסת ואל חברי הכנסת כאל מי שמשרת את אמון הציבור ומבחינתנו אתם יחידת עבודה.
<קרן אוחנה איוס: וכשישבה חברת כנסת בציבור, בפריים טיים, ואמרה - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו לא מדברים עליה, כי היא גם לא פה.
יפעת שאשא ביטון: אז בואי - - -
<קרן אוחנה איוס: אני יודעת, אני יודעת.
יפעת שאשא ביטון: ואני מעריכה מאד את מה שאת אומרת.
<קרן אוחנה איוס: אבל מה שנאמר, הפחד כאן מדבר.
<קרן אוחנה איוס: הפחד מדבר פי כולם, בעיקר בפי הגננות.
<קרן אוחנה איוס: גם עיצום כספי או גם כל התניה אחרת, לא - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה לא רלבנטי לחוק הזה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא רלבנטי.
<קרן אוחנה איוס: מעולה.
<קרן אוחנה איוס: אני רוצה לצאת מכאן - - -
יפעת שאשא ביטון: גם אם החוק שלי היה עובר כלשונו, אין בו שום התניה ואין בו שום אחריות פלילית ולא רק שאין בו, גם כתוב בצורה מפורשת שזה לא חלק.
<קרן אוחנה איוס: את ביקשת להיות פרקטיים.
<קרן אוחנה איוס: אני רוצה להגיד לך עם מה אני הגעתי לכאן היום.
<קרן אוחנה איוס: אני יושבת פה ומזכירתי יושבת פה וכותבת פרוטוקול.
<קרן אוחנה איוס: אנחנו בנינו מערך הגנה, רשת ביטחון עצמית לגנים הפרטיים שלנו, שעובדת במנגנונים - - -
מסעוד גנאים: סליחה, את מי את מייצגת?
מסעוד גנאים: אני לא שמתי לב.
<קרן אוחנה איוס: אני יושבת ראש איגוד הגנים הפרטיים הארצי.
<קרן אוחנה איוס: אנחנו יושבים עם הגננות שלנו על אפליקציות, שברגע שילד נכנס לגן מסומן הנני כאן.
<קרן אוחנה איוס: כשהילד לא הגיע זה שולח הודעה להורה.
<קרן אוחנה איוס: אנחנו יושבים איתם עם מנגנון של מי בא לגן, כל גננת בבוקר בודקת את סך ילדי הגן ומוצאת את הזמן לפנות הורה-הורה ולדרוש בשמו של הילד.
<קרן אוחנה איוס: ואפילו אם אנחנו יודעים שילד נסע לחופש, ילד שלא מרגיש טוב ונמצא בחופשת מחלה ארוכת ימים, אנחנו שם.
<קרן אוחנה איוס: אנחנו מתמודדות עם המון דברים.
<קרן אוחנה איוס: סתם לדוגמא, אפילו דברים כמו מוות בעריסה, נכנסים לסטטיסטיקות אצלנו.
<קרן אוחנה איוס: התמודדנו עם זה השבוע, באחד הגנים בתשע בבוקר.
<קרן אוחנה איוס: אני לא רוצה לחשוב מה היה קורה לאותה גננת, אם הייתה צריכה בשעה תשע, במתכונת חובה, להתחיל להרים טלפונים שלא הגיעו לגן, כשהיא עסוקה בפעולות החייאה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל לא עלינו, זה מקרה חריג של מוות בעריסה.
<קרן אוחנה איוס: גם מקרה של שכחת ילד באוטו הוא מקרה חריג.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו חמישה מקרים בחודש וחצי.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שהקפיץ פה את כולם.
יפעת שאשא ביטון: תסתכלי על החדר ועוד אנחנו קצת הצטמצמנו.
<קרן אוחנה איוס: אני רוצה להגיד לך שאני שותפה מלאה, מוכנה לגייס את הצוות שלי, מוכנה לגייס את הגננות שנמצאות תחתי, ובלבד שזה יהיה במסגרת ישימה, פרקטית, ויושבת על רצון טוב של שותפות מלאה ולא בגדר החובה, כי אחרת זה רק ייצר אנטגוניזם.
<קרן אוחנה איוס: אנחנו פה.
יפעת שאשא ביטון: מקובל לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: המון תודה על הדברים, אני חושבת שהם חשובים וגם מאד מעודדים.
יפעת שאשא ביטון: אז באמת תודה.
<קרן אוחנה איוס: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים, יערה ואחר כך שתיכן.
מסעוד גנאים: בקצרה.
מסעוד גנאים: את הנושא העלינו גם בכנסת בנאומים שלנו, מאחר שהנושא מאד עצוב.
מסעוד גנאים: מאד מסוכן.
מסעוד גנאים: מספיק לראות את הסטטיסטיקה, כמה ילדים, כמה תינוקות.
מסעוד גנאים: לאחר המקרה הטרגי של המורה מדיר אל אסד, שאת שני בניו הוא איבד בגלל שהוא שכח באוטו והוא בן אדם מקפיד.
מסעוד גנאים: תמיד מחפש.
מסעוד גנאים: הוא סיפר לי, העניין הוא עניין של הרגל.
מסעוד גנאים: הוא רגיל שאשתו תמיד איתו באוטו בבוקר והיא יורדת עם הילדים.
מסעוד גנאים: הפעם הוא שינה את הסידור, וזהו.
מסעוד גנאים: בשכל שלו, בראש שלו נשאר שהילדים ירדו עם האמא.
מסעוד גנאים: הוא שכח שהוא הוריד את האמא והוא היה חייב להסיע את הילדים לגן.
מסעוד גנאים: הוא שכח רק את זה.
מסעוד גנאים: איזו שכחה.
מסעוד גנאים: זה איום.
מסעוד גנאים: לכן העניין פה שלא צריך להציג את העניין כעניין כמו הפוליטיקאים, לחשוב על ועדת החקירה הבאה.
מסעוד גנאים: לא זה העניין.
מסעוד גנאים: העניין הוא אנושי ממדרגה ראשונה.
מסעוד גנאים: כל אחד מאיתנו, כהורים - - -
יפעת שאשא ביטון: מסעוד גנאים, אנחנו אנשים פרקטיים פה בוועדה.
מסעוד גנאים: נכון, נכון.
מסעוד גנאים: אז נכון להעלות את המודעות אצל ההורים, האחריות ההורית, אבל גם בקשר לבתי הספר, לגננות.
מסעוד גנאים: אני לא אומר שנשפוט אותן, מי שלא עשתה, אני יודע מה, נתלה אותה.
מסעוד גנאים: לא, לא.
מסעוד גנאים: מוסרית, אנושית, כולנו חייבים להירתם.
מסעוד גנאים: גם עניין כל הפטנטים האלה, אם יש דבר כזה שהוא באמת גורם בסוף שכל אחד מאיתנו, לפני שהוא יורד מהאוטו, ייזכר שיש ילד, אנחנו חייבים לאמץ את זה ובמהירות, כדי למנוע שאבד עוד תינוק, או עוד ילד.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, מסעוד גנאים על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: נציג משרד הכלכלה עוזב, אבל לא לפני שאמרתי שיש פה התחייבות לכל הנושא של התקינה.
<קריאה: תחבורה.
יפעת שאשא ביטון: מה אמרתי?
<קריאה: כלכלה.
יפעת שאשא ביטון: כלכלה?
יפעת שאשא ביטון: סליחה, מחילה.
יפעת שאשא ביטון: לפחות לא חינוך.
יפעת שאשא ביטון: למה לא משרד החינוך?
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו כמובן נמשיך את הטיפול לקראת השבוע הבא.
יפעת שאשא ביטון: יערה בבקשה, אחר כך את כמו שהבטחתי וחנן כמובן.
<יערה שילה: יערה שילה מהקואליציה לחינוך מלידה.
<יערה שילה: קודם כל אני מכירה אישית שלושה חברים שאיבדו ככה את הילדים שלהם.
<יערה שילה: טרגדיה נוראית.
<יערה שילה: אני רוצה להגיד לכם שאני חולמת על הילדים בלילות, זה לא פשוט.
<יערה שילה: אנשים יקרים, שכל אחד במעמד מאד גבוה.
<יערה שילה: זה באמת יכול לקרות לכל אחד מאיתנו.
<יערה שילה: 77% מהילדים נמצאים לא במסגרות של אכיפה מדינית, מגילאי לידה עד 3.
<יערה שילה: אני רגילה שכולם מכירים אותי כבר.
יפעת שאשא ביטון: נגייס אותם למאבק.
יפעת שאשא ביטון: גם פה יש לנו גנים פרטיים.
<יערה שילה: נכון, אבל הם אחוז לא הרבה שנמצאים לצערי, הלוואי שהיו יותר.
<קרן אוחנה איוס: תאמיני לי שהם שומעים את כולנו.
יפעת שאשא ביטון: יערה, אנחנו נגייס את כולם.
יפעת שאשא ביטון: במיוחד כשאנחנו הולכים לשיח, אנחנו נגייס את כולם.
<יערה שילה: זה בדיוק מה שאני אומרת.
<יערה שילה: אני גם בעד אור ירוק, שמהרגע שהם נכנסו אז בגני הילדים חגורות הבטיחות עלו.
<יערה שילה: אני מציעה לצרף גם אותם.
<יערה שילה: אנחנו נשמח להיות רתומים דרכנו ל-77% שלא נמצאים.
<יערה שילה: אנחנו מייצגים גם את ארגוני ההורים ואנשי שטח ואקדמיה כמובן.
יפעת שאשא ביטון: יופי, תודה רבה, יערה על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בהחלט נעזר בכם לתיווך ככל שנידרש.
יפעת שאשא ביטון: שתי הבנות היקרות שחיכו בסבלנות.
יפעת שאשא ביטון: רק את השמות שלכן.
<ענת שחף: אני ענת שחף, אני מנהלת מעון נשי חירות בנתניה ויושבת ראש ועדי עובדות.
<ענת שחף: אני מוכרחה להגיד שהגעתי לכאן היום כדי להן על העובדות שלי מול כל העניין הזה של לכפות עליהן, אבל קרה לי משהו במהלך הדיון ועל כך אני מודה לך, יושבת הראש.
<ענת שחף: אני רק רוצה לשתף אתכן שאני באופן עצמאי כמנהלת מעון לקחתי על עצמי להתקשר להורים וגם כמנהלת מעון, שלא נמצאת בתוך הכיתות עם הילדים, במעון כל הזמן קורים דברים ועם זה שהמטפלות מוציאות לי פתקים כאלה, מי לא הגיעה היום, אני לא מצליחה לעמוד בקצב ולסיים את זה בשעה סבירה, כי קורים כל הזמן כל מיני דברים.
<ענת שחף: החיים במעון הם מאד דינאמיים וכל הזמן משהו מסית אותך ואני לא עומדת בזה.
<ענת שחף: ואז כששמעתי שזה הולך להיות, אמרתי וואו, איך אני אעמוד בזה?
<ענת שחף: איך אני אוכל לקחת על עצמי את האחריות הזאת?
<ענת שחף: אבל אני כן רוצה לשתף אתכם בקטע של ההורים.
<ענת שחף: עיריית נתניה נתנה לי מתנה, הדרכה של בטרם במעון למטפלות.
<ענת שחף: עשיתי קמפיין אדיר להורים – בואו.
<ענת שחף: בואו בחינם, אנחנו נותנים לכם הדרכה של בטרם.
<ענת שחף: הגיעה אמא אחת מתוך 77.
<ענת שחף: בואו נהפוך את זה למשהו שהוא מאסט.
יפעת שאשא ביטון: זה שיח שעלה הרבה פעמים בוועדה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מצליחים להגיע להורים וצריך לחשוב איך אנחנו מגייסים אותם.
<ענת שחף: אז כמו שבן אדם צריך טסט לאוטו, אולי משהו של מאסט.
<ענת שחף: רישיון – עברתי קורס של בטרם, עברתי כך וכך.
<ענת שחף: אותו דבר.
<ענת שחף: הצעה - - -
יפעת שאשא ביטון: אני ארגיע אתכם שזה חלק מהתכנית שדיברנו עליה, תכנית בטיחות ילדים.
יפעת שאשא ביטון: גם אמא לא תצא מחדר יולדות, והיום יש את התכנית הזאת, רק שבחלק מאד מצומצם.
יפעת שאשא ביטון: צריך לעשות הדרכות בצורה מקיפה.
<ענת שחף: אז חייבים.
<ענת שחף: כמו רישיון נהיגה.
<ענת שחף: רישיון בקטע הזה שאמא צריכה.
<ענת שחף: עכשיו דבר נוסף.
<ענת שחף: אנחנו, מעונות היום, יש לנו דף של משרד הכלכלה, שאנחנו חייבים להחתים את ההורים עליו, למי מותר להוציא את הילד בסוף היום, עם הפרטים.
<ענת שחף: אם זו סבתא, מספר תעודת זהות, כתובת, טלפון, הכל.
<ענת שחף: אולי באמת, אם יש איזה שהוא התקן לרכב, כל מי שנמצא ברשימה הזאת, חייב להציג בפני, מנהלת המעון, אישור שיש לו את ההתקן הזה באוטו, ולא, הוא לא יכול לקבל את הילד ולהסיע אותו.
יפעת שאשא ביטון: אבל מה קורה כשמישהו אחר בא ומוציא?
<ענת שחף: לא, לא, לא - - -
<קריאה: מה קורה אם ילד בן 12 בא לקחת אותו?
יפעת שאשא ביטון: זה ההתקן של הכסא בטיחות - - -
<ענת שחף: לא, לא, רגע.
<ענת שחף: יש לנו רשימה של 5-6 אנשים.
יפעת שאשא ביטון: בואי תצטרפי את.
יפעת שאשא ביטון: אולי גם את לא תכעסי עלי יותר.
<יערה שילה: סליחה, משרד הכלכלה נעדר מהדיון, אגב.
<ענת שחף: אני לא יכולה למסור ילד למישהו שלא מופיע ברשימה.
<ענת שחף: כל מי שמופיע ברשימה צריך להציג שיש לו את ההתקן הזה באוטו.
<ורד חבושה פישביין: התקן או אפליקציה או משהו שלא יאפשר לו.
<ורד חבושה פישביין: את יודעת מה, היום היא ביקשה מהשכנה להביא את הילד?
<ורד חבושה פישביין: אין בעיה.
<ורד חבושה פישביין: שהשכנה תבוא עם - - -
יפעת שאשא ביטון: סליחה, מה השם?
<ורד חבושה פישביין: סליחה, ורד.
<ורד חבושה פישביין: אני מנהלת מעון בטירת כרמל של ארגון נשי חירות וגם אני בוועד של הארגון.
<ורד חבושה פישביין: גם אם היא ביקשה מהשכנה להביא את הילד, שתדאג שיהיה לה את מחזיק המפתחות הזה.
<ורד חבושה פישביין: שיהיה משהו שיבטיח לנו שהילד הזה חוזר בשלום הביתה.
<ורד חבושה פישביין: אני חושבת שזה רעיון בהחלט - - -
יפעת שאשא ביטון: תראי מה את אומרת.
יפעת שאשא ביטון: אני לא לוקחת אחריות בבוקר אבל אני לוקחת אחרי הצהריים.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני לא אומרת את זה בהקנטה.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה כי בסוף זה מחלחל ואני יודעת.
יפעת שאשא ביטון: אני מלכתחילה לא הייתי הולכת למהלך כזה אם לא הייתי יודעת שפה בפנים, אתן מגויסות.
<ורד חבושה פישביין: יפעת, אני אומרת לך, אם לא היה איכפת לנו, לא היינו פה.
<ורד חבושה פישביין: אנחנו מגויסות 24/7, כל אחת ואחת מאיתנו.
<יערה שילה: רגע, אני מקווה שזה לא אומר כלום על משרד הכלכלה, כי הוא לא כאן.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו נתייחס למשרד הכלכלה בסיכום.
<ורד חבושה פישביין: אני רק רוצה להגיד עוד דבר אחד.
<ורד חבושה פישביין: במשפט אחד.
<ורד חבושה פישביין: במעונות היום, על פי התקינה היום, שאנחנו כל כך מתחננים שישנו אותה, אם יש שלוש מטפלות על 27 ילדים בבוקר או שלוש על 32, או 3 על 18 ומטפלת אחת יוצאת להתקשר להורים, האסון יתרחש בתוך הכיתה.
<ורד חבושה פישביין: כשיש שתי מטפלות על 27 או שתי מטפלות על 32, או שתי מטפלות על 18 תינוקות, זה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, לא בכל קונסטלציה.
<קרן אוחנה איוס: ומה עושה מטפלת שהיא בבית והיא לבד עם שישה?
<יערה שילה: נו, זה ה-77% שאמרתי לך לפני שנייה.
<קרן אוחנה איוס: במגזר הפרטי, והיא לבד עם שישה ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל בואו נודה, אני לא רוצה לקלקל, אבל אני אומרת שיש גם סיטואציות שמטפלות מדברות בטלפון, מקבלות שיחות טלפון וכאלה - - -
<ורד חבושה פישביין: אנחנו לא מרשים להן.
<קרן אוחנה איוס: אסור להן.
יפעת שאשא ביטון: לא מרשים?
יפעת שאשא ביטון: יש איסור?
<ענת שחף: זה שימוע לקראת פיטורים אם אני תופסת מטפלת שמדברת בטלפון.
<ענת שחף: זה שימוע.
<קריאה: לא מחזיקים טלפון בכיתות.
<ורד חבושה פישביין: אוי ואבוי לה.
<ענת שחף: זה שימוע לקראת פיטורין.
<ענת שחף: אין דבר כזה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני שמחה לשמוע.
<ורד חבושה פישביין: אז עכשיו אני אומרת לה תתקשרי, אחרי שאמרתי לה שאסור לה להשתמש בטלפון?
יפעת שאשא ביטון: לא, זה כבר פיקוח נפש, את יודעת, דוחה הכל.
יפעת שאשא ביטון: חנן, בבקשה, במשפט ואחר כך יש לנו את עורכת הדין ציפורת שימל ואני מסכמת.
<חנן דגן: אוקיי, אני אעשה את זה בקצרה.
יפעת שאשא ביטון: תודה על הסבלנות.
<חנן דגן: אני אומר תמיד, החלום שלי הוא להחזיר את הגננות להיות גננות של ילדים ולא גננות של הורים וזה מה שהן עושות כל הזמן.
<חנן דגן: ואני בא ואם נתייחס לבעיה עצמה, הרי גורם הבעיה ושל הרבה בעיות זה היסח הדעת, אם זה בכביש ואם זה פה.
<חנן דגן: וכמו שיכול להיות היסח דעת להורה, שיכול לשכוח בגלל מקום העבודה, יכול להיות גם לגננת היסח הדעת, כי הילד עשה עכשיו את הצרכים שלו וצריך קודם להחליף לו.
<חנן דגן: ולכן מה שאנחנו צריכים למצוא, זה למצוא אמצעים אחרים.