GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שמעון אבני: אני מבין שיש אנשים שלא אוהבים או היו מעדיפים לראות סידור אחר.
יפעת שאשא ביטון: יש שידור ציבורי.
<שמעון אבני: כן, כן, זה אחלה סידור.
<שמעון אבני: אגב, אם נסדיר אותו הוא פתרון מצוין.
<שמעון אבני: אנחנו כמשרד החינוך לא נגד הסידור הזה.
<שמעון אבני: הפטנט הטוב ביותר או ההסעה הטובה ביותר היא האוטובוסים הצהובים.
<אבי אזולאי: חלק מהרשויות עוברות לסידור הזה, לרב קו.
<שמעון אבני: האוטובוסים הצהובים של המועצות האזוריות, זה הדבר הטוב ביותר שיש.
<שמעון אבני: כי זה נהגים של הרשויות - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל מי זכה בהם?
יפעת שאשא ביטון: בו נדרוך קצת על היבלות.
<שמעון אבני: מי זכה במה?
יפעת שאשא ביטון: המועצות האזוריות.
<שמעון אבני: לא, אני מדבר על המועצות האזוריות.
יפעת שאשא ביטון: אני לא זוכרת שאיזו עיר או יישוב אחר קיבל אוטובוס ציבורי ב-80% מימון מהמדינה.
<שמעון אבני: לא, לא, זה סידור שקיים רק למועצות האזוריות ואני אומר כאן, שוב פעם, זה בהיבט הבטיחותי ובהיבט הסדר ובהיבט האחריות, את רואה שאוטובוס - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל גם שם יש בעיה של העניין של הליווי אגב, שאני מקבלת הרבה מאד פניות מההורים - - -
<שמעון אבני: תיכף אני אדבר על הליווי.
<שמעון אבני: עוד רגע אני אדבר על הליווי.
<שמעון אבני: ושם באמת, שזה נהג שהוא עובד הרשות וזה אוטובוס של הרשות והוא מקבל הנחיות מהרשות והוא לא ממהר לעשות עוד סידורים להעביר את האחיות מבית החולים הזה לשם, שאין מה לעשות, זה דברים שהם קיימים.
<שמעון אבני: אז באמת האוטובוסים האלה במועצות האזוריות הם המודל שאנחנו לדעתי צריכים לשאוף אליו.
<שמעון אבני: עכשיו הליווי.
<שמעון אבני: תראי, ליווי ניתן היום, ואגב גם ילדי חינוך רגיל, ילדי גן בגילאים 3-4, אנחנו לא מסיעים אותם למרות שהם זכאים להסעה, רק בגלל בעיית הבטיחות, כי אין מי שישגיח, כי לילדי חינוך רגיל אנחנו לא נותנים ליווי - - -
<מיכל מנקס: ברווחה הם יודעים להסיע אותם ויש תקנות, אז אפשר ללמוד מהם.
<שמעון אבני: כן, בסדר, אבל ילדי חינוך מיוחד מוסעים.
<שמעון אבני: אני דיברתי על ילדי חינוך רגיל, מיכל.
יפעת שאשא ביטון: לא הייתי מתחילה להסיע עכשיו את ילדי הגנים, עם כל הכבוד.
<שמעון אבני: לא, לא, אז אני אומר, את גילאי 3-4 אנחנו לא מסיעים, כי בכל זאת יש פה בעיית בטיחות, מי ישגיח.
<שמעון אבני: זה ילדים מאד קטנים ולכן אנחנו כרגע לא מסיעים אותם.
<שמעון אבני: הליווי, אם את שואלת אותי מעמדת משרד החינוך, אם צריך ללוות גם ילדים רגילים לא בחינוך המיוחד, התשובה היא כן, באופן חד משמעי ואמרתי לך שאני ראיתי תמונות וראיתי סרטים של ילדים, איך ילדים מתנהגים בהסעה.
<שמעון אבני: אז העניין פה, כמו כל שאר הדברים, הוא בסוף הכסף.
<שמעון אבני: משרד החינוך היום מממן מלווים ב-180 מיליון שקלים, כשהמדרגה הבאה – ורק אתמול היה על זה דיון אצל מנכ"לית משרד החינוך, מיכל כהן, שאנחנו רוצים לתת, כי לא כל ילדי החינוך המיוחד זכאים.
<שמעון אבני: יש רשימה מאד מצומצמת למי זכאי.
<שמעון אבני: הרי כל שאר הילדים בחינוך המיוחד כמו לקוי למידה, לקות שפתית, לקות התפתחותית, לא זכאים לליווי וגם שם אנחנו כרגע מתמחרים את זה במטרה למצוא את הכסף.
<שמעון אבני: זה הרבה מאד כסף.
<שמעון אבני: הילדים הרגילים, לצורך העניין, ילדי החינוך הרגיל, שהם לא ילדים מיוחדים, אין כסף לתת להם.
יפעת שאשא ביטון: השאלה אם אי אפשר למצוא פתרון יצירתי - ואת זה אני פשוט מכירה כי עשינו את זה פעם בבית הספר של הבת שלי - שאיש צוות, שנוסע עם ההסעה הזו, יתוגמל.
יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו יודעים שאיש צוות, שממילא עולה על ההסעה - - -
מסעוד גנאים: מצוות בית הספר, הכוונה?
<שמעון אבני: אין הרבה כאלה.
יפעת שאשא ביטון: שעולה בעצם ויכול לווות או ליצור תורניות ואז לתגמל את המורים וזה לא ממש העסקה מחדש וחוזים מחדש.
<שמעון אבני: אז אני אומר, אין הרבה כאלה, אבל בהסעות שאנחנו מסיעים מורים, ואגב אנחנו נותנים פה גם עדיפות.
<שמעון אבני: לא יהיה מורה נגיד, וכל ההסעות בהנחיות חוזר המנכ"ל שלנו מוגדרות באופן ברור.
<שמעון אבני: אני לא אחראי על התחבורה הציבורית במדינת ישראל, אבל במכרזים שלנו ובחוזרי המנכ"ל שלנו, אנחנו מנחים שלא להסיע בעמידה ילדים.
<שמעון אבני: לא מורים ולא ילדים.
מסעוד גנאים: ההורים למשל.
<שמעון אבני: מה?
מסעוד גנאים: אני אומר התערבות ההורים.
<שוקי שדה: והשלטון המקומי עושה מה שהוא רוצה.
<שוקי שדה: אין לכם שליטה עליו.
<שמעון אבני: לא, מה זה השלטון המקומי?
<שמעון אבני: קודם כל זה לא נכון.
<שמעון אבני: אמרת אמירה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אני נגד האמירה הזו ואני אגיד לך למה.
<שמעון אבני: זו אמירה כללית.
<שוקי שדה: אני אומר לך בוודאות, אל תגיד לי לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: כי השלטון המקומי יכול להסיע באוטובוסים ציבוריים, שהם מסיעים רק תלמידים.
<שוקי שדה: לא, לא, אנחנו מדברים על תלמידים, הוא יודע על מה אני מתכוון.
יפעת שאשא ביטון: אני אתעקש על זה שייצא נוהל, שגם אלה שמסיעים במסגרת תחבורה ציבורית ומסיעים נטו תלמידים, לא יסיעו אותם בעמידה, נקודה.
<שוקי שדה: מאה אחוז.
יפעת שאשא ביטון: לשם אנחנו צריכים לשאוף.
<שמעון אבני: משרד החינוך לא יכול לתת הנחיה כזאת.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, יש לי פה את משרד התחבורה, אנחנו נפנה לשר.
<שמעון אבני: בסדר, אני אומר ככלל.
<שמעון אבני: אני לא אומר שהמצב מושלם ברשויות.
<שמעון אבני: יש בעיות.
<שמעון אבני: אגב, אנחנו עושים ביקורות, אין לנו יכולת להקיף כמויות כל כך גדולות של ביקורת, אבל אנחנו מגדירים את זה פה.
<שמעון אבני: אגב, אנחנו נותנים עדיפות במכרזים למי שמתקין מצלמות.
יפעת שאשא ביטון: תשימו אחריות, הרי יש רכז רכב בכל רשות מקומית או קצין רכב, תלוי אם זה במועצות המקומיות.
<שמעון אבני: נכון, נכון, יש רכז רכב, יש קצין בטיחות בכל חברה שמסיעה ילדים.
יפעת שאשא ביטון: שישימו אחריות, שרכז הרכב בודק את הרכבים.
יפעת שאשא ביטון: הרי הוא יודע עם מי הוא מתקשר.
יפעת שאשא ביטון: אף רכז רכב לא יכול להגיד לך ביישוב שהוא לא יודע איזה קבלן מסיע את הילדים שלו, כי אם הוא לא יודע אז הוא בבעיה באמת.
<שמעון אבני: הם בודקים, הם מכירים.
<שמעון אבני: יש מכרז, בודקים.
<שמעון אבני: אנחנו בודקים את תוצאות המכרז.
יפעת שאשא ביטון: ועדיין יש חלק של נהגים שלא נבדקו.
<שמעון אבני: ועדיין יש.
<שמעון אבני: תמיד יהיו.
יפעת שאשא ביטון: של רכבים שלא עומדים בתקן.
<שמעון אבני: נכון.
<שוקי שדה: לא, הייתה בעיה בנושא הבטיחות עם העבירות שנהג עושה וכל זה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא רק זה.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת גם על הבסיס, עוד לפני שהרכב יצא בכלל מהחנייה.
יפעת שאשא ביטון: הנהג לא כשיר, הרכב לא כשיר וצריך להגיד את זה, חברים.
יפעת שאשא ביטון: צריך להגיד את זה.
יפעת שאשא ביטון: זה עצוב.
יפעת שאשא ביטון: לא נוח להתעסק בזה, אבל צריך להגיד את זה ביושר, זה קיים.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאם תתחיל להיות אחריות על האנשים שאמונים על זה, הם יחשבו שמונה פעמים לפני שהם מסכנים את הילד שיוצא עם אותה הסעה.
יפעת שאשא ביטון: אתה לא מסכים איתי?
<שמעון אבני: לא, אני מסכים לחלוטין.
<שמעון אבני: אני רק אומר שבסוף זה ביקורות, זה דברים שצריך לעשות, שאין לנו תמיד את כל האנשים לעשות את זה.
<שמעון אבני: אבל אנחנו בונים הרבה מנגנונים בדרך, כדי לנסות לאתר.
<שמעון אבני: אגב, כשאנחנו מאתרים אנחנו מטילים קנסות ואנחנו מביאים לבירורים ואנחנו עושים את כל מה שאנחנו באמת יכולים לעשות.
<שמעון אבני: המגזר הבדואי מאד בעייתי, אני אומר לך.
<שמעון אבני: סופר בעייתי.
<שמעון אבני: אני אישית עשיתי שם סיור בשתי המועצות – אל קסום ונווה מדבר.
<שמעון אבני: אני לא יודע.
יפעת שאשא ביטון: הם עושים מה שבא להם?
מסעוד גנאים: יש הרבה תלונות והרבה דברים שם.
<שמעון אבני: יש גם תלונות, גם הדרכים הן לא דרכים.
<שמעון אבני: בימים שיורד - - -
מסעוד גנאים: גם על איכות האוטובוסים.
<שמעון אבני: אני אומר, על האיכות.
<שמעון אבני: אבל שם זה משהו שמאד קשה לסדר אותו, כי הדרכים לא סלולות וזה המון בעיות.
יפעת שאשא ביטון: ומעבר לרכב ולנהג ולחברה?
<אבי אזולאי: כן, אבל בקטע של הרכב והנהג והחברה, ברשותך, בסוף זה שירות שאתה קונה ומשלם כסף למישהו ומישהו משלם ומישהו צריך לתת את השירות.
<אבי אזולאי: ומי שמזמין את ההסעה הזאת, אנחנו עובדים לפי תקן.
<אבי אזולאי: אנחנו קידמנו תקן ISO 9301 שהוא מחייב את החברה לעשות X פעילויות בתוך החברה, לשמר הדרכות, הכשרות - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, ראיתי.
יפעת שאשא ביטון: קראתי את זה.
<אבי אזולאי: קראת את זה?
<אבי אזולאי: זה כמו שאתה מזמין אליך הביתה טכנאי.
<אבי אזולאי: אם אתה מביא טכנאי שיש לו רישיון - - -
מסעוד גנאים: אבל חשוב מי יעקוב.
יפעת שאשא ביטון: אז זה מה שאמרתי, שיש רכז רכב שצריך לבדוק את כל הדברים האלה ורק חברה שעומדת בסטנדרטים האלה תוכל להיכנס.
<אבי אזולאי: זה כבר נכנס.
<שוקי שדה: ככה זה עובד.
<שוקי שדה: זה עובד לפי ISO.
<אבי אזולאי: זה עובד.
<אבי אזולאי: הכנסנו את התקן וצריך לעשות בקרה ופיקוח.
יפעת שאשא ביטון: ככה זה אמור לעבוד.
יפעת שאשא ביטון: יש מקומות שעדיין אתה נכנס פנימה ורואה שהרכב הוא לא בדיוק עומד בתקן והנהג לא בדיוק נבדק וגם בדיוק ההוא היה חולה, אז גייסו מישהו אחר.
<שוקי שדה: אם יש אנשים שעוברים על החוק, שיעמדו לדין.
יפעת שאשא ביטון: בדיוק, זה מה שאני אומרת.
יפעת שאשא ביטון: שתהיה אחריות על האנשים, אז אולי הדברים יזוזו אחרת.
יפעת שאשא ביטון: שוקי ואחר כך מירה.
מסעוד גנאים: רק רציתי לשאול.
מסעוד גנאים: המעסיק באופן ישיר לחברות, זה הרשות המקומית, נכון?
יפעת שאשא ביטון: כן, כשמדובר בקבלנים.
<אבי אזולאי: היא עושה את החוזה.
<שמעון אבני: היא מתקשרת במכרז.
מסעוד גנאים: אז שם הבעיה.
מסעוד גנאים: כאשר מדברים על לעקוב, כאשר מביאים תלונות וכל הדברים האלה, המכרזים.
מסעוד גנאים: אתם מתערבים במכרזים?
<אבי אזולאי: לא, יש מכרז ויש רשות מקומית.
<שוקי שדה: לא, מכרז זה סיפור.
<שוקי שדה: מכרז עושים - - -
יפעת שאשא ביטון: רכז רכב.
יפעת שאשא ביטון: לא סטנדרטים.
<שוקי שדה: לא, משרד החינוך מוציא מכרז בסיסי.
יפעת שאשא ביטון: אז הנה, אתה ברשות הדיבור שלך.
יפעת שאשא ביטון: תענה לו ותמשיך משם.
<שוקי שדה: אוקיי, אז יש כמה דברים.
<שוקי שדה: לגבי נושא המכרזים, קודם כל משרד החינוך מוציא בסיס או שלד למכרז.
<שוקי שדה: השלטון המקומי מתלבש על זה, משנה מה שהוא רוצה, עושה מה שהוא רוצה, לוקח הרבה כסף בשביל המכרז, למרות שאתם נותנים מחיר כזה והם לוקחים אחר והמכרז הזה יוצא.
<שוקי שדה: כל הערבויות נלקחות פעמיים.
<שוקי שדה: פעם לוקחים ערבות לשלטון המקומי, פעם ערבות למועצה המקומית או לרשות.
<שוקי שדה: בקיצור, עם העניין הזה יש בלגן אימים.
<שוקי שדה: מעבר לזה, אני רוצה לבוא ולומר לכבוד יושבת הראש, שמבחינתי אני אומר לכם שאני מוכן כל אוטובוס ציבורי שייצא מהקו, אני שם אוטובוס שלנו, ככה שבעניין הזה אין לך בעיה אם תחליטי אחרת.
יפעת שאשא ביטון: ממש לא דאגתי.
<שוקי שדה: אז זהו, אז אל תדאגי לזה.
<שוקי שדה: יש לזה פתרון.
יפעת שאשא ביטון: דווקא לזה לא דאגתי.
<מיכל מנקס: אבל תיקח את אותה עלות, אז השלטון המקומי לא - - -
<שוקי שדה: אני מוכן גם לקחת את אותה עלות, אבל לא במסגרת הכרטיסיות ששם נעשית פעילות שלא המקום כאן לדבר עליה.
יפעת שאשא ביטון: רגע, רגע, רגע.
יפעת שאשא ביטון: בוא נדבר יבש.
יפעת שאשא ביטון: תקשיב, אני יודעת לדבר מספרים.
יפעת שאשא ביטון: זה דווקא התחום שאני אוהבת להיכנס אליו.
<שוקי שדה: עם נושא הכרטיסיות יש בעיות של מנהלי בתי הספר.
יפעת שאשא ביטון: כרטיסייה עולה X שקלים, נכון?
יפעת שאשא ביטון: עזוב עכשיו העבירו לא העבירו, נתנו, מי משלם, לא מעניין.
יפעת שאשא ביטון: כרטיסיה עולה X שקלים כפול 55 מקומות ישיבה, זה מחיר ההסעה שאתם מוכנים לקחת?
<שוקי שדה: אני אומר לך, אני מוכן להתחשבן עם כל מנהל בית ספר שריצה במקום כרטיסיות לקחת הסעה, לשלוח בעל חברה שיתחשבן איתו.
<שוקי שדה: אין בעיה.
<מיכל מנקס: זה לא מנהל בית ספר.
<מיכל מנקס: רשות מקומית.
יפעת שאשא ביטון: שאלתי אם אתה מוכן לעשות את זה Back to Back מול הכסף שעולה הכרטיסיות.
<שוקי שדה: מי שעושה את זה, אני אומר לך שעושה המנהל ואחרי זה זה עובר לרשות המקומית.
<שוקי שדה: אני מדבר בוודאות, לא בהמצאה.
<מיכל מנקס: זה - - - אבל אני שואלת בשם הרשויות המקומיות, האם אדוני מוכן - - -
<שוקי שדה: אני יודע שאת מדברת בשם הרשויות.
<מיכל מנקס: כמו ששאלה יושבת הראש, 55 כפול עלות נסיעה לנוער, האם אתה מוכן להעמיד לרשותנו את הרכבים?
<שוקי שדה: אני מוכן לשבת.
<שוקי שדה: תזמנו דיון.
<שוקי שדה: תזמנו ישיבה.
<שוקי שדה: אני מוכן לבוא עם מנהלי החברות, לשמוע.
<שוקי שדה: הבטיחות היא מקום ראשון בחברות ההסעה ואני אומר לך יש בעיות בעניין הזה ואנחנו שומרים על לבל בנושא, ומבחינת המשמעויות, אני מוכן לסייע גם - - -
<מיכל מנקס: זאת פריצת דרך שאפשר להתקדם ברמה הארצית.
<שוקי שדה: אני מוכן לנסות לבדוק את זה.
יפעת שאשא ביטון: אפשר לכתוב בהמלצות שאתם תשבו ותדונו בנושא?
<שוקי שדה: אני מוכל שיזמנו דיון.
<שוקי שדה: אני בא עם חלק מחברי ההנהלה שהם מנהלי חברות, לשבת ולדון בעניין.
<שוקי שדה: מוכן תמורת כל אוטובוס ציבורי שעושה הסעה ציבורית, להתחייב על הסעה פרטית.
<שוקי שדה: מעבר לזה, יש נושא שלם שלא דיברת עליו, כבודה, זה נושא תלמודי התורה.
יפעת שאשא ביטון: תאיר את עינינו.
<שוקי שדה: כן, תלמידי תורה.
<שוקי שדה: יש מערכות של הסעות במאות כלי רכב.
יפעת שאשא ביטון: העלה את זה חבר הכנסת אורי מקלב, על המוכר שאינו רשמי.
<שוקי שדה: לגבי תלמידי תורה, הם לוקחים כמות של אנשים פי שניים, פי שלושה בתוך האוטו.
<שוקי שדה: אין על זה בקרה כמעט.
<שוקי שדה: לא מבקרים אותם.
<שוקי שדה: הבעיה שם היא בעיה - - -
<אליהו יצחק: זה מה שאמרתי מקודם.
<אליהו יצחק: גם מורידים את הילדים לא בתחנות.
<שוקי שדה: יש איתם גם בעיה עם המכרזים.
<שוקי שדה: יושב לידי פה בעל חברה שמתעסק עם זה.
<שוקי שדה: סך הכל העניין של תלמוד התורה הוא בעיה רצינית מאד.
יפעת שאשא ביטון: מי אחראי לפקח על הרשתות?
<שמעון אבני: יש שם בעיה שכל העמותות מסיעות.
<שמעון אבני: הם מקבלים כסף ממשרד החינוך.
<שמעון אבני: הם מסיעים שלא דרך רשות מקומית.
<שמעון אבני: כל עמותה מקבלת את הכסף והיא שוכרת.
יפעת שאשא ביטון: תשמע, אבל אתה יודע מה מטריד אותי?
יפעת שאשא ביטון: מי שמקבל כסף מהמדינה, שיעמוד בחוקי המדינה.
יפעת שאשא ביטון: כאילו, אין פה מקום עכשיו לפשרות.
<אליהו יצחק: אני קורא לזה חאפר.
<שוקי שדה: זה קטסטרופה.
<שוקי שדה: פשוט קטסטרופה.
<שמעון אבני: אבל כשיש לנו את הגוף של הרשות המקומית, אז עדיין יש יכולת לעשות בקרה, יש יכולת לעשות פיקוח, יש יכולת לוודא.
<שמעון אבני: כשאתה עובד לצורך העניין מול בית הספר, כאילו בית הספר מסיע את התלמידים שלו - - -
יפעת שאשא ביטון: שמעון, למי אתם מעבירים את הכסף?
יפעת שאשא ביטון: למי משרד החינוך מעביר?
<שמעון אבני: זה לא אצלי אגב.
<שמעון אבני: זה לא אני, זה לא האגף שלי.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, לא אתה שמעון.
יפעת שאשא ביטון: מי?
<שמעון אבני: מעבירים את זה לעמותות, ישירות לעמותות.
יפעת שאשא ביטון: אז צריך להיות פיקוח על העמותה עצמה.
יפעת שאשא ביטון: כמו שאנחנו באים לצורך העניין בטענות לשלטון המקומי - - -
<מיכל מנקס: ואז משרד החינוך יגיד לך אני לא שם.
יפעת שאשא ביטון: מה זה לא שם?
יפעת שאשא ביטון: שמת כסף?
יפעת שאשא ביטון: זה שלך.
יפעת שאשא ביטון: אל תשים כסף, תגיד אני לא שם.
יפעת שאשא ביטון: Once שמת כסף, יש לך אחריות.
יפעת שאשא ביטון: מאד פשוט.
יפעת שאשא ביטון: מה, המדינה זורקת את הכספים שלה בלי לקחת אחריות על מה שקורה שם?
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מצב שהוא בלתי נסבל.
<שמעון אבני: לא, אני רק מסביר, שכשיש רשות מקומית, יותר קל.
<שמעון אבני: רשות מקומית, אתה יודע להתנהל מולה.
<שמעון אבני: זה גוף שאתה - - -
<מיכל מנקס: שהוא מבוקר.
<שמעון אבני: שהוא מבוקר.
<שמעון אבני: הוא מפוקח.
<שמעון אבני: הוא מעסיק אנשים.
<שמעון אבני: בית ספר זה קצת קשה.
<שמעון אבני: אני רק מסביר לך את הבעיה שם.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה, אבל אני חושבת שהתקליט צריך להשתנות.
יפעת שאשא ביטון: אין כסף אם אין פיקוח, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: כאילו, מאד מאד ברור.
יפעת שאשא ביטון: בשביל לקבל את הכסף הם צריכים לעמוד בכל הקריטריונים והדרישות שאנחנו מבקשים בהסעות ילדים.
<שוקי שדה: הם לא עומדים במכרזים גם.
<שמעון אבני: פה הרשות בודקת.
<שמעון אבני: מי יבדוק אותם?
<שמעון אבני: יש אלפים כאלה.
<מיכל מנקס: מי שנותן להם את הכסף.
<שמעון אבני: מי נותן את הכסף?
יפעת שאשא ביטון: מי שנותן את הכסף.
<שמעון אבני: אני לא יכול לבדוק את זה.
<קריאה: מי שנותן את הכסף רוצה לוודא שהכסף ימומש בצורה טובה.
יפעת שאשא ביטון: אז שלא ייתן את הכסף.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה, שהאחריות תהיה על העמותה שמקבלת את הכסף לבוא ולהראות שהנה כל המסמכים והנה עומדים בתקן והנה זה ההסעות, וזה המכרזים וכמו שמקבלים ממשרד החינוך פר דו"חות שמגישים גם בבתי ספר והכל, שגם הם יקבלו את הכסף פר הצגה של המכרז והזוכים והעמידה בקריטריונים.
<שמעון אבני: זה במקרה לא אצלי באגף.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה חשוב מאד.
<שוקי שדה: עוד דבר אחד ברשותך.
<שוקי שדה: דיברו פה על נושא של מצלמות וכיוצא בזה.
<שוקי שדה: אנחנו בעד כל דבר.
<שוקי שדה: מערך ההיסעים בעד כל דבר שנוגע או נותן איזו שהיא תשובה לרמת הבטיחות לתלמידים, אבל באף גורם ששמו באוטובוסים בשנים האחרונות, המדינה לא השתתפה.
<שוקי שדה: אני אתן דוגמא שרק בשנה האחרונה הייתה הוצאה, מעבר להוצאות הרגילות, הוצאות בעשרות אלפי שקלים.
<שוקי שדה: לדוגמא התקנת מערכות כיבוי אש באוטובוסים.
<שוקי שדה: הנחתה של השר.
<שוקי שדה: צריך לעשות בכל האוטובוסים משנת 2012.
<שוקי שדה: להתחיל לעשות קופסאות ירוקות עכשיו, מוביליי בכל הרכבים, שכל דבר כזה 3,000 שקלים.
<שוקי שדה: מצלמות אנחנו עושים.
<שוקי שדה: היה בהתחלה מראות, עשינו מראות.
<שוקי שדה: דרך אגב, שטחים מתים נפתרו כבר.
<שוקי שדה: יש מראות מוצלבות שפותרות שטחים מתים.
<שוקי שדה: ככה שמבחינת הדברים, ההשקעה שמשקיעים, אנחנו לא איזה שהוא מקור לסחיטת כסף.
יפעת שאשא ביטון: זה לא עניין של סחיטת כסף.
יפעת שאשא ביטון: לפני רגע אמרת בטיחות הילדים זה מעל לכל.
יפעת שאשא ביטון: בטיחות ילדים עולה כסף.
<שוקי שדה: לא, לא, תני לי לסיים בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: וזה עסק כלכלי.
<שוקי שדה: אז אני אומר לך בדיוק.
<שוקי שדה: אני אומר אנחנו בעד הכל, אנחנו עושים את הכל, אבל אנחנו רוצים שני דברים.
<שוקי שדה: א' בחלק מהדברים השתתפות של המדינה או שיסגרו עם מערך הביטוח במדינת ישראל, שמי שיש לו את הדברים האלה, ישלם פחות ביטוח.
<שוקי שדה: אבל לא נעשה לא זה ולא זה וכל הזמן מזרימים נתונים לטובת הבטיחות.
<שוקי שדה: אני אומר עוד פעם, אנחנו בעד ונעשה את הכל, אבל גם בחלק מהדברים שיבואו לקראת בעלי החברות או לטובתנו, שנוכל לעשות משהו גם באמת בצורה הטובה ביותר, מעבר לרצון הטוב שיש לנו.
<שוקי שדה: תודה רבה.
<מיכל מנקס: נכון, כי אחרת זה מתגלגל לרשויות, שמחירי המכרז עולים ואז - - -
<שוקי שדה: נכון מאד.
<שוקי שדה: ואז משרד הבריאות מקפיא את ההתייקרויות ואין התייקרויות.
יפעת שאשא ביטון: זו הוצאה חד פעמית וזה עסק כלכלי, בואו נשים את הדברים.
יפעת שאשא ביטון: זה נכון לגבי כל עסק שפותח את עצמו.
<שמעון אבני: חברה, אף אחד לא מפסיד, עם כל הקפאת ההתייקרויות.
יפעת שאשא ביטון: זה לא שאני לא מבינה, אבל גם צריך לראות אותה.
<שוקי שדה: לא, אבל זה כל הזמן חוזר.
<שוקי שדה: פתאום שמו, והנה, כל מה שאני אמרתי לך עכשיו זה בחצי שנה האחרונה.
יפעת שאשא ביטון: אז יסיעו בציבורי.
<שוקי שדה: כן.
יפעת שאשא ביטון: אבל יסיעו בסטנדרטים שאנחנו נבקש.
<שוקי שדה: אני אשמח שיעשו את זה גם כן.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מירה.
<מירה קרני: אני קודם כל רוצה, אנחנו, מהמועצה לשלום הילד, מבקשים לברך על הדיון הזה, שהוא מאד מאד חשוב.
<מירה קרני: בעצם לאורך הדיון השתקפו בעיות ששוב ושוב מגיעות לפתחנו של הורים שפשוט משווים לעזרה סביב בעיות שעולות בהסעות.
<מירה קרני: אני רוצה להדגיש סביב זה שדיברו על להסיע תלמידים בעמידה, והנה, גם בתחבורה הציבורית נוסעים בעמידה.
<מירה קרני: כשאני נוסעת בתחבורה הציבורית, אני בוחרת לעצמי באיזו שעה אני יוצאת מהבית.
<מירה קרני: אני רוצה לעמוד, לא רוצה לעמוד, אני אבחר באיזו שעה אני נוסעת בהתאם לתנאים של התחבורה הציבורית באותן שעות.
<מירה קרני: תלמידים נוסעים לבית הספר בשעה שנקבעה להם על ידי חוק.
<מירה קרני: הנגזרת של חוק חינוך חובה המבורך, ברור, זה שתלמידים צריכים להגיע בשעה מסוימת ויוצאים בשעה מסוימת.
<מירה קרני: הם לא בוחרים בזה.
<מירה קרני: הם לא בוחרים בזה שהם נסחבים – ילדים בכיתה א' – עם ילקוטים כבדים שמשבשים לחלוטין את שיווי המשקל שלהם, וכשהם עומדים בנסיעה ציבורית, רמת הסיכון שלהם הרבה הרבה יותר גבוהה ממה שכשהם נוסעים עם אמא אחרי הצהרים לחוג או לאיזה שהוא מקום אחר.
<מירה קרני: אי אפשר בכלל להשוות את הדברים ולכן כשאנחנו מדברים על הסעות תלמידים, המחויבות שלנו כחברה, כמדינה, היא הרבה הרבה יותר גבוהה.
<מירה קרני: אנחנו קובעים להם מתי לצאת ומתי לחזור ולאן להגיע, אז אנחנו גם צריכים לדאוג שהם יגיעו בצורה בטוחה.
<מירה קרני: עכשיו אני רוצה לציין משהו שאני מבינה שהוא לא הולך להיות פופולארי, אבל אני לא יכולה שלא לומר אותו ואני יודעת שאני הולכת להציב רף מאד גבוה.
<מירה קרני: וכן, אני רוצה להדגיש שמלווה בהסעה אין לו תחליף.
<מירה קרני: הבעיות הקשות ביותר והסכנות הגדולות ביותר מבחינה בטיחותית – וזה הוזכר – זה בעלייה ובירידה מהרכבים, כי נהג אוטובוס, עם כל הרצון הטוב ואפילו אם הוא נהג נפלא, לא יכול לראות כשילד קטנטן נעמד לו בפינה הימנית ככה למטה של האוטובוס ופתאום החליט לחצות, כי לא יודעת מה הוא ראה שם מהצד השני.
<מירה קרני: בעיה של תחנות שלא מותאמות שגורמות לזה שהילדים יצטרכו לרדת וללכת קצת גם כן.
<מירה קרני: הנושא של העמידה באוטובוס.
<מירה קרני: מריבות.
<מירה קרני: דיברו כל כך הרבה על מריבות.
<מירה קרני: מריבות לא פותרים במצלמות.
<מירה קרני: מריבות זו בעיה חינוכית.
יפעת שאשא ביטון: אבל מריבות באוטובוס - - -
<מירה קרני: מריבות פותרים כשהן מתחילות ולא כשהן מגיעות כבר לשיא אחרי שלושה ימים.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל מריבה מתחילה מהצקה, ואם ילדים יידעו שהם - - - וכשיש נאמנים אז - - -
<מירה קרני: אוקיי, וכשאני מציקה לזאת שלידי פה, בשקט בשקט והיא מתחילה לזוז באי שקט, את זה יכול לראות המלווה ולהתייחס מיד, ולא לחכות שהוא כבר יקפוץ וירוץ ויפריע.
<מירה קרני: בעיה נוספת שרק הגיעה לפתחנו לפני חודש – ילד קטן, כיתה ב', נסע בהסעה, דווקא הסעה של מועצה אזורית שלוקחת לבתי הספר.
<מירה קרני: תוך כדי הנסיעה אכל משהו.
<מירה קרני: עצירת פתאום.
<מירה קרני: הילד בלע, שאף יותר נכון לומר, את מה שהיה לו בפה.
<מירה קרני: ילד בכיתה ב' התחיל להיחנק ולא היה לו מה לעשות.
<מירה קרני: הוא התחיל להיחנק, להיחנק, בסוף ניגש לאחיו הקצת יותר גדול, שבתושייה רבה הצליח לעזור לו.
<מירה קרני: לא היה לילד, זאת אומרת הוא היה צריך את התושייה שהוא צריך ללכת לאח שלו.
<מירה קרני: אם אח שלא לא היה שם, אני לא יודעת איך זה היה נגמר.
<מירה קרני: האמא אומרת שהיא לא רוצה לחשוב איך זה היה נגמר.
<מירה קרני: שוב, עוד דוגמא למשהו, שעם כל הכבוד למצלמות, לא יכול לפתור.
מסעוד גנאים: צריך שיהיה שם גורם אנושי.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל גם מלווה, בואי, אני לא - - -
<מירה קרני: נהג שמתבטא, אני חייבת לומר, יש לנו הרבה תלונות על נהגים שמתבטאים בצורה לא ראויה כלפי ילדים.
<מירה קרני: משפילים, פוגעים, דוחקים בהם: יאללה, יאללה, תרדו.
יפעת שאשא ביטון: מקומם לא במערך ההסעות.
יפעת שאשא ביטון: מאד ברור.
<מירה קרני: בוודאי, ברור.
יפעת שאשא ביטון: ואת חושבת שמלווה פותרת את זה?
יפעת שאשא ביטון: בואי, יש לי חדשות בשבילך.
<מירה קרני: לפחות נדע שזה קורה ולא יגידו לילדים לא, זה לא בדיוק כמו שאתם מתארים בדקה שאחרי.
יפעת שאשא ביטון: בטיולים השנתיים.
יפעת שאשא ביטון: זה כבר בעיה שלנו, של המבוגרים, שאנחנו כל הזמן במקום להתמודד אז אנחנו אומרים לילד לא הבנת נכון.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נגלה קצת יותר קשב למה שהילדים מדברים איתנו ויהיה לנו מספיק אומץ לפעול מול מי שצריך, אז אני מניחה שהדברים ייראו אחרת.
<מירה קרני: האכיפה היא בוודאי דבר מאד מאד חשוב.
<מירה קרני: בלי ספק.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לתת לך דוגמא.
יפעת שאשא ביטון: טיול שנתי.
יפעת שאשא ביטון: יש מורות באוטובוס והכל והנהג מעיר והן אומרות לא נורא, זה טיול שנתי, תנו להם קצת להתפרק והן מרשות להן קצת יותר מאשר במקום אחר ואנחנו רואים שגם שם לא תמיד יש התמודדות.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אומרת, מלווה בכל הסעה - - -
<מירה קרני: זו גם אכיפה לא תקינה.
יפעת שאשא ביטון: מלווה בהכל הסעה אוטופי.
יפעת שאשא ביטון: אוטופי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים מה קורה במערכת.
יפעת שאשא ביטון: מי שעובד בזה יודע מה במערך החינוך המיוחד.
יפעת שאשא ביטון: זה לא פשוט גם לגייס מלווים.
<מירה קרני: נכון, נכון, אנחנו מכירים את זה היטב.
יפעת שאשא ביטון: והשאלה עכשיו אם אנחנו נתלים באילן גבוה ואומרים זה מה שאנחנו רוצים ומפספסים את כל מה שאנחנו יכולים להרוויח בדרך, או שאנחנו אומרים חברים, בואו במציאות של היום מחר בבוקר נפתחת שנה.
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו מחר בבוקר נמצאים במקום יותר טוב ממה שאנחנו נמצאים בו היום.
יפעת שאשא ביטון: ומשם לראות אחר כך איך אנחנו מתקדמים הלאה.
יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת – מצלמות – אני לא הייתי פוסלת את זה בכלל.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מערך הרתעה שעובד בהרבה מאד מקומות, גם מקומות ציבוריים.
יפעת שאשא ביטון: ואם פעם אחת, פעמיים, ארבע, חמש, אנחנו ניקח מקרה שקרה באוטובוס ואנחנו נעניש בגלל שראו את זה במצלמה והילדים יבינו שהמצלמה זה כלי, גם זה חלק מכניסה לתודעה ומבחינת עלויות זה יותר ישים.
<מירה קרני: אני רוצה להתייחס רגע לשני הנושאים, בבקשה.
<מירה קרני: קודם כל לגבי העניין של מצלמה, יכול להיות שהיא יכולה להרתיע חלק מהילדים.
<מירה קרני: אני עדיין רוצה לשאול האם אנחנו רוצים, ואני רוצה לחזור ולהדגיש – האם אנחנו רוצים שאנחנו נעביר את אחריות החינוך של הילדים שלנו, את ההתרעה, למצלמות?
<מירה קרני: האם אנחנו היינו מוכנים - - -
יפעת שאשא ביטון: וודאי לא, וזה גם לא מה שזה אומר.
<מירה קרני: אוקיי, וגם בבתי הספר מציעים לנו כל הזמן שיהיו מצלמות בכל מקום במקום לתגבר נוכחות של מבוגר אחראי בהפסקות.
<מירה קרני: אנחנו לא יכולים שוב ושוב ושוב לפתור קשיים עם מצלמות.
<מירה קרני: אנחנו מדברים פה על חדירה לפרטיות, שאנחנו כמבוגרים לא היינו מוכנים בשום פנים ואופן כל היום - - -
יפעת שאשא ביטון: זה לא שוב ושוב.
יפעת שאשא ביטון: הוא במרחב ציבורי.
יפעת שאשא ביטון: הילד במרחב ציבורי.
<מירה קרני: האוטובוס הוא לא כזה מרחב ציבורי.
יפעת שאשא ביטון: הילד במרחב ציבורי, חברים, מה לעשות?
<שמעון אבני: את הולכת לבנק ואת הולכת לדואר ואת הולכת פה לכנסת.
<שמעון אבני: הכל היום מצולם.
<שמעון אבני: את מצולמת 24 שעות.
יפעת שאשא ביטון: הילד הוא במרחב ציבורי.
<מירה קרני: אוקיי.
<מירה קרני: מי צופה בי וכמה הוא צופה בי?
<מירה קרני: האוטובוס בסופו של דבר, כשהילדים מתאספים בו מתוך מטרה מסוימת ולהגיע למטרה מסוימת, זה לא אותו דבר.
<מירה קרני: ושוב, החינוך הוא לא בעזרת לצלם כל הזמן.
יפעת שאשא ביטון: זה לא במקום, מירה.
<מירה קרני: אני רוצה בבקשה רק להתייחס לעניין הזה – למה בכל זאת המלווה.
<מירה קרני: אם אנחנו כבר מראש פה בוועדה נוריד את רף הציפיות כל כך נמוך ולא נשאף לפחות לדומיין, לפחות לאפשרויות, בואו נשים את הרצף של הציפיות.
<מירה קרני: אחר כך נראה מה אנחנו עושים בדרך לשם, כי אנחנו לא יכולים - - -
יפעת שאשא ביטון: מירה, אני אגיד לך מה ההבדל ביני לבין רצף הציפיות - - -
<מירה קרני: אתם מציאותיים ואני מבינה שזה לא אפשרי.
<מירה קרני: אוקיי, אז בינתיים אפשר לעשות עוד כמה דברים.
יפעת שאשא ביטון: כי אני בפרקטיקה.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אגיד בהמלצות שמלווה זה הדבר הכי טוב ואנחנו צריכים לשאוף לשם.
יפעת שאשא ביטון: ו-?
יפעת שאשא ביטון: מחר בבוקר אני יכולה לתת את זה?
<מירה קרני: אוקיי, ואפשר לפתח בהתאם.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך באחריות – לא.
<מירה קרני: אנחנו מודעים היטב לזה שזה לא אפשרי כרגע, אבל אם זה רף הציפיות שלי, אז אני מתחילה להתאים את הדרך.
<מירה קרני: בהתאמת הדרך אני יכולה א' לחייב את כל נאמני הבטיחות למיניהם.
<מירה קרני: אני יכולה לנסות לפתח מערך של מתנדבים ברשויות.
<מירה קרני: בהרבה מאד רשויות נעשות היום פעולות נורא נורא יפות של מערכי מתנדבים.