GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: דווקא כמי שמכירה את האנשים שנמצאים שם ואני יודעת שיש להם נשמה יתרה.
יפעת שאשא ביטון: מי שמגיע לחינוך לא מגיע ככה על הדרך.
יפעת שאשא ביטון: אז ברור לי שלהרים טלפון להורים של ילד שנעדר, זה יכול להיות חלק משגרת יום של גן.
יפעת שאשא ביטון: אגב, לא רק בהקשר של שכחת ילדים.
יפעת שאשא ביטון: פעם זה היה נוהל בתוך מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני כמורה עשיתי את זה, כדי לוודא שהילד בסדר.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לכן להתייחס, שנייה, לילי.
יפעת שאשא ביטון: רק חשוב לי להבהיר בפתיחת הדיון, כי אני יודעת שזה היה הרחש בחדר, שלא מדובר כאן על אחריות פלילית, באופן חד משמעי אני אומרת ואני אתן לך את רשות הדיבור אחרי שחברי הכנסת יציגו.
יפעת שאשא ביטון: אני אפתח איתך, בסדר לילי?
<לילי לידיה פוקמונסקי: בסדר, תודה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): תודה רבה גברתי יושבת הראש.
<ארין אלהרר (יש עתיד): אני אפתח ואומר שאני מלאת הערכה לשר ליצמן, על שלקח את הנושא הזה ואני בטוחה שגם יעשה בו.
<ארין אלהרר (יש עתיד): תראו, הנתונים הם באמת נתונים מחרידים.
<ארין אלהרר (יש עתיד): חברותי בארגון בטרם מדווחות שמשנת 2008 עד שנת 2016 על 381 מקרים של השארת ילדים ברכב, בהם היו מעורבים 428 ילדים, מתוכם 205 תינוקות.
<ארין אלהרר (יש עתיד): 20 מקרים הסתיימו במות הילד ו-13 מקרים מתחילת השנה ועד היום.
<ארין אלהרר (יש עתיד): רק על הנתונים האלה, זה Wake up call לכל משרדי הממשלה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): רק על זה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): לא צריך יותר מזה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): עכשיו תראו, לא בכדי הוקמה ועדה בין משרדית באפריל 2012, כבר יש ועדה משרדית שעובדת.
<ארין אלהרר (יש עתיד): ואפילו יש מסקנות, כבוד השר.
<ארין אלהרר (יש עתיד): בהשתתפות נציגי משרד התחבורה, החינוך, המשפטים, ארגון בטרם, הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, ויש המלצות.
<ארין אלהרר (יש עתיד): אבל מבדיקה שערך עיתון הארץ, אין יישום של ההמלצות.
<ארין אלהרר (יש עתיד): לא צריך להמציא את הגלגל מחדש.
<ארין אלהרר (יש עתיד): לא צריך לבדוק מה חסר.
<ארין אלהרר (יש עתיד): הבנו מה חסר.
<ארין אלהרר (יש עתיד): עכשיו צריך שהמשרדים הממשלתיים ישנסו מותניים וישלבו ידיים.
<ארין אלהרר (יש עתיד): ואדוני השר, אני אומרת לך, פה עקב האכילס.
<ארין אלהרר (יש עתיד): בשילוב הידיים בין המשרדים.
<ארין אלהרר (יש עתיד): אני יודעת מה קורה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): משרד אחד אומר זה לא בחצר שלי, זה בחצר שלו.
<ארין אלהרר (יש עתיד): וככה אנחנו מוצאים את עצמנו כל קיץ, בשלוש השנים האחרונות שאני נמצאת בכנסת, כל קיץ אנחנו נמצאים בדיון הזה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): כל קיץ יש - - -
יעקב ליצמן: אז אני אומר שאני כן מוכן לקבל.
<ארין אלהרר (יש עתיד): אז אני אומרת, מצוין.
<ארין אלהרר (יש עתיד): עכשיו תראו, זה לא רק דיווחים.
<ארין אלהרר (יש עתיד): דרך אגב, גברתי יושבת הראש, אני מכירה את ההצעה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): זו הצעה שהיו לה גלגולים קודמים.
<ארין אלהרר (יש עתיד): אני באמת חושבת שהטלת האחריות הבלעדית על הגננות היא לא הפתרון.
יפעת שאשא ביטון: אין כאן הטלת אחריות בלעדית על הגננות.
<ארין אלהרר (יש עתיד): לא, אבל עצם העובדה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, חייבים לומר את זה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): אז אני אומר גברתי, בעצם העובדה שאנחנו בחקיקה או בנוהל של משרד החינוך, אומרים גננות יקרות, אתן צריכות, לא תענשו על זה, אבל אתן צריכות – מטילים עליהן איזה שהוא סוג של אחריות.
<ארין אלהרר (יש עתיד): גם אם היא אחריות מוסרית, אנחנו מטילים עליהן אחריות.
<ארין אלהרר (יש עתיד): תרימו טלפון להורים.
<ארין אלהרר (יש עתיד): האחריות צריכה להיות על כולם.
יפעת שאשא ביטון: האחריות צריכה להיות על כולם.
יפעת שאשא ביטון: זה המפתח.
<ארין אלהרר (יש עתיד): האחריות צריכה להיות על ההורים להתקין את הסנסורים.
יפעת שאשא ביטון: או בהתגייסות של כולם.
<ארין אלהרר (יש עתיד): האחריות צריכה להיות על משרד התחבורה לוודא קיומם של סנסורים.
<ארין אלהרר (יש עתיד): האחריות צריכה להיות על הסברה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): כמה פעמים עוד נשמע?
<קריאה: משרד החינוך כאן?
<ארין אלהרר (יש עתיד): משרד החינוך צריך להיות שותף להסברה הזאת.
<ארין אלהרר (יש עתיד): כולם צריכים להיות בלופ הזה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): ובאמת, זה מאד מצער אותי להגיד את זה, עד עכשיו לא ראיתי ואני באמת מקווה, כבוד השר, שאנחנו יוצאים לדרך חדשה בעניין הזה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): ומספיק, מספיק לראות את התמונות ואת זעקות השבר של הורים.
<ארין אלהרר (יש עתיד): ותדעו לכם, זה יכול לקרות לכולם.
יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה איתך שלא צריך להמציא את הגלגל מחדש.
יפעת שאשא ביטון: זה גם מה שהנחה אותנו בעבודה שעשינו בחודשים האחרונים.
יפעת שאשא ביטון: פשוט לקחנו את התכנית הגדולה של אותה ועדה בין משרדית, שהיא באמת תכנית ענקית, וזקקנו בה את החלקים הרלבנטיים, כפי שאת הדגשת.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של הסברה, הוספנו לכך את כל הנושא של הדרכת הורים ועוד אלמנטים נוספים, שבסופו של דבר "מגיעים" ישירות אל הילד.
יפעת שאשא ביטון: ניקינו את כל הסיפור של מנגנונים ואני שמחה שיש שותפות של משרד הבריאות וכמובן שלא יהיה מנוס מגיוס של משרד האוצר, שנמצא איתנו במגעים אינטנסיביים, אבל גם המשרדים האחרים.
יפעת שאשא ביטון: כי בסופו של דבר זה חינוך וזה תחבורה, כי אנחנו כן רוצים את העזרים הטכנולוגיים וזה עוד משרדים נוספים, שכולם חייבים לשלב ידיים.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אורי מקלב ואחר כך חבר הכנס אורי בן צור, בבקשה.
איל בן ראובן: אייל בן ראובן.
יפעת שאשא ביטון: אייל בן ראובן.
יפעת שאשא ביטון: לא יודעת.
יפעת שאשא ביטון: היועצת שלי תסביר.
יפעת שאשא ביטון: זה השם שהחלטתי שקוראים לך.
יפעת שאשא ביטון: לא יודעת למה.
יפעת שאשא ביטון: גם היא אומרת לי מי זה אורי בן צור?
אורי מקלב: כצור החלמיש.
אורי מקלב: לא משנה, העיקר הוא כצור החלמיש.
איל בן ראובן: נזכור את זה בינינו.
יהודה גליק: ה-בן היה נכון.
יפעת שאשא ביטון: לפחות משהו.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה גברתי יושבת הראש, מכובדי השר.
יפעת שאשא ביטון: ב-6 ביוני, לפני כשישה שבועות, לצערנו היו שני דיוני חירום שקיימנו בשישה שבועות האחרונים בכנסת ובדיון הקודם שהיה ב-6 ביוני, ממש לפני כחודש וחצי בוועדת המדע והטכנולוגיה בנושא שכחת ילד - זה היה לאור ציר חירום, הילד של משפחת וינגוט שנשכח באשדוד.
יפעת שאשא ביטון: ואת גברתי יושבת הראש, כדיון חירום, בגלל שהייתה לך ועדה מקבילה לא יכולת להשתתף, וכפי שהתעסקת בזה גם אז, היה חבל לך שלא יכולת להשתתף כדי לתרום לדיון הזה.
יפעת שאשא ביטון: והנה לצערנו, מאז את כבר מקיימת דיון שני, כשברקע הילד הרביעי שנפטר, מאז הדיון שעשינו לפני כחודש וחצי.
יפעת שאשא ביטון: זה פשוט לא ייאמן ולא ייתפס.
יפעת שאשא ביטון: שני הילדים מדיר אל אסד שעל יד חורה נשכחו והילדה הורביץ שנשכחה בערד, והנה ביום שישי משפחת פלדמן.
יפעת שאשא ביטון: לכולם יש את אותם מאפיינים, ולא כולם בהגעה לגן, כמו למשל הילד האחרון, זה היה בקניות.
יפעת שאשא ביטון: ככה שהגן ובית הספר הוא לא תמיד הפתרון.
יפעת שאשא ביטון: לא הפתרון האחרון, נכון.
אורי מקלב: הוא לא הפתרון האולטימטיבי.
אורי מקלב: אבל אני רוצה בכל אופן להציף ביניכם את השוני שיש לנו וכפי שיש לנו גם במסמך של בטרם, שאלה לצערנו נפטרו וכמה ילדים ניצלו ונשכחו והאבא רץ והצליח להציל את הילדים.
אורי מקלב: אז ככה שאני חושב שהתפיסה שלנו צריכה להיות, לאור המקרים האלה, לאור זה שאנחנו רואים שאי אפשר לעשות את זה על ציר שאבא שכח, קצת אשמה לאבא, וגם אם זו לא אשמה, צריך להיזהר.
אורי מקלב: מי שבאמת אחראי זה לא קורה לו.
אורי מקלב: והנה התברר שאי אפשר.
אורי מקלב: אנחנו צריכים לצאת מהקונספציה הזאת.
אורי מקלב: זה לא כמו שאומרים, תשמע, אני לא יכול לעצור מי שעובר באודם.
אורי מקלב: זה לא לעבור באדום.
אורי מקלב: יש לזה אולי הסבר פסיכולוגי.
אורי מקלב: אנחנו היום לא בדרך לעבודה, אנחנו כבר בעבודה מאז שאנחנו נכנסים לרכב, בשונה מאשר פעם, שאנחנו בדרך לעבודה.
אורי מקלב: בדרך לעבודה אנחנו מורידים את הילד ומגיעים לעבודה.
אורי מקלב: אנחנו כבר עובדים.
אורי מקלב: יש כאן עוד תפיסות.
אורי מקלב: ברגע שאנחנו נהפכנו לטכנולוגים, כמו שאנחנו לא זוכרים מספרים ועוד דברים שפעם זכרנו, אז היום לא זוכרים שום דבר בלי שמזכירים לנו.
אורי מקלב: ועל כך שהמצבר לא ייגמר, ששכחנו לסגור את התאורה, ככה או ככה יש לנו צלצולים במערכת אם לא בדקנו.
אורי מקלב: כנראה שהעולם הזה גם צריך, כי יש לנו הרבה הסחי דעת ואנחנו צריכים להיות מודעים לזה.
אורי מקלב: יש להפסיק להאשים את ההורים.
אורי מקלב: אנחנו צריכים לתת את הפתרון.
אורי מקלב: אדוני השר, אתה באמת סמל ודוגמא בנכונות שלך להיות שותף בכל תהליך ואתה גם בהתראה קצרה, הרי אנחנו יודעים שההתראה של הישיבה הזאת היא התראה קצרה, והנה, אתה מופיע פה ונמצא פה.
אורי מקלב: אני פונה דווקא למשרד התחבורה, ואני אגיד לכם למה אנחנו רואים את זה ככתובת מיוחדת.
אורי מקלב: חינוך, הסברה, אמצעים שונים.
אורי מקלב: בפני ועדת המדע והטכנולוגיה הציגו עשרות של פתרונות.
אורי מקלב: פתרונות שכל אחד ישים.
אורי מקלב: יש כאלה שהם על המדף, יש כאלה שהם בחמישה שקלים, יש כאלה שהם בתשעה שקלים, בעשרה שקלים ויש כאלה שבהם בשלב שהם כבר אחרי פיתוח, רק צריך מישהו שישלים את זה או יזמין את זה.
אורי מקלב: הופיעו בפנינו נערים ונערות שפיתחו פיתוחים בתמיכה של פרויקטים נפלאים כאלה ואחרים, אבל לפעמים חלקם פחות טובים, מפני שאתה יכול לשכוח לחבר למשל את השרוך.
אורי מקלב: השאלה מה אתה שוכח ומי אמר שאת זה תשכח ואת זה לא תשכח.
אורי מקלב: הגיעו אלינו מארצות הברית, ונמצא כאן המדען של משרד התחבורה, שי סופר, שאמר לי בשיחת טלפון לפני כשבוע, עוד לפי האסון הזה, שהוא הולך על כיוון פתרונות שכמו שאנחנו קודם כל בחוק, בחקיקה, והגשנו גם חלק מחברי הכנסת שנמצאים כאן, עוד חקיקה, חוץ מהחקיקה שלך ואת גם שותפה לחקיקה הזאת, שמחייבת את האמצעים הטכנולוגיים.
אורי מקלב: אנחנו יודעים שיש חובה לחגור חגורה.
אורי מקלב: אנחנו יודעים שהרוב חוגרים חגורה.
אורי מקלב: אנחנו יודעים שחובה להסיע ילדים בכיסא בטיחות.
אורי מקלב: אנחנו יודעים שהרוב מיישם את זה.
אורי מקלב: בחיבור הזה אפשר לחבר.
אורי מקלב: המצאה שהומצאה לא בגלל ילד אלא בגלל שכחה של דברים אחרים בארצות הברית.
אורי מקלב: ברגע שאתה פותח את הדלת האחורית, נכנס לדלת הקדמית, פותח את הדלת הקדמית, אתה תהיה חייב בצלצול, בהתראות כאלה, לגשת גם לדלת האחורית.
אורי מקלב: וזה לא קשור לזה שאתה מפעיל או לא מפעיל.
אורי מקלב: אתה תהיה חייב והחוק יחייב אותך לעשות את זה.
אורי מקלב: יש היום הורים מפוחדים.
אורי מקלב: אני כסבא כבר פחות לוקח את הילדים.
אורי מקלב: אני בטוח שכאבא הייתי היום מפחד לקחת.
אורי מקלב: כל הזמן הייתי חי בפחד – אולי אני יכול לשכוח?
אורי מקלב: זה קורה הרי לכל אחד.
אורי מקלב: כולנו אנשים נורמטיביים, זה לא אומר שזה יקרה רק לאחרים.
אורי מקלב: לכן יש חובה להתקין משהו, ואנשים גם לא יודעים מה להתקין.
אורי מקלב: חלקם מהמצאות שהיו, וזה הורים שפיתחו משהו, ואיך הוא אומר – פיתחתי על גיל שישה חודשי, אותו הורה.
אורי מקלב: עם הילד שלקחתי לעבודה, פיתחתי לי עוד גורם שיתריע.
יפעת שאשא ביטון: מנגנון, כן.
אורי מקלב: ולכן יש פתרונות.
אורי מקלב: ישנם פתרונות.
אורי מקלב: השאלה מתי משרד התחבורה ושר התחבורה יהיה אחראי כמו שר הבריאות, שלוקח על עצמו, יאמר אני חייב להגיש פתרון ואני אחייב את זה בחקיקה.
אורי מקלב: יש גרירת רגליים.
אורי מקלב: אין נכונות.
אורי מקלב: לא רוצים לקחת אחריות.
אורי מקלב: הקריאה שלנו מפה צריכה להיות לשר התחבורה.
אורי מקלב: יש גם נושא של חינוך במשרד החינוך.
אורי מקלב: יש אפליקציות כאלה שהיום אין חינמיות, זה לא עולה כסף.
אורי מקלב: אפליקציה שגם אם נניח היא תהיה בשלב הראשון, כרגע רק לצורך הסברה ולא כהכרח, בלי שום הכרח, אבל אפליקציה כזאת שבאופן אוטומטי הגננת לא צריכה לעשות שום דבר.
אורי מקלב: אם הילד לא מגיע וזה לא נלחץ על זה שהוא הגיע, היא לא צריכה ללחוץ על ילד שנלחץ.
יפעת שאשא ביטון: יש כבר כמה מוסדות שאכן התקינו אפליקציות שונות, שבעצם מסמנות את ההגעה של הילדים לגן ומי שלא הגיע אז נשלחת התראה להורים.
<קריאה: צריך להתקין את זה כחלק מהביטוח.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, משפט סיכום.
אורי מקלב: בזה אני מסיים.
אורי מקלב: אני ראיתי במשרד התחבורה, ראיתי בפנייה שלי גם לשר, יש איזו גרירת רגליים.
אורי מקלב: יש איזו התעלמות.
אורי מקלב: זה לא חובה שלי.
אורי מקלב: חובה בחלק הזה, משרד החינוך – משרד החינוך.
אורי מקלב: משרד הבריאות – משרד הבריאות.
אורי מקלב: החלק של משרד התחבורה, שזה התקנה בתקינה, משהו שהוא מקבל את ההסמכה ויכולים להיות שניים-שלושה דברים, אמצעים, אבל שיש חוק גם שמחייב שאי אפשר להסיע ילד, אי אפשר לקשור ילד בכסא בטיחות מבלי שבסופו של דבר יהיה גורם הרתעה, התראה לאבא שלא עשה את הפעולה, שניגש אחרי שהוא יצא מהדלת שלו, וניגש לילד וטיפל בילד והוציא את הילד.
מסעוד גנאים: הייתה הצעת חוק אתמול, שעברה בוועדת שרים לענייני חקיקה, לא?
יפעת שאשא ביטון: היא לא עברה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ביקשנו חוזר מנכ"ל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נדבר עליה.
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת קסניה חייבת לצאת, אז אנחנו ניתן לה דקה מזמנך.
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת קסניה, בבקשה.
קסניה סבטלובה: תודה, גברתי, כבוד יושבת הראש.
קסניה סבטלובה: אני פשוט אחדד נקודה שלדעתי לא תמיד נשמעת ובהחלט כולם יסכימו איתי שהיא חשובה מאד.
קסניה סבטלובה: אנחנו מדברים על החברה שלנו, שהיא חברה רב גונית, אנחנו מדברים על שלל שפות ואנחנו מדברים על שלל תרבויות והסברה שאפילו משדרים אותם כן בערוצים שנקראים הערוצים המרכזיים, המיין סטרים, לא מגיעים לכולם.
קסניה סבטלובה: אם זה לא יהיה מכוון לכלל האוכלוסיות, אנחנו לא נתקדם.
קסניה סבטלובה: אם זה לא יהיה גם באידיש וגם ברוסית וגם בערבית וגם באמהרית, אנחנו לא נתקדם מאומה.
קסניה סבטלובה: הדברים האלה קורים וכמו שאנחנו יודעים כולם חשופים לזה.
קסניה סבטלובה: אין אחד שלא.
קסניה סבטלובה: אז אם אנחנו מחדדים את העניין של ההסברה, אז באמת אולי קצת יותר השקעה מבחינה כספית.
קסניה סבטלובה: זה לא רק לשדר את הפרסומת הזאת בערוץ 2.
קסניה סבטלובה: ואולי דווקא יהיה חיוני יותר לשדר אותה לא בערוץ 2, אלא דווקא במדיה המקומית וכו'.
קסניה סבטלובה: לגבי הפתרונות שהוצגו פה, אז אנחנו יודעים, לא חסרים פתרונות וכפי שהבעיה היא מורכבת, גם הפתרון צריך להיות מורכב.
קסניה סבטלובה: זה לא הצעת חוק אחת וזה לא פתרון טכנולוגי אחד, זה מכלול של דברים, גם טכנולוגיה, שחייבת להתריע, וכמובן אפשר להכליל את זה בביטוח של הרכב.
קסניה סבטלובה: כשעושים ביטוח של רכב, יש לכם תינוק, אתם חייבים.
קסניה סבטלובה: כמו שאתם חייבים לרכוש כסא תינוק, חייבים לרכוש את הסנסור.
קסניה סבטלובה: אז משרד התחבורה חייב לעזור, שזה לא יעלה הון תועפות, שמשפחות במצוקה לא ימצאו את עצמן – טוב, אין לי כסף לסנסור – אני לא אקנה אותו.
קסניה סבטלובה: זה לא יכול להיות הדבר הזה.
קסניה סבטלובה: אז צריך לשלב גם את הצעת החוק שכבר בקנה ואני לא יודעת למה היא לא עברה טרומית, או שהיא כן עברה ולא התקדמה הלאה.
קסניה סבטלובה: אולי השרים יוכלו לתת מענה על כך, אבל זה בהחלט יחסוך כמה מהמקרים המצערים האלה.
קסניה סבטלובה: הטכנולוגיה תחסוך את המקרים האחרים והסברה בשלל השפות, שככה כל הזמן אנחנו מדברים על זה שזה נוגע לכולם.
קסניה סבטלובה: אז אם לא יהיה מענה לכל החברות, אז אנחנו עדיין נמצא את עצמנו במצוקה, שסקטור אחד עדיין יהיה מקופח לעומת השני בעניין הזה.
מסעוד גנאים: אפשר משפט אחד, כי אני חייב - - -
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה קסניה.
יפעת שאשא ביטון: אייל בן ראובן, עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: אני כל פעם מגלגלת את התור שלו ואני גם הבטחתי ללילי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה אחר כך חבר כנסת ואיש מקצוע, כדי שנאפשר גם לשמוע את האנשים שהצטרפו.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חברת הכנסת בן ראובן.
איל בן ראובן: אני באתי הנה א' כחבר כנסת, אבל לפני זה כאבא לתינוק בן שלוש, היום ועם הרבה תינוקות לפני שהיו, ואני מודה שבזמן האחרון אנחנו שומעים כל שבוע כמעט, אנחנו שומעים את האירועים האלה ואתה לא יכול שלא להתפוצץ.
איל בן ראובן: זה צובט לך את הנשמה, שלא לדבר מעמיד לך בראי, מולך, את התינוק שלך על הדברים האלה.
איל בן ראובן: תראו, אנחנו מדברים פה על מצב חירום ואני שמח מאד על ההגדרה, אבל מצב חירום הוא לא רק דיונים.
איל בן ראובן: הוא לא רק הגדרת דיונים עכשיו שאנחנו מתכנסים מהר, אלא מצב חירום משמעותו פתרון בחירום.
יפעת שאשא ביטון: קבלת החלטות.
איל בן ראובן: ופתרון בחירום משמעותו שאנחנו נכנסים לתהליך של חירום, שמביא פתרון בזמן קצוב וברור.
איל בן ראובן: ואם פה אני יכול לומר א' הערכה גדולה לשר הבריאות, שמוכן גם לקחת אחריות מסוימת או אחריות על הדבר הזה.
איל בן ראובן: אני חושב שהדבר החשוב ביותר הוא להגדיר, לראות מה צריך, להגדיר לוח זמנים לפתרון ולהגדיר - - -
יעקב ליצמן: לוח זמני, אנחנו הסכמנו שביום רביעי - - -
איל בן ראובן: כן, כן, כן.
איל בן ראובן: אני מדבר בדיוק על זה.
איל בן ראובן: אני מדבר על זה שבדיון הקרוב שאתה תעשה, שאנחנו נעשה, יוגדר לוח זמנים, תכנית פעולה, שהיא היעד לעמוד בפתרון.
איל בן ראובן: תראו, אנחנו מדברים פה על נושא כרגע די ממוקד.
איל בן ראובן: ילדים נשרפים בתוך מכוניות.
איל בן ראובן: אני אומר את זה פה, כי אני קצת להיזהר מללכת רחב מדי.
איל בן ראובן: הילדים מתים לנו עכשיו בתוך המכוניות בקיץ.
איל בן ראובן: צריך לתת פתרון לזה כרגע.
איל בן ראובן: לעניין הזה.
איל בן ראובן: אני אומר את זה, כבוד השר, כי אני קצת נרתע מהמושג בואו נקים עוד ועדה ועוד ועדה ועוד ועדה שתדון.
איל בן ראובן: אנחנו מדברים - - -
יעקב ליצמן: אנחנו לא עושים ועדות.
יעקב ליצמן: נצטרך לרכז את משרדי הממשלה, התחבורה, החינוך.
איל בן ראובן: לרכז צוות פעולה.
איל בן ראובן: אני קורא לזה צוות פעולה שאתה, או שר התחבורה, יגדיר תכנית פעולה ואנחנו נצטרך לראות פתרון קורה.
איל בן ראובן: אני רק רוצה לומר ככה, אני באופן אישי חושב שהפתרון כרגע, קודם כל האחריות - אין מה לעשות - רבותי, האחריות היא על ההורים.
איל בן ראובן: לא כאשמה, אלא ההורים לוקחים את הילדים.
איל בן ראובן: אי אפשר להטיל את זה על כל מיני גורמים.
יפעת שאשא ביטון: השאלה היא אם האחריות היא על ההורים, אז אם ההורה הוא לא אחראי אז אנחנו משאירים או שאנחנו מתגייסים - - -
איל בן ראובן: לא, לא, רגע, רגע.
<לילי לידיה פוקמונסקי: זה בסיסי.
<לילי לידיה פוקמונסקי: האחריות היא בסיסית.
יפעת שאשא ביטון: זה ברור שזה בסיסי.
יפעת שאשא ביטון: השאלה עכשיו אם לצד זה אנחנו מתגייסים כחברה ועוזרים - - -
איל בן ראובן: תקשיבי, תני לי רק לסיים.
איל בן ראובן: בדיוק מה שאני רוצה לומר.
איל בן ראובן: אנחנו אומרים – האחריות היא על ההורים - - -
איל בן ראובן: אנחנו נותנים להורים את היכולת לעמוד באחריות הזאת.
איל בן ראובן: רבותי, כיסא תינוק.
איל בן ראובן: אני מזכיר לכם שכשאנחנו היינו תינוקות לא ישבנו בכיסא של תינוק.
איל בן ראובן: ישבנו ברכב, אפילו בלי חגורה.
איל בן ראובן: היום יעלה על הדעת דבר כזה?
איל בן ראובן: זה בדיוק העניין.
איל בן ראובן: יש היום את הטכנולוגיות.
איל בן ראובן: והאויב של ה-100, אנחנו צריכים כרגע להחליט מה עושים כי פתרונות יש הרבה.
איל בן ראובן: ראינו פה, יש פתרונות כאלה, פתרונות אחרים.
איל בן ראובן: בסוף צריך להחליט החלטה כרגע, שתתמודד עם האיום.
איל בן ראובן: האיום כרגע הוא איום מיידי ויכול להיות שהתשובה תהיה ברמה של 80 ויכול להיות שבמעלה הדרך נעלה ל-100 פלוס בעניין הזה.
איל בן ראובן: כרגע, לזמן יש משמעות בעניין הזה ואני חושב שזאת המשימה כרגע.
איל בן ראובן: לתת לזה פתרון למצב חירום.
איל בן ראובן: ועוד פעם, אני מברך את השר שלוקח אחריות פה ואנחנו נעמוד איתך בפה שצריך בעניין.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת אייל בן ראובן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן את רשות הדיבור ללילי פוקמונסקי ואחר כך חבר הכנסת יהודה גליק ואחר כך משרד התחבורה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה חבר כנסת ואיש מקצוע, או ממי שהגיע בעצם.
<קריאה: בטרם דיברו?
יפעת שאשא ביטון: הם ידברו גם, אל תדאג.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, לילי.
<לילי לידיה פוקמונסקי: תודה גברתי, אני מאד מודה לך ואני מאד מעריכה את נוכחות חברי הכנסת וכבוד השר, שהם הבינו ואני בטוחה שגם את, שהאחריות הבסיסית הראשונית היא של ההורים ולא כמו שהייתה הצעת החוק, להעביר את האחריות - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מתנגדת לניסוח הזה, לילי, לא, כי אני לא העברתי אחריות.
יפעת שאשא ביטון: אני מסרבת לאמירה הזו ונכתב שם במפורש – אין בכך משום הסרת האחריות ההורית, אז בואי ניצמד לדברים.
<לילי לידיה פוקמונסקי: אוקיי, אין הסרת האחריות ההורית, אבל הרי אם הגננת עושה את זה באופן וולונטרי, ואת יודעת היטב שגננות מגיעות למקצוע לא סתם מהרחוב.
<לילי לידיה פוקמונסקי: יש משהו.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת את זה.
<לילי לידיה פוקמונסקי: וכל גננת היא רגישה היטב לכל הילדים שיש לה בגן.
<לילי לידיה פוקמונסקי: לכן באופן וולונטרי, היא דואגת לילדים, כשילד לא מגיע לגן, בשעות הצהריים היא מתקשרת או אחרי הצהריים.
<לילי לידיה פוקמונסקי: אל תשכחי שמורה יכולה להתקשר בשעות הבוקר, כי יש לה הפסקות.
<לילי לידיה פוקמונסקי: לגננת אין הפסקה.
<לילי לידיה פוקמונסקי: היא עובדת ברצף.
<לילי לידיה פוקמונסקי: לכן רק אחרי סיום הגן היא יכולה להתקשר.
<לילי לידיה פוקמונסקי: ברגע שזה חוק, זה מחייב את הגננת וברגע שהיא לא תעשה את זה, היא תואשם פלילית ואת לא יכולה להגיד, סליחה, סליחה גברתי.
<לילי לידיה פוקמונסקי: אם זה מנדטורי, אם זה חוקי, וקורה חלילה משהו והגננת לא הצליחה לצלצל ולשאול איפה הילד תוך שעה של הגעת הילדים לגן, היא תואשם - - -
יעקב ליצמן: אם אין סעיף פלילי - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, היא גם מתעקשת על החוק, כשאנחנו הלכנו לערוץ אחר.
יפעת שאשא ביטון: כאילו את מתעקשת להגיד למה אתם לא חלק מההתגייסות המערכתית וכאשת חינוך, שליבי עם הגננות, זה מקומם אותי.
יפעת שאשא ביטון: כי את כאילו מוציאה מגזר שלם מהמקום של כאילו לא איכפת, ואני בטוחה שנשמה שלהן איכפת להן - - -
<לילי לידיה פוקמונסקי: לא, לא, לא, סליחה.
יפעת שאשא ביטון: לא פחות מכל אחת אחרת.
<לילי לידיה פוקמונסקי: בואי, אני לא מסכימה.
<לילי לידיה פוקמונסקי: אני לא מסכימה לאמירה כזאת.
<לילי לידיה פוקמונסקי: את לא יכולה לפגוע ב-18,000 גננות - - -
יפעת שאשא ביטון: להיפך, אני לא פוגעת.
<לילי לידיה פוקמונסקי: סליחה.
<לילי לידיה פוקמונסקי: באמירה הזאת - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא פגעתי.
<לילי לידיה פוקמונסקי: באמירה הזאת, של חוסר - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, את לא מקשיבה לי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מנהלות שיח חירשים.
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי מפורשת ואני גם הזכרתי את זה ואת גם ישבת לידי ואת התראיינת איתי אפילו פעמיים.
<לילי לידיה פוקמונסקי: נכון.
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי שאני הייתי מוכנה ללכת לערוצים חלופיים שהם לא חקיקה, ללכת לנהלים, ללכת לחוזר מנכ"ל, ללכת לכל דרך אחרת שתגייס את הגננות.
יפעת שאשא ביטון: כי אני יודעת איזו נשמה יש לגננות וכי אני יודעת שבהרבה מקומות הן עושות את זה כבר עכשיו, בלי קשר לשכחת ילדים.
<לילי לידיה פוקמונסקי: אז אם הן עושות את זה, אז למה צריך חוק?
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך מה צריך - - -
<לילי לידיה פוקמונסקי: סליחה, כמו שחברי הכנסת אמרו - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, את שמה לב שאין - - -
<לילי לידיה פוקמונסקי: כמו שחברי הכנסת אמרו - - -
<ארין אלהרר (יש עתיד): סליחה, רגע, רגע - - -
<לילי לידיה פוקמונסקי: סליחה גברתי.
<ארין אלהרר (יש עתיד): שנייה, סליחה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): תראי, הקושי ברור.
יפעת שאשא ביטון: גם התחושה ברורה.
יפעת שאשא ביטון: אין פה שאלה בכלל.
<ארין אלהרר (יש עתיד): הקושי ברור.
<ארין אלהרר (יש עתיד): יושבת ראש הוועדה הגישה את זה כהצעת חוק.
<ארין אלהרר (יש עתיד): זה לא יקודם כהצעת חוק.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם אמרנו את זה אתמול בוועדת שרים באופן חד משמעי, אבל ההתעקשות היא כאילו להסביר למה זה קשה ואני במקום של - - -
<לילי לידיה פוקמונסקי: גברתי, חוזר מנכ"ל בשביל גננת זה חוק.
<לילי לידיה פוקמונסקי: חוזר מנכ"ל זה חוק.
<לילי לידיה פוקמונסקי: זה חוק.
<קריאה: אין מה לעשות.
<קריאה: זה חוק.
<קריאה: אני מחויבת לנהוג על פי חוזר מנכ"ל.
<קריאה: חוזר מנכ"ל זה חוק.
יפעת שאשא ביטון: חברים, אתם יכולים להתווכח איתי כמה שאתם רוצים.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מה אני הגשתי.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מה היה השיח שלי עם היועצת המשפטית של משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: נאמר שם באופן מפורש, חד משמעית, אין ולא תהיה אחריות פלילית.
יפעת שאשא ביטון: עכשיו, את רוצה להתעקש שתהיה?
יפעת שאשא ביטון: אז יכול להיות שאת מקדמת משהו אחר שאני לא יודע עליו.
יפעת שאשא ביטון: אז תגידי לי.
<קריאה: אבל אמרו שיהיה קנס כספי.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אמרתי עיצום כספי מעולם.
<קריאה: אני שמעתי את אורלי לוי - - -
יפעת שאשא ביטון: סליחה, זה לא הצעת החוק של אורלי לוי, אני ממש מתנצלת.
<קריאה: 35 ילדים בבוקר, ילדים פרטיים שלנו, שההורים ידאגו לשניים, לא ל-35.
<קריאה: לשניים.
<קריאה: זה הכל.
<קריאה: באמת.
יפעת שאשא ביטון: יקירתי, את צודקת.
יפעת שאשא ביטון: את צודקת, אבל - - -
<קריאה: לגמול אותם - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, סליחה, אתן לא יכולות להתפרץ, עם כל ההבנה והאמפטיה שלי.
<קריאה: מה עוד היא יכולה לעשות בשש שעות?
<קריאה: אפילו פיפי היא לא יכולה לעשות, אין לה הפסקה.
יעקב ליצמן: אפשר להגיד מילה?
<קריאה: אין זמן לפיפי.
יפעת שאשא ביטון: אני תיכף רוצה לשאול אותך שאלה.
יעקב ליצמן: רבותי, רבותי, אני מבקש להגיד כמה דברים.
יעקב ליצמן: אם יימשך הדיון הזה, שיח החירשים, אני מבטיח לכם רבותי, לא יהיה כלום.
<ארין אלהרר (יש עתיד): בדיוק.
<ארין אלהרר (יש עתיד): אני אומר לכם, אני משתדל להיות רציני.
<ארין אלהרר (יש עתיד): אם זו תהיה הדרך, לא יהיה כלום.
<ארין אלהרר (יש עתיד): תפסיקו את הדרך הזאת.
<ארין אלהרר (יש עתיד): אף אחד לא מאשים את זה, אף אחד לא מאשים את זה.
<ארין אלהרר (יש עתיד): כל אחד רוצה אותו דבר.
<ארין אלהרר (יש עתיד): אני מציע שכל אחד יתמקד אם יש לו הצעות.
<ארין אלהרר (יש עתיד): לא מה שלא טוב בשני.
<ארין אלהרר (יש עתיד): מי יש לו הצעות קונקרטיות, שיעביר הצעות כרגע.
<ארין אלהרר (יש עתיד): אם אין לו, אז לא צריך לבקש את רשות הדיבור, כי אנחנו מכירים בחומרת העניין כמו כולם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה כבוד השר.
יפעת שאשא ביטון: לילי, בהיבט הזה, בואי לא נתעקש על מה שאין, כי הנה, אני חושבת ששמעו אותי מספיק אנשים אומרת בדיוק למה הייתה הכוונה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתגידי את, איך את מציעה – עזבי חוזרי מנכ"ל – עזבי הכל בצד – ונניח שאנחנו מתחילים מכאן את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: איך את מציעה את ההתגייסות ואת הסיוע של הגננות למיגור התופעה הזאת, כי בסופו של דבר המטרה, אני בטוחה, של כולנו, זה למנוע את האסון הבא.
<לילי לידיה פוקמונסקי: בהחלט.
<לילי לידיה פוקמונסקי: ברגע שכל הציבור יהיה מגויס וזה יתחיל מכסא - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מזעזעת.
<לילי לידיה פוקמונסקי: את לא יכולה לא לקבל מה שאני אומרת.
<לילי לידיה פוקמונסקי: ברגע שזה יתחיל - - -
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה בהחלט.
<לילי לידיה פוקמונסקי: סליחה, זה צריך להתחיל מלמטה, מההורה.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איך, אבל ההורה לא אחראי, מה את רוצה שנגיד?
יפעת שאשא ביטון: אז אם ההורה לא אחראי אז שימות הילד?
<לילי לידיה פוקמונסקי: ההורה אחראי, אין דבר כזה ההורה לא אחראי.
<לילי לידיה פוקמונסקי: ברגע שהוא מביא לי ילד לעולם, הוא אחראי.
<לילי לידיה פוקמונסקי: סליחה, זה לא לעניין.
<לילי לידיה פוקמונסקי: אני אומרת לך, הגננות לא נגד.
<לילי לידיה פוקמונסקי: הגננות תמיד בעד - - -
יפעת שאשא ביטון: אז בואי תגידי בעד מה, לילי.
יפעת שאשא ביטון: אני מזמינה אותך להגיד מה אתן מציעות.
<לילי לידיה פוקמונסקי: אני מציעה שבכלל לא לערב את הגננות בחוק הזה.
<לילי לידיה פוקמונסקי: זה מה שאני מציעה.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת יהודה גליק ואחר כך שי סופר ממשרד התחבורה ואנחנו נעביר גם למשרד החינוך, בבקשה.
<לילי לידיה פוקמונסקי: לא יפילו עלינו את התיק.
יהודה גליק: חברים, אני רוצה לבטא את מה שנאמר פה לפני, רק יש הבדל אחד, שחוץ מלהיות אבא לשמונה ילדים וסבא לשישה ואבא גם לגננת, אני גם ג'ינג'י, ולכן אני באתי לפה בעיקר כדי לדפוק על השולחן.
יהודה גליק: הגענו לרגע חירום, רבותי.
יהודה גליק: אי אפשר לעסוק בלהאשים, מי אשם ומי לא אשם.