GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<חנן דגן: אמצעים שאם באים מבחינת טרם מחנכים לחורים שבגבינה, בואו נסגור את החורים שבגבינה.
<חנן דגן: ואת אותם חורים אנחנו צריכים לסגור באמצעים טכנולוגיים.
<חנן דגן: וכמו שבאים היום להכניס לרכב את האמוביליים כאמצעי טכנולוגי והיבואנים מקבלים הנחה במס, אותו דבר היבואנים של כיסאות בטיחות מקבלים הנחה במכס, אם מתקינים את אותו חיישן שימנע את זה בתוך אותו כיסא בטיחות.
<חנן דגן: זאת אומרת צריך לבוא מפה ומצד שני צריך לבוא חינוך, הן בהסברה והן גם ביד נוקשה.
<חנן דגן: וכמו שאני יכול להגיד, כי אני מתנדב בתנועה, אני יכול להגיד לכם שכמו שאנחנו אוכפים כשלא מנתקים את הכרית בטיחות, לאכוף גם שאין חיישן, ורק באכיפה, הן בהסברה והן באכיפה נוקשה, אנחנו נקבל פתרון לאורך זמן.
<חנן דגן: ואם אנחנו נבוא ונצפה שההורים, כמו שהם יבואו לקורס בטיחות, יעשו את זה, זה לא.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לחייב.
<חנן דגן: אז אנחנו צריכים בכוח להכניס את זה כתקנה בתעבורה.
<חנן דגן: אני יכול להראות לכם, פה יש תקנות לכל דבר ולהכניס תקנה נוספת.
<חנן דגן: אז יקבלו דו"ח, אז יתקבלו.
יפעת שאשא ביטון: התייחס לזה הנציג של משרד התחבורה, שי.
<חנן דגן: חבל שהוא הלך.
<חנן דגן: רציתי שהוא ישמע, כי זה חייב לבוא בדיוק משם.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל לפני שהוא יצא, תאמין לי שזה מה שנאמר.
יפעת שאשא ביטון: הוא התחייב פה להכין תקינה דרך הנושא של כסאות בטיחות לילדים, שזה מאד טבעי, כי זה ממילא בא ביחד ואולי דרך זה אנחנו נמצא את הפתרון.
<חנן דגן: להוסיף את זה לתקינה ואכוף את זה פשוט בצורה בלתי מתפשרת.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חנן.
יפעת שאשא ביטון: ציפורת, ממש בקצרה ואז נסכם.
<ציפורת שימל: ממש בשני משפטים, באמת גם להביא קולם של הארגונים, שכמובן נשות חירות חלק מהם.
<ציפורת שימל: אני חייבת להגיד שקודם כל אני מאד מתחברת למסר שהיה כאן והדאגה שלנו באופן כללי מהשדר שאמור להגיע בהקשר של העברת האחריות מההורים לגננות ולמטפלות.
יפעת שאשא ביטון: מגייסים, מגייסים, לא מעבירים אחריות.
<ציפורת שימל: מגייסים, בהחלט, בהחלט, אבל אנחנו שותפים לחשש הזה – חשש – שיכול להיות; וגם אנחנו מאד מאד כמובן מאד מאד מודאגים מהעניין הזה שהאחריות של המטפלות שנמצאות, לילדים שכבר קיימים באותה שעה במעון, תועבר ותיפגע כתוצאה מהעניין הזה.
<ציפורת שימל: אנחנו יודעים שילדים קטנים, אנחנו מדברים על גילאים של אפס עד שלוש, מספיק שהם יושבים בכיסא לרגע ולשנייה אחת דעתם מוסחת, באותו שנייה הילד כבר נופל.
<ציפורת שימל: ילד מחזיק משהו, אין לו מה לעשות עם - - -
יפעת שאשא ביטון: המצוקות הן ברורות, אבל עדיין, אם זה מול רגע להציל חיים של ילד ואנחנו יכולים להתארגן - - -
<ציפורת שימל: אני רוצה מכאן לעבור לפתרונות המעשיים שאנחנו רוצים להציע אותם.
<ציפורת שימל: אנחנו סבורות שהפתרונות, שהם פתרונות טכנולוגיים בהקשר הזה, יכולים לייצר קשר עם ההורים באופן שלא ידרוש מהמטפלות של המעונות לעזוב את הילדים, במיוחד בשעות הקשות של הבוקר, שעליהן אנחנו מדברים, להעמיד אותם בסכנה ללא השגחה.
יפעת שאשא ביטון: אגב, סתם עולה לי עכשיו רעיון תוך כדי שאת מדברת.
יפעת שאשא ביטון: סליחה על ההתפרצות, אבל קבוצת ווטסאפ של ההורים אולי, שליחה של הודעה לקבוצה, תעיר את כל ההורים.
יפעת שאשא ביטון: אלה שהגיעו ואלה שלא הגיעו.
<ציפורת שימל: אז קודם כן, כפי שכבר נאמר, יש לנו בעיה עם הנושא בכלל של החזקה של פלאפונים של מטפלות.
<ציפורת שימל: יש על זה תקנות מאד ברורות אצלנו.
<ציפורת שימל: אבל מעבר לזה, אני חושב שהפתרונות קיימים היום, כמו שכבר נאמר כאן כל כך הרבה פעמים.
<ציפורת שימל: מספיק שהורה מעביר צ'יפ בכניסה למעון ועד שעה מסוימת כל הצ'יפים מקבלים התרעה וברגע שאותו מנגנון, עד שעה מסוימת אסף את כל השמות ויש מספר שמות שהוא לא קלט אותם, באופן אוטומטי מועברת הודעה לאותם הורים שמספרי הטלפון שלהם נמצאים במערכת.
<ציפורת שימל: לא נעשתה פה נגיעה של המטפלת בשום צורה.
<ציפורת שימל: לא נפגעו הילדים שנמצאים במעון.
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך התייחס לזה.
<ציפורת שימל: ויחד עם זה, במקביל, באותו רגע נתון, הילדים עצמם, שאנחנו חוששים מאד לחייהם ואנחנו הראשונים שרואים את טובתם, אותם ילדים יכולים להינצל מאותה סכנה שאנחנו כולנו שותפים לה.
<קריאה: אבל זה צ'יפ שיכול להגיע לכולם, גם למסגרת פרטית וגם למסגרת לא פרטית.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ציפורת ותודה רבה לכולכם.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני רוצה לסכם ואני צריכה את הקשב שלכם, אם פספסתי משהו, כי אנחנו רוצים להיות ממוקדים.
<לילי לידיה פוקמונסקי: אני יכולה להוסיף משהו, בבקשה גברתי?
יפעת שאשא ביטון: רגע, אני אומר ואת - - -
<לילי לידיה פוקמונסקי: אני רק רוצה להוסיף, שלפי כל מה ששמעתי, אני מאד מברכת על הדיון שהתקיים.
<לילי לידיה פוקמונסקי: ושוב, אני לא רוצה שתצאי עם הרושם שהגננות נגד.
<לילי לידיה פוקמונסקי: אני בעד כן להסברים.
<לילי לידיה פוקמונסקי: לא לערבב דבר ודבר.
<לילי לידיה פוקמונסקי: כן הסברה בכל גני הילדים.
<לילי לידיה פוקמונסקי: לא תהיה שום בעיה, אבל רק שזה לא יהיה כחוק, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: אחריות פלילית וכחוק.
יפעת שאשא ביטון: קיבלתי.
<לילי לידיה פוקמונסקי: תודה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ותודה רבה גם על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה באמת לשמוע אותם.
יפעת שאשא ביטון: יש להם משמעות בעיני.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לסכם את הדברים שהיו כאן, כדי שאנחנו נתכנס ונתפקס לדיון שאנחנו רוצים לקיים בעוד שבוע, שהוא כבר יהיה דיון פרקטי של מה אנחנו הולכים לעשות, ממש כמו תכנית עבודה.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אתחיל דווקא עם משרד הבריאות, כי קיבלת פה - אני קטונתי, אבל השר - - -
<מירי כהן: בשמחה.
יפעת שאשא ביטון: השר, שבאמת התגייס ואני מוכרחה לומר גם בסיכום הדברים, ההתגייסות שלו הייתה טוטאלית מהרגע הראשון, רגע לפני שבת, ואנחנו יודעים שהוא איש דתי, יחד עם ארגון בטרם, וזה לא מובן מאליו.
יפעת שאשא ביטון: זה לא מובן מאליו ואני רוצה לברך אותו.
יפעת שאשא ביטון: מירי, אתם במשרד תרכזו השבוע גם את האיסוף מכל אחד מהמשרדים, מה החלק שלו בעצם, מה תרומתו לצורך העניין לתכנית בטיחות ילדים.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו את התכנית שאנחנו זיקקנו יחד עם בטרם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעביר אותה ככל שנדרש, כדי שאפשר יהיה לעיין בה.
יפעת שאשא ביטון: אני הייתי מציעה אפילו פגישה אחת של נציגים מכל המשרדים, כדי שנוכל באמת לעשות את זה בצורה אמיתית.
יפעת שאשא ביטון: משרד התחבורה – אני ביקשתי מהנציג שיעשה בעצם את העבודה מול הייעוץ המשפטי של המשרד ויביא לנו את ההמלצה לגבי התקינה, כשאנחנו הולכים לכיוון של תקנה של כיסא ילדים, ככה שאנחנו יכולים להבטיח שבאמת במקום שיש בו ילדים – זה פוטר את השאלה של יש ילד, אין ילד – בוא לא - - -
<קרן אוחנה איוס: זה יגן עליהם 24/7 גם בחופשים, גם בשבתות, גם בזמן שהם לא במערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: זה שזה בכיסא, ובאמת לא חשבתי על זה לפני כן – זה שזה בכיסא זה ברור שזה הולך עם הילד.
<קרן אוחנה איוס: וזה לא רק בזמן שילד הולך לגן.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר לגבי הנושא של גיוס מערכת החינוך – ראשית, תודה לך אריאל על הדברים וגם על ההתגייסות.
יפעת שאשא ביטון: ציינת שגם תישקלו את הנושא של עזרים טכנולוגיים ואנחנו גם נקיים דיון משותף עם כל הגורמים, כדי שאנחנו נראה איך אנחנו עושים את זה נכון, לא בחקיקה.
יפעת שאשא ביטון: אני מלכתחילה אמרתי שזה טריגר כדי שאנחנו נגיע למקום שבו אנחנו באמת נפעל ביחד.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו ננסה לקדם אפילו את הפגישה גם השבוע.
<אריאל לוי: וגם הוספתי שאנחנו נגביר את ההסברה בפתיחת השנה באמצעות הגננות.
יפעת שאשא ביטון: אז בואו נשת
יפעת שאשא ביטון: דל שזה יהיה עם משרד החינוך ועם ארגון הגננות ועם הגנים הפרטיים ועם כל השותפים, ואגב גם משרד הכלכלה.
יפעת שאשא ביטון: צר לי שמשרד הכלכלה לא נמצא בדיון.
יפעת שאשא ביטון: הם הוזמנו, אבל אני רוצה אותם שותפים, כי אני חושבת שאת אותו מהלך צריך לעשות גם שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שהם קבוצת הסיכון הגדולה.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר בהקשר של משרד החינוך, באמת, דווקא כמי שבאה מהמערכת, דווקא כמי שמכירה את האנשים בשטח ובגלל זה נורא כאב לי כאילו שאולי זה משתמע ואני שמחה על התיקון, שכאילו איבדנו קצת, ויתרנו רגע על הנשמה והפכנו להיות מאד טכניים מרוב פחד.
יפעת שאשא ביטון: אם לא הייתי חושבת שלאנשי חינוך יש נשמה ענקית, בכלל לא הייתי הולכת למהלך כזה וברור לי שבבסיס הם מגויסים, וברור לי שבהרבה מקומות זה קורה, גם בלי יפעת שאשא ביטון וגם בלי חוק וגם בלי אף אחד שיבוא ויאמר להם, והרעיון הוא לראות איך אנחנו בעצם מגייסים את כל המערכת ושזה לא יהיה וולונטרי.
<אריאל לוי: אני רוצה להציע עוד הסבר למה שקרה פה, שזה מתוך תחושת אחריות אמיתית, לא לקחת משהו שאי אפשר או קשה לעשות.
<אריאל לוי: דווקא אני מסתכל על זה מעבר לסיפור הציבורי.
<אריאל לוי: יש פה איזו אמירה – מה שאנחנו לא יודעים לעשות עד הסוף ולא בטוחים מה חלקנו, ואם אני לא תופס את ההורה בטלפון – אני דווקא תופס את זה כאמירה של אחריות של הצוות החינוכי שהיה פה, אגב, מכל המשרדים.
יפעת שאשא ביטון: משרד האוצר, כמובן, אנחנו היינו במגעים אינטנסיביים גם בשבוע האחרון ואנחנו נקיים את המגעים גם בשבוע הזה, כי אנחנו רוצים את התמיכה ואת ההתגייסות גם מבחינה תקציבית והם לגמרי מגויסים ואיתנו, שמענו כאן גם מנציג האוצר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניפגש כאן בעזרת השם ב-3 באוגוסט, זה יום רביעי הבא.
יפעת שאשא ביטון: זה יהיה בבוקר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתכנס לדיון חירום.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבקש מיושב ראש הכנסת, כי זה מספיק חשוב.
יפעת שאשא ביטון: השלטון המקומי – המון תודה על ההתגייסות.
יפעת שאשא ביטון: הוספתם את העניין של השילוט, אנחנו באמת לא דיברנו ,שילוט ברחובות, במתחמים, בחניות, זה גם עניין.
יפעת שאשא ביטון: אז תבואו עם זה בהצעה פרקטית שאנחנו נצא עם תכנית עבודה.
יפעת שאשא ביטון: ראשית אני מתנצלת על העיכוב, אבל כמו שאתם יודעים הנושא די בוער וסוער.
יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת לפתוח את דיון הוועדה לזכויות הילד בנושא בטיחות ילדים בנסיעה במונית.
יפעת שאשא ביטון: למעשה אני נחשפתי לנושא הזה גם בעקבות פניות שהגיעו וגם שיח שעלה בתקשורת ואני מודה שדי נדה
יפעת שאשא ביטון: מתי שהבטיחות של הילדים ברכבים הפרטיים היא על פי סטנדרטים ותקנות מאד מסוימות, ושכמדובר במונית – כאילו למונית יש איזשהו מגן משלה, משהו שהוא כנראה קצת יותר גדול מאיתנו שם – לא צריך לשמור על כללי בטיחות מאד מינימאליים כפי שאנחנו תופסים אותם ברכבים הפרטיים שלנו, אם זה הנושא של כיסא בטיחות לילד, אם זה בוסטר או כל כיסא אחר שמותאם על פי הגיל.
יפעת שאשא ביטון: מותר להסיע שני ילדים נוספים על מספר הנוסעים המותרים אם הם מתחת לגיל חמש, אני מנסה להבין אם זה שהם פחות מגיל חמש אז מותר להפקיר אותם או מה המשמעות של זה מבחינת הבטיחות של המונית שהוא שונה מרכב פרטי.
יפעת שאשא ביטון: בקיצור, משהו שהוא מאד מאד עמום ולכן ביקשתי לכנס את הוועדה, פעם אחת כדי להבין לעומק מה באמת קורה, ופעם שנייה כדי לראות איך אנחנו מתקנים את זה.
יפעת שאשא ביטון: כי הרי לא יכול להיות שאנחנו נעשה הכול כדי שהילד שלנו יהיה מוגן כשאנחנו נוסעים ברכבים פרטיים, כי אנחנו יודעים שזה חשוב, כי אנחנו רוצים לשמור עליו, אבל כשזה מגיע למוניות אז החוקים באיזשהו מקום משתנים והילדים שלנו הופכים להיות לא בטוחים בנסיעה.
יפעת שאשא ביטון: אני אתחיל.
יפעת שאשא ביטון: עמותת אור ירוק, לא נמצאאים.
יפעת שאשא ביטון: משרד התחבורה, בבקשה אסי סוזנה.
<אסי סוזנה: שלום וברכה.
<אסי סוזנה: אנחנו מטעמנו בזמנו הוחרג כל הנושא של המוניות מכל הנושאים של מושבי הבטיחות למיניהם, סברנו שלא סביר יהיה שנהג מונית יחזיק במונית שלו מספר סוגים של כיסאות, וכאשר נוסע מזדמן כזה או אחר יעצור אותו אז הוא יחפש לעצמו איזשהו כיסא שמתאים לאותו ילד שנמצא עם אותו נוסע.
<אסי סוזנה: אפשר להחיל את זה אולי על תחנות מוניות, שאנחנו יודעים היום שתחנות מוניות כן מחזיקות וכן נותנות שירות, אפשר אולי להחיל את זה בנושאים של נסיעות מוזמנות מראש, שאותו נהג מונית יודע שמזמינים נסיעה עבור ילדים, אבל לכל הנסיעות המזדמנות יש לנו קושי בלראות איך זה באמת קורה - - -
יפעת שאשא ביטון: אז מה אנחנו אומרים בעצם, אסי, שהבטיחות של הילדים שלנו זה עניין של נוחות?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אם ברכב פרטי אפשר ואנחנו מחייבים את ההורים אז נעשה, ואם זה מוניות אז לא חשוב הילדים.
<יהודה בר אור: זה לא ככה, אבל אני תכף אדבר.
<יהודה בר אור: זה לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: לא, זה מה שמשתמע.
<יהודה בר אור: לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: לא, עזוב רגע נכון או לא נכון בהרגשה שלך, זה מה שמשתמע.
יפעת שאשא ביטון: אם אתה מסיע את הילד שלך ברכב אתה צריך לדאוג לכיסא בטיחות כי אנחנו צריכים להגן עליו ולשמור עליו, ואנחנו גם צריכים לחגור אותו.
יפעת שאשא ביטון: אבל אם זה במונית אז אנחנו לא יודעים אם זה נוח, אם זה יפריע לאחרים, אם אפשר או אי אפשר – אז יאללה נחליק, שייסע ככה.
יפעת שאשא ביטון: ככה זה נשמע.
<יהודה בר אור: זה לא ככה.
<אסי סוזנה: לא, זה לא עניין של נשמע ככה אלא אנחנו חושבים שבאמת זה משהו שהוא לא סביר יהיה לעשות, מה גם שהוא לא באמת מעשי, כי אז מה נחריג?
<אסי סוזנה: אוקיי, נגיד לנהג מונית שיחזיק גם בוסטר, גם סל-קל וגם כיסא מגביה לילדים כאלה או אחרים?
<אסי סוזנה: החוק מציין שצריך להתאים את הכיסא לגודל הילד, אז איזה בדיוק כיסא צריך להכריח את הנהג מונית להחזיק באוטו?
<אסי סוזנה: זה משהו שאנחנו חושבים ולא - - -
יפעת שאשא ביטון: וזה סביר להסיע ילד לא על כיסא בטיחות ולא חגור?
יפעת שאשא ביטון: וזה סביר להסיע שני ילדים שהם מעל מספר הנוסעים המותר כשהם מתחת לגיל חמש?
<אסי סוזנה: בסוף, אנחנו חושבים, וגם בעולם הדבר הזה מצוי, שהאחריות היא על ההורים.
<אסי סוזנה: אנחנו לא יכולים להוריד את הדבר הזה מההורים.
<אסי סוזנה: אם הורה ניגש למונית ויודע שאין לו כיסא בטיחות לילד, אנחנו חושבים שהאחריות היא שלו לא לעלות לאותה מונית ולהזמין מתחנת מוניות מונית שכן יש לה כיסאות, שיש את זה.
<אסי סוזנה: זה לא משהו שהוא לא קיים - - -
יפעת שאשא ביטון: אז אי אפשר לחייב תחנת מוניות, שבכל תחנת מונית - - -
<אסי סוזנה: אני לא יודע, שוב, אמרתי, יכול להיות שבתחנת מוניות יהיה אפשר לחייב - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אי אפשר לחייב בחוק שלכל תחנת מוניות יהיה מענה של בוסטר או כיסא בטיחות, ולא מעלים את הילד אם אין לו כיסא בטיחות?
<אסי סוזנה: יכול להיות, כשזה נסיעות מוזמנות, כן.
<אסי סוזנה: אבל כשזה נסיעות מזדמנות, כאשר מישהו עוצר, ורוב הנסיעות בארץ הן נסיעות כאלה, שאדם עומד בכביש ורוצה לעלות למונית, אני לא חושב שאפשר לחייב נהג מונית להחזיק את כל סוגי הכיסאות ב - - -
יפעת שאשא ביטון: אז מה האופציה?
יפעת שאשא ביטון: שהילד ייסע לא בטוח?
<אסי סוזנה: אתם רוצים לאסור להסיע?
<אסי סוזנה: זה מה שאתם רוצים?
<אסי סוזנה: זה מה שאתם באמת אומרים?
<רויטל לן כהן: סליחה, המקום של המדינה לפעמים הוא להיות פטרונית, כשהיא אמורה להגן על זכויות של מי שלא יכול להגן על זכויותיו.
<רויטל לן כהן: אנא הגנו על זכויות הילדים.
יפעת שאשא ביטון: רויטל, אהלן.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אני שואלת שאלה אחרת, באמת.
יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע, רויטל.
יפעת שאשא ביטון: אני באמת מתעקשת על השאלה.
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר בסדר, נסיעות מזדמנות והכול, אז מה אנחנו אומרים בעצם?
יפעת שאשא ביטון: שכשזה נסיעות מזדמנות וכי אין ברירה, אז אנחנו יכולים להרשות לעצמנו שהילדים יעלו לא חגורים?
יפעת שאשא ביטון: ואם אני עכשיו במקרה צריכה לעלות לבית חולים, לא עלינו, דחוף דחוף דחוף, אני יכולה להרשות לעצמי ברכב הפרטי שלי לקחת את הילד ללא כיסא בטיחות?
יפעת שאשא ביטון: התשובה היא לא, נכון?
יפעת שאשא ביטון: שוטר יתפוס אותי, זה ייגמר לא טוב.
יפעת שאשא ביטון: או אם חס וחלילה יקרה משהו.
<אסי סוזנה: בסוף, כמו שהאחריות היא שלך ברכב הפרטי שלך או אחר, האחריות היא שלך תהיה גם כשאת עולה למונית.
<אסי סוזנה: וזאת הכוונה.
<אסי סוזנה: כשאנחנו באים ואומרים: אנחנו רוצים שההורים יהיו אחראיים, ולא אותו בעל מונית הוא שצריך להיות אחראי.
<אסי סוזנה: הוא גם לא יכול להיות אחראי.
<אסי סוזנה: אנחנו מצפים, אנחנו רוצים להטיל על מישהו משהו שהוא לא יכול להיות אחראי, הוא לא יכול להחזיק את כל סוגי מגוון הכיסאות אצלו באוטו.
<רויטל לן כהן: תאסור עליו להסיע.
יפעת שאשא ביטון: ואם אני עכשיו האמא של הילד- - -
<אסי סוזנה: אני לא הולך לאסור להסיע - - - לא לעלות, אני חושב שהאחריות, היא של ההורים לא לעלות עם הילדים למונית.
יפעת שאשא ביטון: אסי, אני רוצה רגע לומר, ראשית, אני לא מתווכחת בכלל עם העניין של האחריות ההורית.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהיא תמיד במקום הראשון, ותמיד היא צריכה להיות שם, אנחנו יודעים שזה לא תמיד ככה, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו לא משאירים את המקום של האחריות ההורית כל הזמן, כי עובדה שאנחנו ברכבים פרטיים דורשים שיהיה כיסא בטיחות, אבל לצורך העניין אני רגע זורמת איתך כדי שתבין את גודל האבסורד, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: זה לא אישי אליך, זה פשוט ההתנהלות שאנחנו - - - אני בתור אמא, נותנת את הילד שלי לאח, לחברה, לא משנה, למישהו אחר, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: ברכב, ללא כיסא בטיחות, הם נוסעים, אני לא אדבר חלילה על מקרה של תאונה, שהילד חשוף וכו', אבל שוטר שעוצר, הנהגת או הנהג יכולים להגיד, ' האחריות של אמא שלו'?
יפעת שאשא ביטון: אז למה כשאנחנו מדברים על מוניות, אנחנו כאילו מנכים את העניין הזה מתחנת המוניות, או מנהג המונית, או בכלל מהאחריות שלנו כחברה?
יפעת שאשא ביטון: ואם תקרה תאונה ברכב של מונית, אז הילד לא חשוף לפגיעה כאילו?
יפעת שאשא ביטון: הוא מוגן שם?
<אסי סוזנה: לא חושב שהוא מוגן, אבל אני רק אומר שאנחנו לא יכולים להטיל עליו את הנושא הזה, או להגיד 'אל תעלה ילדים בכלל לרכב, אלא אם כן יש לך כיסא כזה או אחר', ובאמת צריך להתאים, כי הרי לא כל כיסא מתאים לכל ילד, מי כמוכם יודע?
יפעת שאשא ביטון: אבל יש כיסאות שהם, יש שני סוגים של כיסאות שיכולים לכסות את הכול.
<אסי סוזנה: זה לא מה שהחוק אומר בכל מקרה.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה הרבה יותר טוב ממה שהיום, שהילדים פשוט חשופים בצורה שהיא בוטה בעיניי, במקרה של תאונה, לא עלינו.
<אסי סוזנה: ועדיין אחרי הכול, אני חושב שקשה מאד יהיה, להטיל את האחריות הזאת על אותם נהגי מוניות שהם מסיעים את הציבור.
<אסי סוזנה: יש השלכות אחרות, כמו לדוגמא, 'אוקיי, אין לך כיסא אז אל תסיע את אותם ילדים', ואז מצד אחד כשאנחנו רוצים לתת מענה במוניות שירות לציבור, נהג מונית יכול להגיד: 'מצטער, אין לי כיסא' ולהמשיך הלאה.
יפעת שאשא ביטון: יש חובת חגירת חגורות במונית?
<אסי סוזנה: לא, רק בנסיעות בינעירונית.
<יהודה בר אור: לא לא לא, גם לא.
יפעת שאשא ביטון: אין חובת חגורות בטיחות?
<אסי סוזנה: ההחרגה היא לפי סעיף 83ב', ההחרגה היא לנהג מונית בנסיעות עירוניות, ולנוסעים מאחור בנסיעות עירוניות.
<יהודה בר אור: בינעירוניות.
<אסי סוזנה: לא, עירוניות.
<אסי סוזנה: אדוני, פתח את החוק תסתכל.
<אסי סוזנה: תסתכל על התקנות, מה לעשות?
<אסי סוזנה: אתה רוצה שאני אקריא לך?
יפעת שאשא ביטון: רגע, אני לא מבינה, מההתייחסות שלך אני מבינה שאתה יושב ראש איגוד נהגי המוניות, אני יכולה גם להבין את המקום שממנו אתה בא.
יפעת שאשא ביטון: יהודה?
<יהודה בר אור: אני יהודה בר אור, יושב ראש איגוד נהגי המוניות הארצי.
<יהודה בר אור: אני אבא וסבא, יש לי נכדים, ואני מסיע, ויש לי גם ילד שהוא מתעסק, שהוא גם היה קצין למידה ואני העברתי איתו את כל השנים יחד, ככה שאני נמצא במערכת הזאת די שנים, וליוויתי את העניין הזה כנהג מונית וכאב, וכיום אני מלווה את זה גם כסבא.
<יהודה בר אור: זו אחריות של ההורה.
<יהודה בר אור: אני, כמו שאני יודע שאני לוקח את הבוסטר שלי וכל דבר, הילד שלי לוקח או אני לוקח אם אני מסיע את הנכדים שלי, בפרייבט שלי, וזה הכול באחריות של ההורים, נהג המונית, אין לו מקום לשים את זה מאחורה, היום בכלל כשרוצים לעבור לרכב ההיברידי או החשמלי, שאין שם מקום לשים כלום מאחורה, מה, הוא ישים שם איזה מזוודה, איזה בוסטר, איזה מה?
<יהודה בר אור: מה הוא ישים ראשון לפני מה?
<יהודה בר אור: מה אתם רוצים עוד להחיל על נהג המונית - - -
יפעת שאשא ביטון: אז לא, שניה רגע.
<יהודה בר אור: לא, שנבין רגע, שנבין.
<יהודה בר אור: גברתי, את רוצה לשמוע את התגובה שלי או ש - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אני מבינה, אבל אני רוצה רגע להתייחס למה שאתה אמרת.
<יהודה בר אור: אני אגמור, אני אענה לך על הכול, תאמיני לי, לא באתי לפה בשביל לא לענות.
<יהודה בר אור: אני באתי לפה להביא את המציאות של נהג המונית בשטח, באמת.
<יהודה בר אור: קודם כל אנחנו, ברגע שאנחנו מחויבים ועובדים עם ילדים עם קשיי - - - או ילדים קטנים, שאנחנו מסיעים אותם לכל מקום, במכרז ובכל מקום כתוב שהנהג שמתחייב לקחת את כל הדברים האלה, הוא חייב להחזיק לעצמו את כל האמצעים, שהוא חייב לקחת את הילדים בדרך הבטוחה ביותר, אז הילדים שבאמת נוסעים כל יום הם מוגנים.
יפעת שאשא ביטון: במקרים האחרים הוא לא חייב - - -?
<יהודה בר אור: לא, הוא לא רק לא חייב, הוא גם לא יכול.
<יהודה בר אור: הוא לא יכול משום שאין לנו אפשרות לשים את זה באוטו.
<יהודה בר אור: קודם כל כמה עוד הוצאות יש לנהג מונית שבקושי מגיע לשכר מינימום בשתים עשרה שעות עבודה?
<יהודה בר אור: רוצים להטיל עליו עוד הוצאות ועוד הוצאות?
<יהודה בר אור: אין מקום לזה.
<יהודה בר אור: ב', אין לו מקום באוטו להכניס את זה, כי אנחנו, ההפך, הולכים היום לצמצם את הבגאז' של האוטו ולא להגדיל אותו, אז איפה נשים את הדברים האלה?
<יהודה בר אור: היום רוצים לשים דגש על מחיר ודגש לזה ומיליון ואחד דברים רוצים שנהג המונית יעשה, ואי אפשר את כל העולם ואשתו להטיל על הנהג ולהכניס אותו לתוך האוטו, אין לו מקום, זה אוטו שצריך להסיע מזוודות, צריך להסיע אנשים וצריך לתת שירות לאנשים שנוסעים איתו.
<יהודה בר אור: אנחנו, כמובן שברגע שאנחנו רואים אנחנו מטלפנים מהר לתחנה והבן אדם - - - אנחנו אומרים למי שיכול להסיע, ויש לו את זה, זה יתרון שלו, כי באותו רגע אין לו עבודה, הוא יכול להסיע ויש לו את הבוסטר, הוא מרוויח.
<יהודה בר אור: הפוך, מבחינת עבודה, הוא מקבל את העבודה.
<יהודה בר אור: ברגע שאין לו עבודה, אם אין לו בוסטר הוא לא ייסע עם הילד הזה אם אין למשפחה הזאת בוסטר.
<יהודה בר אור: אבל המשפחה צריכה לדאוג לבוסטר שלה כשהיא באה למונית והיא נוסעת, כי האחריות היא שלי ושל כל אחד בישראל.
<יהודה בר אור: זה לא שייך שאני נהג מונית כרגע, אני מדבר עכשיו כהורה וכסבא.
<יהודה בר אור: לא יכול להיות שאתם באים, רוצים שהנהג יהיה אחראי - - -
יפעת שאשא ביטון: רגע, אתה עוד לא יודע מה אני רוצה, אנחנו עכשיו נמצאים בשיחת בירור.
יפעת שאשא ביטון: וזו הסיבה גם שרציתי לשאול מקודם, אבל אתה אמרת את הדברים שוב עכשיו, אז אני אשאל את השאלה.
<יהודה בר אור: בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא באה להטיל על נהגי המוניות כלום, אנחנו באים לראות איך אנחנו מוודאים שהילדים שלנו נוסעים בבטחה, גם במונית.
יפעת שאשא ביטון: גם במונית.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו לשיטתך, אם אתה אומר שהאחריות היא של ההורים, ואני מסכימה שעל ההורים תמיד מוטלת האחריות - - -
<יהודה בר אור: לא, אני - - -
יפעת שאשא ביטון: אז אולי הורים שלא מגיעים עם הציוד שנדרש, נהג המונית פשוט לא ייקח את הילדים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת לא יהיה אפשר להסיע ילדים במונית אם הם לא נמצאים עם אמצעי הבטיחות הנדרשים.
<יהודה בר אור: את עושה פה שני דברים, אחד טוב ואחד רע.
<יהודה בר אור: מה הטוב?
<יהודה בר אור: הטוב, שבאמת לאותו נהג שרוצה יהיה לו פרנסה יותר ויותר, והרע, שאם יהיה באותו רגע, לא יהיה מספיק מוניות, אז לאנשים תהיה סיבה להגיד שכרגע אין להם בוסטר, וכאן את נכנסת לתוך פלונטר.
<יהודה בר אור: אי אפשר יהיה לכפות את זה ולחפש, מי יבדוק את זה?
<יהודה בר אור: שמונה פקחים בכל הארץ?
יפעת שאשא ביטון: מה אתם מציעים?
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שהילדים שלנו יהיו בטוחים.
<יהודה בר אור: תראי, אני כל היום מתלונן על זה שחאפרים מפקיעים מחירים ועושים בעיות, ואני שולח את הפקחים לכל מיני מקומות ששמה לוקחים לציבור יותר כסף.
<יהודה בר אור: אני משתף פעולה עם משרד התחבורה ועם המשטרה ועם הכול, כדי שלא יפגעו בציבור.
<יהודה בר אור: ואין להם, והתשובה שלהם, שלא תמיד הם יכולים לעזור כי יש להם שמונה פקחים בכל הארץ ואין להם תשובות לאף דבר.
<יהודה בר אור: אז בטח שהם לא יבדקו למי יש בוסטר ולמי לא, זה הרי חוק שאין לו שיניים, זה כאילו דבר שאי אפשר לבצע אותו גם.
<יהודה בר אור: עכשיו מה שאנחנו אומרים, אנחנו - - -
יפעת שאשא ביטון: יש משטרה בדרכים, מה זה הדבר הזה, יש משטרה בדרכים, תהיה לה זכות לעצור נהג מונית ולראות, מסיע ילדים מחוץ לחוק או לא - - -
<יהודה בר אור: תראי, גברתי, יש לנו חוק שאומר שצריכה להיות מזוזה בתוך האוטו, מה זה מזוזה?
<יהודה בר אור: שאני אקבל את פרטי הנהג בתוך האוטו, אני רשום גם על המונית, אני כבר 37 שנה נהג מונית, אולי שלוש פעמים עצרו אותי על השאלה הזאת.
<יהודה בר אור: אפילו על המדבקות שהן גלויות מבחוץ, שכל אחד רואה את זה ואני שולח למשטרה לכל מיני מקומות שנהגי מוניות נוסעים בלי זה, כי החוק מחייב אותם לשים כי זה מה שהנוסע רואה.
יפעת שאשא ביטון: איך הילדים שלנו נוסעים בבטחה גם במוניות?
יפעת שאשא ביטון: לא יכול להיות שהילדים שלנו, במוניות, לא בטוחים.
<יהודה בר אור: אז הם בטוחים.
<יהודה בר אור: קודם כל הם בטוחים.
<יהודה בר אור: קודם כל אני אומר לך, הם בטוחים.
יפעת שאשא ביטון: למה, יש לכם מעטה הגנה מיוחד?
<יהודה בר אור: קודם כל אני אומר לך, תזמיני לפה נציג משטרה וכל מי שאת רוצה, חבל שאין פה, וכרגע עד הרגע הזה, בלי עין הרע שלא יהיה, אני לא קיבלתי שום דוח משטרתי בשום מקום שקרתה תאונה במונית שבו נפגע ילד בגלל שהוא לא היה חגור.
<יהודה בר אור: נקודה.
<יהודה בר אור: ההורה שיושב איתו יודע, נהג המונית מבקש ממנו, 'תפוס אותו טוב', ברגע שהילד מנסה לקום, הוא מבקש מההורה, עוצר את האוטו בצד - - -
יפעת שאשא ביטון: כן אבל אם חלילה תאונה או משהו, מה גורלו של הילד?
יפעת שאשא ביטון: ועוד אתם חמישה מאחורה ולא רק - - -
<יהודה בר אור: גם אם יהיה בוסטר זה לא יעזור, בתאונה אמיתית.
<יהודה בר אור: כולם יודעים מה זה בוסטר.
יפעת שאשא ביטון: אז משרד התחבורה בואו נבטל את תקנות הבטיחות לילדים ברכבים אם זה לא יעיל, באמת עכשיו אני אומרת.
יפעת שאשא ביטון: אם זה לא באמת מה שמציל את הילדים שלנו, אז בשביל מה אתם מוציאים על זה כל כך הרבה כסף?
<יהודה בר אור: את יודעת כמה אנשים היו חגורים טוב מאד והלכו לעולם הבא?
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול אם באמת הסיפור של הבוסטרים מאחורה, או בכלל של הילדים, הם לא כאלה יעילים, אז בואו נבטל.
יפעת שאשא ביטון: למה ההורים צריכים להוציא מאות אם לא אלפי שקלים על כיסא בטיחות?
<יהודה בר אור: תראי, במה הוא קשור, הוא לא קשור בכלום.
<יהודה בר אור: אם הוא לא קשור, הוא יעוף.
יפעת שאשא ביטון: בוא נבטל את זה! טוב שניה רגע, יהודה, תן לאסי רגע
<רויטל לן כהן: הוא חגור עם חגורת הבטיחות, פשוט - - -
<יהודה בר אור: חגורת הבטיחות לא הצילה אותך גם - - -
יפעת שאשא ביטון: רויטל, סליחה.
יפעת שאשא ביטון: תנו שנייה לאסי לענות.
<אסי סוזנה: אף אמירה כזאת או אחרת, שכיסאות בטיחות הם לא בטיחותיים או חגורה לא בטיחותית, אני לא חושב שמכאן צריך לבוא ולהגיד, 'אוקיי, בואו נבטל את הדבר הזה'.
<אסי סוזנה: יש מקום אולי למחקר מקיף ואז לבדוק ולהגיד, אוקיי מתאים או לא מתאים?
<אסי סוזנה: כן מגן או לא מגן?
<אסי סוזנה: זה בנושא הזה.
<אסי סוזנה: אבל, אני חושב, שוב, כשאנחנו מטילים את האחריות על מישהו שהוא לא באמת אחראי, אם תרצו, שוטר יעצור מונית, ואם הילד לא חגור ואין לו בוסטר – שייתן דוח להורים.
<אסי סוזנה: מה לעשות, ההורים צריכים לדעת שאסור להם להסיע את הילד בצורה כזו או אחרת, זה לא משנה מי הנהג.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, אני לא מצליחה להבין את השיח, כי אם עוצרים אותי ומאחור יש מישהו שהוא לא חגור ולא משנה, זה לא משנה עכשיו אם זה מבוגרים או ילדים, אני חוטפת.
יפעת שאשא ביטון: אני חוטפת.
<אסי סוזנה: נכון.
יפעת שאשא ביטון: אז למה כשאנחנו מגיעים לנהגי מוניות אנחנו מנקים את השטח?
<אסי סוזנה: אנחנו לא מנקים את השטח, נהג במונית הוא נהג ברכב ציבורי, הוא אמור לתת שירות לציבור, בדיוק כמו שפטרנו אותו מחגורת בטיחות בנסיעה עירונית - - -
<יהודה בר אור: אחריות, לא - - -
<אסי סוזנה: אנחנו לא יכולים להטיל עליו את האחריות הזאת של לבוא ולהגיד, הבטיחות של הילדים היא על הראש שלו.