GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<א.ד.: אני יכול להגיד לך שאני הרבה יותר סבלני.
<א.ד.: אבא יודע שאני בן אדם לא סבלני בכלל, זו מידה עיקרית שאני עובד עליה בחיים שלי וזה משהו שכן עוזר לי.
<א.ד.: כמובן שלפני הכול זה ברמה הפיזית, זה לפתוח דלתות, זה לפתוח מגרות, זה לקחת דברים, להביא דברים.
<א.ד.: העצמאות הזאת.
<א.ד.: כשבא לי בערב סתם לצאת ולטייל ולנקות את הראש ברגל בפארק, לפני כן לא יכולתי לעשות את זה כי פחדתי שאולי ייפול לי הטלפון או משהו ואין מי שיעזור לי, אז הכלב, כשאני לוקח אותו איתי ועל הדרך עושה לו את הסיבוב של פריקת האנרגיה שלו כל ערב, כשכן נופל הטלפון, וקרו מצבים שנפל הטלפון באמצע שיחות טלפון דחופות והכול, 'תביא', הוא הביא, המשכנו את הטיול כרגיל, שום דבר לא ביאס, שום דבר לא חזר אחורה, המשכנו כרגיל.
<א.ד.: אם זה בחדר, כשאין אור, פרד יודע להדליק את האור תמיד כשצריך, להביא את הדברים.
<א.ד.: הוא איתי חודשיים, זה משהו ששינה לי את החיים מקצה לקצה.
<ג.ד.: וזה הישג שהוא מדבר יותר משני משפטים, אתם לא מבינים על מה אני מדבר איתכם.
<ג.ד.: אני עוד מעט שותה מים רק מההתעלפות.
<א.ד.: אני מודה, קודם כל, גם לדודיק, קודם כל לדודיק, על האילוף, על המסירות, על ההקשבה, על זה שהמאלפת צריכה להגיע אליי פעם בשבוע ולהשקיע זמן, ואם זה לקח יותר משעה אז זה לקח יותר משעה, לא קרה כלום והכלב ילמד מה שאתה רוצה והוא יתרגל אליך.
<א.ד.: הכול נעשה בהקשבה ובהבנה ובנתינה שאי אפשר להסביר.
<א.ד.: אני מודה לכל מי שיש לו חלק בנושא הזה, כי זה דבר שלדעתי, עוד פעם אני חוזר על זה, זה משפט עם משמעות מאוד גדולה, זה כן משנה לאנשים את החיים.
<א.ד.: לאנשים עם מוגבלויות זה כן משנה את החיים.
<א.ד.: אני מעיד על עצמי, אמרתי לך כבר, זה משהו לא רגיל.
יפעת שאשא ביטון: והילד החמוד הזה, איך קוראים לו?
<א.ד.: תודה לכם.
<ט.ק.: מה אתה רוצה לספר?
יפעת שאשא ביטון: קודם כל תספר לי איך קוראים לך.
<ע.ק.: ע'.
יפעת שאשא ביטון: גם לך יש כלב?
<ע.ק.: כן, כלבה.
יפעת שאשא ביטון: איך קוראים לה?
<ע.ק.: מיני.
יפעת שאשא ביטון: מי החליט על השם?
<ע.ק.: אני והאחים שלי.
<ע.ק.: מיני, בואי.
יפעת שאשא ביטון: תגיד לי את האמת, היא ממושמעת?
יפעת שאשא ביטון: היא עושה מה שאתה אומר, או שהיא עושה לך בעיות?
<ע.ק.: קצת.
יפעת שאשא ביטון: היא ממש קטנה.
יפעת שאשא ביטון: אחד הדברים שאתה צריך ללמד אותה, שיש מרחק שיכולים לדבר איתי.
<ג.ד.: היא קיבלה שם מתאים, מיני.
יפעת שאשא ביטון: אני מאוד אוהבת אותם כשאני יכולה לראות אותם בטווח ראייה - - -
<א.ד.: אלא לראותם בלבד.
יפעת שאשא ביטון: יש לי יועצת מדהימה, היום היא חוגגת יום הולדת, אז שחררנו אותה לסוף שבוע והיא כועסת עלינו.
יפעת שאשא ביטון: היא אוספת כל כלב, כל חתול שהיא מוצאת ברחוב, והיא נראית כזאת עדינה כאילו לא קשורה לזה בכלל.
<א.ד.: ודווקא היום היא לא פה.
יפעת שאשא ביטון: היא אוספת אותם.
יפעת שאשא ביטון: היא מצאה כלב בתוך - - - חתול, סליחה.
יפעת שאשא ביטון: היא שמעה אותו, היא מאכילה אותו, משהו מדהים.
<א.ד.: זה טוב שהיא לא פה, היא הייתה מתבאסת שהיא לא יכולה ללטף אותו.
<תמי ברנע: למה אי אפשר ללטף אותם?
<דודיק מזור: כדי לא להוציא את הכלב ממיקוד של עבודה.
<דודיק מזור: עובדים פה מאוד קשה כדי שהבחירה של הכלב תהיה באדם שאליו הוא צמוד.
<דודיק מזור: זה הרבה יותר מורכב כשמדובר בילד שצריך לנהוג את הכלב.
יפעת שאשא ביטון: שיתרגל רק לילד?
<דודיק מזור: כדי שהוא יתרגל לנוהג עיקרי ספציפי ויחפש להיות קשוב וממוקד בו ולא בשאר גירויי הסביבה.
יפעת שאשא ביטון: את רואה?
יפעת שאשא ביטון: בסוף יוצא שזה שאני לא נוגעת בהם זה ממקצועיות.
<ג.ד.: כיוונת לדעת חכמים.
<דודיק מזור: זה תקף גם לכלבי נחייה לעיוורים.
<דודיק מזור: לא מלטפים, לא מוציאים את הכלב ל - - -
<תמי ברנע: זה בעיה כשהוא יהיה בבית ספר, כי כולם ירצו ללטף, לא?
<תמי ברנע: כשילד יבוא עם כלב כולם ירצו ללטף אותו.
<דודיק מזור: יש שלט על הרתמה ובביקורים שעשינו בבתי הספר הייתה היענות מדהימה מצד הילדים.
<דודיק מזור: מיליון שאלות, מה זה ולמה ו - - - זו דרך מצוינת להציג את כל הנושא הזה, בוודאי, ואני חושב שאחד הדברים היפים היו דווקא כשיצאנו מהכיתה ואת רואה מעגל של ילדים ששומר עלינו, שאחרים שעוד לא יודעים לא יבואו ללטף.
<דודיק מזור: זה סוג של 'תעביר את זה הלאה' ב-20 שניות, זה היה מקסים.
<א.ד.: גם אצלנו זה קורה.
<א.ד.: כשאני מגיע למקום ויושב לידי חבר, ברגע שמישהו ניגש, אני גם לא צריך להגיד אפילו, הוא כבר - - - אנשים רואים שזה עושה לי טוב וזה עושה טוב באמת לאנשים, לילדים, שזה נמצא אצלם, שהם מוכנים לעשות כל מה שהם צריכים לעשות כדי שזה ימשיך ויהיה כך.
<דודיק מזור: אני רק אוסיף משהו קטן לגבי הילדים שלא ציינו.
<דודיק מזור: אחד הדברים שבאמת נורא חשובים זה עבודה פיזיותרפיסטית, קבועה, על בסיס יומיומי.
<דודיק מזור: אני לא יודע אם מישהו מכם כבר עבר פיזיותרפיה.
<דודיק מזור: אני בשנה האחרונה לצערי עברתי הרבה, זה לא כיף, בלשון המעטה.
<דודיק מזור: היום אני יכול לספר לך, את יודעת יופי מה עברתי.
<דודיק מזור: אחד הדברים שעשינו כאן זה לשתף את הכלבים כחלק מתרגולי הפיזיותרפיה, הפכנו את זה לשעת משחק עם הכלב.
<דודיק מזור: להפוך את הכלב לאיזה שהוא גורם מוטיבציוני, במקום שאני אסבול מהשעה הזאת יש לי פעה של פאן טהור, משחק משפחתי עם הכלב שיכול לתת לנו איזה שהוא מענה שבטווח הארוך בהחלט יכול לעזור גם לשמר את מה שאפשר לשמר.
<דודיק מזור: וזה לא מעט בכלל.
<דודיק מזור: אני חושב שבכל הראיונות שעשינו בהתחלה 99% הודו, עם פרצוף נמוך, שהם לא מקפידים על תרגולי הפיזיותרפיה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ע'.
<ע.ק.: פשוט אני רוצה לומר לה ארצה או שהיא תשכב וללטף אותה בציצי, זה גם נעים לה, מאוד.
<ט.ק.: ובמה היא עוזרת לך?
<ע.ק.: היא עוזרת לי לקום, להוריד גרביים, נעליים.
<ט.ק.: ולסדר בחדר.
<ע.ק.: גם.
<ט.ק.: את כל הבלגן, היא לוקחת לו את זה לכביסה.
<ע.ק.: להביא לי בגדים.
<ט.ק.: היא פותחת לו את הארון ואת המגרה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מסכמים ככה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נקיים דיון בוועדה, שנוכל ללמוד יותר לעומק את העניין הזה יחד עם אנשי מקצוע, נוכל להחליט לאיזה כיוונים הולכים ובאיזה צעדים אנחנו צריכים לנקוט כדי להפוך את זה למשהו שהוא יישומי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נודיע לכם על מועד הוועדה.
<דודיק מזור: יש דברים מיוחדים שתרצי שנכין לקראת הוועדה?
יפעת שאשא ביטון: אתם צריכים להגיע ואם אנחנו נצטרך ברמת האינפורמציה, יהיה דיון, אז אנחנו כמובן נשאל.
<דודיק מזור: פרוטוקול האילוף של הכלבים, נתונים שלך יש לגבי - - -
יפעת שאשא ביטון: רצוי עם נתונים מספריים, פחות או יותר מה שדיברנו כאן, כדי שנבין את היקף התופעה.
<תמי ברנע: והעלות.
<תמי ברנע: אמרת שזה 80,000 שקל להכשרת כלב, נכון?
יפעת שאשא ביטון: את דיברת על 450 שקל שמשלמים לכלבי נחייה?
<ט.ק.: 450 שקל לחודש על החזקה של כלב נחייה ו-15,000 שקל בסוף תהליך הכשרה על ההכשרה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעלה את כל הנתונים האלה, נבין אותם גם מאנשי המקצוע ונראה איך אנחנו - - -
<תמי ברנע: אבל אם אנחנו עושים ישיבה היה כדאי שיהיה לנו נייר עם כל הנתונים.
<תמי ברנע: והממ"מ אפשר.
יפעת שאשא ביטון: כן, כל מה שאפשר למפות.
יפעת שאשא ביטון: תעבירו לנו באמת מסמך עם כל הנתונים האפשריים, לא מלל, אלא משהו אינפורמטיבי.
<ט.ק.: יש כאן, נתונים שהם המשמעות של העזרה של הכלבים, תחומים.
<ט.ק.: תקצרנו כל מיני מחקרים שהם בתהליך.
<תמי ברנע: אז תעבירי לי את המצגת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעביר את זה ברשותכם, אם זה בסדר, לכל אנשי המקצוע שיוזמנו כדי שהם יוכלו גם לקרוא.
<ט.ק.: בסדר גמור.
יפעת שאשא ביטון: את היתר אנחנו ננהל בדיון בוועדה, שם יעלו כל השאלות.
יפעת שאשא ביטון: אם לכם יש סוגיות נוספות שתיזכרו, אז תרשמו ותביאו גם ומשם אנחנו נתקדם.
<ט.ק.: בסדר גמור, תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: גם בהשוואה לאסירים מבוגרים, ששם אחוז הרצידיביזם הוא הרבה יותר נמוך מבני הנוער, זה מדאיג, כי היינו רוצים לראות את זה הפוך.
יפעת שאשא ביטון: היינו רוצים לראות תהליך של שיקום בקרב בני הנוער, שבגיל 18, שיתחילו חיים חדשים, וזה לא קורה.
<ודים גולדשטיין: זה לא קורה.
<ודים גולדשטיין: אני יכול להגיד לכם שהנתונים האלה מדאיגים.
<ודים גולדשטיין: אני הייתי פה ב-2003-2006 קצין מודיעין, בתקופה הקודמת, והנתונים היו יחסית הרבה יותר נמוכים.
<ודים גולדשטיין: אתם יכולים להסביר את זה יותר טוב ממני, למה הנתונים הם כאלה, אבל לצערנו הרב הרבה נערים מעדיפים להיות בכלא אופק ולא במסגרות החלופיות.
<ודים גולדשטיין: אני מאמין שאביטל תתייחס לזה, אבל לכך יש הרבה משמעויות, גם לכם כוועדה, ואנחנו מעלים את זה בכל פורום שמתקיים כאן בכלא אופק ולשמחתנו יש הרבה פורומים, כי בזכות הפורומים האלה אנחנו יכולים לקדם דברים, גם אצלנו בכלא אופק, ביחד איתכם ובשיתוף פעולה כי לבד אנחנו לא יכולים לעשות שום דבר.
<ודים גולדשטיין: אנחנו יכולים לתת את המסגרת הראשונית.
<ודים גולדשטיין: יש גם הרבה השפעות ומשמעויות, שאם נער נכנס, לדוגמה, לשלושה חודשי מאסר, אז היכולת שלנו לתת לו את הכלים המתקנים היא הרבה פחות, אלא אם נער נשפט לשנה וחצי, היכולת שלנו להכניס אותו לתהליך השיקומי הוא הרבה יותר משמעותי.
<ודים גולדשטיין: יש לזה הרבה היבטים.
<ודים גולדשטיין: בית הסוהר הזה לנוער הוקם בשנת 2001, המתקן הזה קיים משנת 2004.
<ודים גולדשטיין: מי שזוכר אולי, המתקן הקודם היה בבית סוהר השרון, היו שם אגפי כליאה לנוער, זה נקרא מל"נ ובנו את המתקן המפואר הזה, התנאים הרבה יותר טובים, למרות שהיו פה חברי כנסת לא מזמן והבנתי שמבחינת המטראז' אנחנו לא עומדים בסטנדרט העולמי, אבל זה נושא לדיון לא בכלא אופק, זה הרבה יותר מורכב.
<ודים גולדשטיין: אז המתקן הזה נבנה ב-2004 והוא נותן את כל השירותים לנערים שנקלעים לכאן.
<ודים גולדשטיין: כמובן שהאתגרים שלנו, של כלא אופק, זה באמת חשיפה לכל הביקורות וביקורים של גורמי חוץ.
<ודים גולדשטיין: אני יכול להגיד לכם שלכל ביקור יש השפעה לטובה.
<ודים גולדשטיין: בזכות הביקורים האלה אנחנו גם לומדים, אנחנו גם מקבלים משאבים והרבה דברים מתקדמים.
<ודים גולדשטיין: אני הייתי חבר בוועדה המייעצת לחוק הנוער, יחד עם ליאת רון, הדברים הרבה הרבה משתפרים.
<ודים גולדשטיין: אנחנו פתוחים תמיד לביקורת ותמיד אוהבים לשמוע רעיונות חדשים ואני תמיד אומר שהמטרה היא משותפת.
<ודים גולדשטיין: כמה שפחות נערים ייכנסו לכאן אנחנו, החברה כחברה, נרוויח, כמה שיותר ייקלטו אז אנחנו נפסיד.
<ודים גולדשטיין: לרובנו יש ילדים וזה עצוב.
<ודים גולדשטיין: החזון של בית הסוהר.
<ודים גולדשטיין: קבענו את החזון, הוא חזון שאילי גולדברג, מי שמכיר את המפקדת הראשונה של כלא אופק, החזון הזה כל הזמן נמצא מול כל הסגל שלנו, שהוא יהווה מרכז ידע לטיפול ותיקון הנוער העבריין ושילובו בחברה.
<ודים גולדשטיין: אתם תראו את זה בכלים שיש לנו ובסיוע של כל הגורמים.
<ודים גולדשטיין: הפעילות הענפה של תחום הטיפול והחינוך, אנחנו עושים את זה ונותנים את זה ומנסים גם להשפיע על התהליכים שדיברתי.
<ודים גולדשטיין: אם אני רץ, תגידו לי, אם אתם רוצים לשאול שאלות, באופן חופשי, אין לי שום בעיה.
<ודים גולדשטיין: אנחנו מדברים על תקן כליאה, 246 נערים, אתם תראו את זה באגפים.
<ודים גולדשטיין: לשמחתנו אנחנו עומדים היום על 139 נערים.
<ודים גולדשטיין: אני אומר לשמחתנו, כי היו תקופות שהיינו פה 225 וב-2003-2006, לפחות כשאני הייתי, זה היה 225.
<ודים גולדשטיין: אנחנו עומדים על המספר הזה, הוא נע בין 130 עד 150.
<ודים גולדשטיין: אנחנו לא עוברים את הרף של 150-155, וזה טוב, זה טוב שגם פחות נערים בכלא וגם היכולת שלנו לתת להם את החינוך והטיפול הפרטני הוא יותר טוב והנגישות לאותם נערים היא הרבה יותר טובה.
<ודים גולדשטיין: אנחנו מדברים על ארבעה אגפי כליאה.
<ודים גולדשטיין: כל האגפים הם אותו דבר, אתם בסיור תראו שכל אגף מתחלק לשני תתי אגפים.
<ודים גולדשטיין: כל אגף מכיל 30 מיטות ואז תקן הכליא הוא 60.
<ודים גולדשטיין: כל תת אגף הוא 30 מיטות, ביחד זה 60.
<ודים גולדשטיין: אין הפרדה בין תתי האגפים, זה רק המבנה עצמו, הם ביחד יוצאים.
<ודים גולדשטיין: אתם תראו בהמשך את סדר היום, הם יוצאים ביחד לחינוך והכול.
<ודים גולדשטיין: יש אגף הפרדה, זה אגף שבו נמצאים שלושה נערים, שמהווים סיכון לביטחון בית הסוהר, ביטחון המדינה ומחובתנו להכניס אותם לשם.
<ודים גולדשטיין: כמובן אנחנו כל הזמן בודקים את הנחיצות של ההפרדה שלהם.
<ודים גולדשטיין: אנחנו פינינו בתקופה האחרונה את כל מי שהיה בהפרדה, כולל את הנערים הביטחוניים היהודיים.
יפעת שאשא ביטון: השלושה האלה הם אסירים ביטחוניים?
<ודים גולדשטיין: הם נמצאים מזה שלושה שבועות בערך באגף 3 והיום אנחנו הולכים לקבל עוד שלושה נערים חדשים, ביטחוניים.
יפעת שאשא ביטון: מהיכן הם?
<ודים גולדשטיין: מהיישובים - - - אני לא מכיר את מקום המגורים, הפרשות ידועות.
<ודים גולדשטיין: היו לנו גם את החבר'ה מפרשת דומא, אבל הם השתחררו.
<ודים גולדשטיין: אז אני אומר, אנחנו אמורים לקבל היום שלושה נערים ואנחנו צפינו את זה.
<ודים גולדשטיין: אנחנו צופים כל הזמן שתהיה עלייה במספר הנערים האלה.
<ודים גולדשטיין: זה משהו חדש שבית סוהר אופק מתמודד איתו, אנחנו אף פעם לא החזקנו פה את הנערים הביטחוניים.
<ודים גולדשטיין: בביטחוניים אני מדבר על מחבלים, הם נמצאים בבתי סוהר אחרים, לא באופק, יש במגידו, יש בעופר, אנחנו לא מחזיקים אותם, אבל אלה הביטחוניים היהודיים, שזה משהו חדש, ואנחנו מחזיקים אותם כאן.
<ודים גולדשטיין: הם מקבלים את כל ה - - -
<עומרי אפרים: הם מופרדים עכשיו, החבר'ה האלה?
<ודים גולדשטיין: הם מופרדים בשלושה תאים, כרגע שניים, היום אנחנו פותחים עוד תא.
<ודים גולדשטיין: שלושה תאים נפרדים, אבל הם זוכים לחינוך וטיפול בקבוצות ומקבלים את כל התנאים, אבל הם מופרדים משאר האגף.
<ודים גולדשטיין: מה שעשינו באגף הזה, בעצם אין בני מיעוטים.
<ודים גולדשטיין: אין בני מיעוטים בגלל הרגישות של הנושא.
<עומרי אפרים: אגף 3 הוא אגף הפרדה?
<ודים גולדשטיין: לא, ממש לא.
<ודים גולדשטיין: הם לא באגף הפרדה, הם היו - - -
<עומרי אפרים: יש אגף הפרדה בכלל?
<ודים גולדשטיין: יש אגף הפרדה, הם היו באגף ההפרדה, אנחנו הורדנו אותם לאגף 3.
<עומרי אפרים: אז אין אף אחד עכשיו באגף ההפרדה?
<ודים גולדשטיין: יש שלושה אסירים פליליים, לא קשורים.
<דפנה דואיב: ההפרדה היא לא רק לאוכלוסייה הזאת.
<עומרי אפרים: כן, אני מבין, אבל יש שלושה אנשים באגף הפרדה נפרד, שזה מעבר לאגפים הרגילים.
<ודים גולדשטיין: הם לא קשורים לביטחוני.
<ודים גולדשטיין: כל הביטחוניים נמצאים באגף 3.
<שבתי גרברציק: הביטחוניסטים היהודים שהביאו, את מי הם מסכנים שאתם שמים אותם בהפרדה?
<ודים גולדשטיין: אנחנו לא שמים אותם בהפרדה, הם יהיו באגף 3.
<ודים גולדשטיין: אנחנו פתחנו להם בעצם קומה, אנחנו קוראים לזה קומה.
<ודים גולדשטיין: היו שלושה תאים, עכשיו יהיו שלושה תאים, ואם יגידו עוד אז אנחנו נפתח עוד תא.
<עומרי אפרים: הטיפול בהם שונה?
<ודים גולדשטיין: הם מקבלים את החינוך ואת זה.
<ודים גולדשטיין: הם לא יוצאים למרכז החינוך עם שאר הנערים, אבל הם מקבלים את המשאבים ואת הכול כאן.
<ודים גולדשטיין: יש להם מועדון, הם מקבלים, יוצאים לטיול, הכול.
<ודים גולדשטיין: יש להם שלילת טלפונים, על פי החוק, בגלל שהם שפוטים על התארגנות בארגון טרור.
<ודים גולדשטיין: מן הסתם ישירות נפסלים להם טלפונים, אלא רק אם בית המשפט הורה לנו לתת להם טלפונים, אז כמובן אנחנו נותנים להם.
יפעת שאשא ביטון: ברשותך, ייתכן שפספסתי.
יפעת שאשא ביטון: יש כאן אסירים ביטחוניים שהם לא יהודיים.
<ודים גולדשטיין: לא, אין.
יפעת שאשא ביטון: הם נמצאים במתקנים אחרים?
<ודים גולדשטיין: במתקנים אחרים.
<ודים גולדשטיין: אנחנו יכולים לקבל פה נער בשעות הלילה, לדוגמה, או גם ביום, אם הוא התקבל כעצור לימים על זריקת בקבוקי תבערה, על עבירה ביטחונית מובהקת, אנחנו מחזיקים אותו באגף 31, בצד העצורים לימים, עד שהוא מקבל שינוי סטטוס.
<ודים גולדשטיין: ברגע שהוא מקבל שינוי סטטוס הוא עובר מכאן, הוא לא נשאר כאן.
<ודים גולדשטיין: גם כאן, כשהוא נקלט, אנחנו נוקטים בכל אמצעי הביטחון על מנת שהוא לא יהווה סיכון לשאר הנערים, גם לא כלפיו כמובן.
<עומרי אפרים: איך הטיפול באסירים היהודיים הביטחוניים שונה לעומת שאר הנערים?
<ודים גולדשטיין: הטיפול הוא שונה, קודם כל, מרכז החינוך, כל הנערים של האגפים הפתוחים יוצאים ביחד למרכז החינוך, אנחנו נראה אותם במרכז החינוך.
<ודים גולדשטיין: אלה נערים שלומדים במסגרת האגף, אבל יכול להיות - - -
<דפנה דואיב: זה לא שהטיפול בהם שונה, אני חושבת שזה לא נכון להגדיר את זה ככה.
<דפנה דואיב: נכון להגיד שהם מקבלים טיפול זהה, אבל לא עם כולם.
<ודים גולדשטיין: לא עם כולם, אמרתי את זה.
<ודים גולדשטיין: מטעמי ביטחון אין אפשרות להוציא אותם ביחד.
<דפנה דואיב: הם מקבלים את החינוך שהם צריכים, הם מקבלים טיפול רגשי, כל מה שהם צריכים הם מקבלים, אבל לא עם כולם.
<עומרי אפרים: אבל מבחינתכם, עבורכם, האנשים שמטפלים בהם, יש הבדל בטיפול בהם לבין אסירים רגילים?
<ודים גולדשטיין: אנחנו לא עושים הבדל, אין אצלנו הבדל.
<עומרי אפרים: לא, אני שואל מבחינת ההתנהגות שלהם.
<ודים גולדשטיין: לא, ההתנהגות שלהם, תלוי, כמו כל - - -
<עומרי אפרים: זה דפוס אחר של עבריינות.
<ודים גולדשטיין: אני יכול להגיד לך שלצערנו הרב יש להם דפוסי התנהגות כמו כל עבריין רגיל.
<ודים גולדשטיין: אחד הנערים שהיה פה, נתפסה אצלו שתייה חריפה מאולתרת, כמו כל נער פלילי.
<ודים גולדשטיין: בוא נגיד ככה, הנתונים שלהם לא שונים בהרבה מהנערים האחרים, האידיאולוגיה שלהם היא שונה, בגלל זה הם עשו מה שעשו, הם חשודים, לא משנה, והם נמצאים כאן.
<ודים גולדשטיין: המאפיינים שלהם לא משתנים.
<ניקול אנגלנדר: ההפרדה היא הפרדה לצורך ביטחון.
<ודים גולדשטיין: כן, הסברתי את זה, ההפרדה היא לא תנאי ענישה, היא לצורך מניעת פגישה.
<ודים גולדשטיין: החבר'ה האלה לא יכולים להיפגש עם בני מיעוטים.
<ודים גולדשטיין: זה אחד הדברים, באגף הזה אין כיום בני מיעוטים, כי פינינו, על מנת לא להוות סיכון.
<ודים גולדשטיין: זה אחד הדברים שאנחנו מתמודדים ברמת הפיזור של בני המיעוטים בתוך כלא אופק.
<ודים גולדשטיין: זאת אומרת שאגף אחד, תת אגף אחד, אי אפשר לאכלס שם אסירים בני מיעוטים.
<עומרי אפרים: היו עימותים על הרקע הזה?
<ודים גולדשטיין: לא, ברוך ה' אנחנו עברנו תקופה טובה פה.
<ודים גולדשטיין: יש התבטאויות.
<ודים גולדשטיין: תראו, חבר'ה, פרשת דומא היא פרשה ידועה.
<ודים גולדשטיין: היו לנו החבר'ה של רצח אבו ח'דיר, הנער משועפט, היו מידעים מודיעיניים, היו התבטאויות, הם התבגרו, הם עברו לבתי סוהר ביטחוניים.
<ודים גולדשטיין: היה לנו נער מדימונה, ביטון, שדקר על רקע לאומני שלושה חבר'ה בני מיעוטים בדימונה.
<ודים גולדשטיין: הוא התבגר ועבר בשבוע שעבר לבוגרים.
<ודים גולדשטיין: כך שמגוון רחב של נערים פה, שאתם מכירים מהתקשורת, חלקם לא ראיתם את הפנים שלהם, כי הן מטושטשות, הם קטינים, אבל כולם עוברים כאן, דרך התחנה הזו.
<ודים גולדשטיין: מאז הקמת בית הסוהר אנחנו, היחידה, וגם בעבר, מתמודדים עם כל מיני תופעות של עבריינות פלילית של הנערים, תופעות שליליות כמו קטטות, הכנת דוקרנים, רק בסוף השבוע היה לנו נער שהכין מקופסת שימורים מין דוקרן כזה ורצה לצאת לחצר הטיולים.
<ודים גולדשטיין: זה משהו שהוא אופייני לאוכלוסייה הזו ואנחנו ערים לזה ובגלל זה אנחנו גם שמים דגש על כל הנושא הזה, גם ברמת הטיפול בנערים, גם ברמת המודיעין.
<ודים גולדשטיין: אחת המגבלות זה חוק שלא מאפשר לנו הפעלת הקטינים ובעצם מה שמתבצע כאן זה רק תשאול וגישור.
<ודים גולדשטיין: את הבעיות בנושא הסכסוכים כאן, אם בבית סוהר לבוגרים יש אירוע קטטה, אז אפשר להעביר את הנער הזו לכל בית סוהר אחר, ברמה הארצית, לכל המתקנים, אצלנו אין אפשרות להעביר אותו.
<ודים גולדשטיין: זאת אומרת הנער הזה יכול לעבור מאגף 3 לאגף 2 ומ-2 ל-1 והתחנות נגמרו ואנחנו צריכים להתמודד עם זה, לסגור את הדברים, לסגור את הסכסוכים, לגשר ביניהם, להסביר להם את המשמעות, למה אסור לפעול באלימות ומה ההפסדים.
<ודים גולדשטיין: זה לא פשוט, אבל אנחנו מתמודדים עם זה.
<ודים גולדשטיין: זה שנים וככה זה יהיה, כל עוד יש מתקן אחד בשב"ס זה אחד החסרונות של הדבר הזה.
<עומרי אפרים: רמת האלימות פה, איך היא בממוצע למתקני כליאה של בוגרים?
<ודים גולדשטיין: אני כבר שנתיים עוד מעט לא בבית סוהר לבוגרים, עברתי כמה בתי סוהר לבוגרים, מעשיהו, אוהלי קידר, גם עברתי פה, הייתי קמ"ן, אבל רמת הפשיעה פה היא במאפיינים אחרים.
<ודים גולדשטיין: פה על כל דבר, על מבט יכול להיות אירוע, אפילו לא מחייב אירוע גדול של דקירות וזה, לא, ממש לא, גם דחיפות, מבחינתנו אנחנו מתייחסים לזה כאירוע.
<ודים גולדשטיין: אנחנו מגיבים לזה מיד - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מזכירה להם שהם ילדים.
יפעת שאשא ביטון: הם ילדים, עם כל הצרות של ההתבגרות והכול.
יפעת שאשא ביטון: תכניס את זה לתוך הדברים הנוספים והמורכבות הנוספות וזה אש.
<דפנה דואיב: צריך לזכור גם שבית סוהר אופק הוא התחנה האחרונה של הנערים העבריינים, הם עברו את כל המסגרות האחרות, אם בכלל, חוץ מאלה שהם עם עבירות מאוד קשות ועכשיו הם באים לפה - - -
יפעת שאשא ביטון: את אומרת המסגרות האחרות, עם כל המעונות הנעולים.
<דפנה דואיב: כן וזו התחנה האחרונה.
<דפנה דואיב: אנחנו לא פולטים אותם לשום מקום, חוץ מאשר לחברה ולחברה אנחנו צריכים לעשות את המקסימום כדי להחזיר אותם קצת יותר טובים ועם קצת יותר כלים, על אף, כמו שאמר ודים, כשתקופות המאסר הן כל כך קצרות אז האפשרויות שלנו מאוד מאוד מוגבלות.
<עומרי אפרים: אתם תמיד עושים פעולות שיקומיות גם בתקופות קצרות?
<דפנה דואיב: כן.
<ודים גולדשטיין: אני אתן את הבמה למערך - - -
<דפנה דואיב: יש פה צוותים מוגברים, גם של הטיפול וגם של החינוך, באמת מכל הכיוונים, עם פרויקטים חדשניים, עם רעיונות, אתם תתוודעו לזה, הבנות ידברו על זה.
יפעת שאשא ביטון: אבל התחושה היא שגם בתקופת השיקום, לצורך העניין אם תקופת המאסר ואז גם תקופת השיקום כביכול ארוכה, עדיין זה לא מספיק.
יפעת שאשא ביטון: נדמה שאם לא יהיה מערך תמיכה בחוץ שממשיך את תהליך השיקום בחוץ אנחנו לא נצליח להוריד את אחוזי הרצידיביזם.
<ודים גולדשטיין: אני מסכים איתך.
<ניקול אנגלנדר: זה אחד מהדברים שמתסכל פה מאוד את הצוות.
<ניקול אנגלנדר: אנחנו מסתכלים על אופק כתקופה שבזמן שהם כאן אנחנו נעשה את הכול כדי לספק להם חוויה אחרת.
<ניקול אנגלנדר: לרוב נערים שלא היו, לא בצופים ולא התאמנו ולא למדו, כל החוסרים פה הם מאוד מאוד בולטים.
<ניקול אנגלנדר: בזמן שהם כאן הם מקבלים באמת סל של חוויות, של ליווי, של התייחסות והבעיה היא מה קורה כשהם משתחררים.
<ניקול אנגלנדר: הם צריכים את הליווי גם שם.
יפעת שאשא ביטון: ואין אותו.
<אביטל וייץ: זה גם לא תמיד תלוי בליווי, הרבה פעמים רק החזרה לשכונה, שבה הוא גדל, אז גם אם יש שם גורם מפקח, שנמצא תמיד בתמונה, כי אנחנו בקשרים עם הקהילה שהם קשרים מאוד נרחבים, גם אם יש גורם מפקח, אם הנער חוזר לשכונה שלו, לאותם הנערים שאליהם הוא חבר עוד לפני כן, לרוב זה יוביל ל - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל הסיפור זה לא פיקוח, הסיפור זה איך מלווים אותו כדי לעזור לו לצאת מהמעגל הזה.
יפעת שאשא ביטון: אז נכון שהחזרה לשכונה היא מאוד מאוד בעייתית, כי זה מחזיר אותו חזרה לאותה נקודת מפגש, אבל אם יהיה מישהו שילווה אותו, מקצועית, ויעזור לו לצאת מתוך המעגל הזה, אז יכול להיות שאנחנו שם נצליח לשחרר אותו.
<אביטל וייץ: יש ליווי כזה, אבל - - -
<אביטל וייץ: שירותי הרווחה, קידום נוער, עמותת עלם.
<עומרי אפרים: כל מי שמשתחרר מלווה על ידי גורם רשמי?
<אביטל וייץ: אם הוא רוצה להיות מלווה.
<עומרי אפרים: אם הוא רוצה.
<אביטל וייץ: אל תשכחו שברגע שהנער משתחרר פה שחרור מלא הוא לא מחויב, זה עניין וולונטרי.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שפה צריך להתערב.
<עומרי אפרים: למה זה וולונטרי בעצם?
<דפנה דואיב: המעבר החד הזה, ממסגרת סגורה לגמרי, למשהו פתוח לגמרי, בלי משהו באמצע, אין מסגרות של הוסטל, מסגרות מעבר של הוסטלים וכו' שיכולים קצת למתן את זה וקצת לייצר מצב שחוזרים בהדרגה לקהילה, אלא מפה החוצה.
<דפנה דואיב: מהעולם שהם באו אליו הם חוזרים - - -
<עומרי אפרים: יש מחסור במסגרות כאלה?
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא שלא חסרות מסגרות, לצורך העניין, יכול להיות שצריכים לבדוק גם את זה, הסיפור הוא שזה וולונטרי.
יפעת שאשא ביטון: ברגע שבידיים של הנער לבחור אם כן או לא, אז אנחנו מאבדים פה שליטה.
יפעת שאשא ביטון: השאלה אם פה אנחנו יכולים להתערב וליצור מערך שהוא תיווך בין השחרור, שזה משהו שנותן מסגרת מאוד מאוד מוגדרת, לבין החופש המוחלט.
יפעת שאשא ביטון: זה קורה רק אם הוא מוכן.
<אביטל וייץ: זה קורה, אבל אני אגיד עוד משהו בעניין הזה.
<אביטל וייץ: בעיקרון כל ההתייחסות המשפטית לעניין של שפיטת נערים ועניין של ועדות שחרורים לעניין נערים, הוא נושא מאוד רגיש וההתייחסות אליו היא אחרת.
<אביטל וייץ: לצורך העניין, בהמשך למה שדפנה הציגה פה, לוקח הרבה מאוד זמן עד ששופט מחליט לגזור את דינו של נער.
<אביטל וייץ: זה אומר שהנער הזה יכול לעבור בדרך מעצר בית וקהילה טיפולית והוסטל ומעון נעול ופנימייה, ורק אחרי שמוצו כל האפשרויות האלה הוא יגיע לכלא.
<אביטל וייץ: אף שופט לא רוצה לגזור דינו של נער.
יפעת שאשא ביטון: יופי, הגיע, היה פה שנה.
<אביטל וייץ: לפני ועדת שחרורים אנחנו עובדים עם הרשות לשיקום האסיר ואנחנו במעמד השחרור המוקדם מציעים לנער אפשרויות שיקומיות.
<אביטל וייץ: אנחנו מציעים לו בעצם את תקופת הרישיון להעביר מחוץ לכלא ולקבל טיפול בזמן הזה ואז המעבר לקהילה הוא מעבר הדרגתי יותר ונכון.
<אביטל וייץ: אם הנער אומר 'רוצה אני' אנחנו איתו עד הסוף.
יפעת שאשא ביטון: ואם הוא לא רוצה?
<אביטל וייץ: אם הוא לא רוצה אנחנו לא יכולים להכריח אותו.
יפעת שאשא ביטון: בדיוק, ויכול להיות שאנחנו צריכים להתערב.
<אביטל וייץ: אני רוצה להגיד שמסגרת המעבר היחידה שהייתה קיימת, הוסטל אבן דרך, נסגרה.
<אביטל וייץ: זה היה ההוסטל היחיד וזו הייתה מסגרת מעבר מצוינת.
יפעת שאשא ביטון: מתי זה נסגר?
<אביטל וייץ: לפני שנה וחצי.
יפעת שאשא ביטון: מאיזה שיקול?
<אביטל וייץ: תקציבי.
<אביטל וייץ: רוב ההוסטלים של הרשות לשיקום האסיר נסגרו.
<ודים גולדשטיין: תקציבית, הכול תקציב.
יפעת שאשא ביטון: כמה הוסטלים לשיקום האסיר היו?
<אביטל וייץ: אין, היה אחד.
<אביטל וייץ: הכול של הבוגרים.
יפעת שאשא ביטון: הבוגרים חשובים, אבל אני רוצה להתמקד בבני הנוער, במיוחד בגלל שאחוז החזרה שלהם לפשיעה הוא הרבה יותר גבוה.
יפעת שאשא ביטון: היה הוסטל אחד וגם הוא נסגר, והוא נתן מענה לכמה בני נוער?
<אביטל וייץ: כל נער שרצה להשתחרר להליך טיפולי עבר לשם.
<אביטל וייץ: אני מדברת איתך על משאבים שהושקעו, העובדים הסוציאליים, כולל ראש ההוסטל, היו מגיעים הנה לפגישות היכרות והכנה של הנערים לקראת המעבר להוסטל, כדי להכין אותם ולגייס את המוטיבציה.
<אביטל וייץ: הם היו עוברים לשם לתקופה של שלושה-ארבעה חודשים ומשם עוברים למסגרות נוספות כדי לא לחזור הביתה.
<אביטל וייץ: האחוזים היו הרבה יותר גבוהים אז, אבל ההזדמנות האחרונה שהייתה לאיזה שהיא מסגרת שיכולה לקדם את הנער נסגרה.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו נתונים לפני שהמסגרת הזו נסגרה לגבי אחוז הרצידיביזם?
יפעת שאשא ביטון: הוא היה קטן יותר?
<אביטל וייץ: אני יכולה לבדוק את זה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים אמפירית לבוא ולומר שאם תהיה לנו מסגרת כזו אנחנו נצמצם את אחוז החזרה לפשיעה?
<אביטל וייץ: אני מאמינה שכן.
<ודים גולדשטיין: אין כמו מסגרת.
<ודים גולדשטיין: אני אתן לכם דוגמה למסגרת.
<ודים גולדשטיין: יש מערך הכשרה מקצועית מאוד דינמי ומאוד איכותי בכלא אופק, יחד עם שירות התעסוקה, מערך התעסוקה של כלא אופק, במסגרת ההכשרה המקצועית אנחנו פתחנו קורס לאחרונה, כמה קורסים, של חיפוי קירות.
<ודים גולדשטיין: נערים בידיים שלהם התחילו לחפות קירות, אתם תראו את זה כשתבקרו באגפים, והם מאוד אהבו את זה.
<ודים גולדשטיין: נסעתי לשם יחד עם הצוות, למפעל הזה שנותן לנו את הקרמיקה לשירות בתי הסוהר וגילינו שיש להם שם מרכז להכשרה לנוער בסיכון, זה בשוהם.
<ודים גולדשטיין: ישבנו איתם ואמרנו איך אנחנו עוזרים.
<ודים גולדשטיין: זה שהוא יעשה את הקורס פה ויקבל תעודה זה אחת, האם אנחנו יכולים בשחרור שלו שהוא יתקבל אצלם וימשיך אצלם את הדרך?
<ודים גולדשטיין: אז הנה יש לנו נער כרגע, שהגענו איתם לדברים טובים, שהם אמורים לקלוט אותו עכשיו בזמן שהוא ישתחרר.
<ודים גולדשטיין: הוא יעבוד אצלם ויעשה גם - - -
יפעת שאשא ביטון: זה תהליך שיקומי - - -
<ודים גולדשטיין: זה תהליך שיקומי מצוין שאנחנו יזמנו, שהיחידה יזמה בזמן שפתחנו את קורס ההכשרה.