GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מירב כהן גבאי: ' ואנחנו מסבירים שאין בררה, שפה לומדים וכולם יוצאים.
<מירב כהן גבאי: בעצם יש לנו פה 100% מיצוי פוטנציאל של נערים לומדים.
<מירב כהן גבאי: אתם שומעים את הרעש, לא תמיד הם - - - הם יכולים לקום ביום לא טוב, רוצים לשגע את המורים, גם חלק ממאפייני גיל ההתבגרות, אין מה לעשות, כולנו היינו ילדים ועשינו תרגילים כאלה או אחרים למורים שלנו, אבל גם באמת אין שם מוטיבציה תמיד ללמידה.
<מירב כהן גבאי: וזה בסדר, הם מגיעים לכאן גם עם חוסר המוטיבציה שלהם ואני יכולה וגאה להגיד שהשנה היו לנו בכיתות 10 שנות לימוד 250 בחינות, שזה הישגים מאוד מאוד גבוהים מבחינתנו.
<מירב כהן גבאי: כל השנה המורים כאן עובדים באופן סיזיפי.
<מירב כהן גבאי: 250 בחינות, זה יכול להיות שנער יעשה 10 בחינות.
יפעת שאשא ביטון: פה זה רק נערים זכרים?
<מירב כהן גבאי: כן.
יפעת שאשא ביטון: והבנות בנווה תרצה?
<מירב כהן גבאי: בנווה תרצה.
<מירב כהן גבאי: אם יש אז הן שם.
<ודים גולדשטיין: בודדות בלבד.
<מירב כהן גבאי: אני אמרתי את זה לחברת הכנסת ואני גם אומר לכם, אנחנו מקבלים את השירותים שלנו דרך כמובן משרד החינוך, חסות הנוער, המחוז לפרויקטים מיוחדים, תכנית היל"ה ורשת עתיד.
<מירב כהן גבאי: אני חייבת להגיד את הקרדיטים האלה, כי אלה נושאים תקציביים שהם חשובים ואנחנו עובדים בשיתוף פעולה.
<מירב כהן גבאי: פעם בחודש יש פה ועדת תיאום ומעקב עם המפקח של המחוז לפרויקטים מיוחדים והמחוז והמחלקה שותפים לכל הנושא של החינוך.
<מירב כהן גבאי: החינוך זה חלק בלתי נפרד מהשיקום של הנער מבחינתנו, זה גם החלק הארי שהוא נמצא, הוא יוצא לארבע שעות מהתא שלו, הוא בא לכאן, עם מוטיבציה, בלי מוטיבציה, זה לא משנה, ההתמודדות כאן היא התמודדות לא פשוטה, מורה כאן נדרש להיות מג'נגל כזה או אחר.
<מירב כהן גבאי: אחת הסוגיות שלא דיברנו עליהן זה נושא של הפרעות קשב וריכוז.
<מירב כהן גבאי: רוב הנערים הם נערים עם בעיית קשב וריכוז.
<מירב כהן גבאי: לא כולם מאובחנים, אנחנו גם לא נותנים טיפול של ריטלין, מה שאומר שגם אם נער - - -
<ודים גולדשטיין: זו סוגיה קצת מורכבת.
<ודים גולדשטיין: יש התנגדות של גורמי המקצוע למתן ריטלין בתוך שב"ס.
<ודים גולדשטיין: יש כל מיני היבטים, שזה יכול להיות - - -
<מירב כהן גבאי: יש חילוקי דעות.
<ודים גולדשטיין: שזו השפעה לכאורה לא טבעית.
<ודים גולדשטיין: הנושא הזה עלה.
<ודים גולדשטיין: חלק כן תומכים בנושא, אנחנו כיחידה העלינו את הסוגיה הזו בכל פורום אפשרי.
<עומרי אפרים: מה הדעה המקצועית שלכם?
<עומרי אפרים: יש דעה מקצועית אחת של כלא אופק בעניין הזה?
<ודים גולדשטיין: יש דעה מקצועית של פסיכיאטרים שאומרים שלא.
<ודים גולדשטיין: אבל חלק אומרים - - -
<אביטל וייץ: כן, בוודאי, גם של הפסיכיאטרית של בית הסוהר.
<עומרי אפרים: מה, שלא?
<קריאה: של לתת.
<ודים גולדשטיין: לתת, אבל יש התנגדות - - -
יפעת שאשא ביטון: מי זה המתנגד?
<ודים גולדשטיין: הייתה פסיכיאטרית פה במקום שהתנגדה.
<ודים גולדשטיין: כרגע זה נמצא בדיונים אצלנו בשירות בתי הסוהר, האם לתת ריטלין או לא לתת לנערים.
<ודים גולדשטיין: הסוגיה הזאת לא יורדת מסדר היום.
<עומרי אפרים: היו בעיות אי פעם?
<ודים גולדשטיין: אני מאמין שכן יהיו בסוף, שיהיה אישור, אבל עדיין אין - - -
<עומרי אפרים: איזה גורמים מקצועיים בשב"ס מתנגדים לתת ריטלין לבני הנוער?
<מירב כהן גבאי: בעבר הייתה כאן פסיכיאטרית שעבדה עם הנוער שלנו והיא התנגדה ויש עוד גורמים מקצועיים.
<מירב כהן גבאי: אבל אני לא נכנסת לזה, אנחנו מתמודדים עם המציאות היומיומית שלנו.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל השאלה אם אנחנו יכולים לעזור מהבחינה המקצועית.
<ודים גולדשטיין: אנחנו תמיד אומרים שכל דבר שיכול לעזור, כי אני חושב שהמטרה - - - כי הנערים האלה אכן מקבלים בחוץ ריטלין.
<מירב כהן גבאי: חלק מהנערים מקבלים ריטלין.
<מירב כהן גבאי: ברגע שהם מגיעים לכאן הם לא מקבלים.
יפעת שאשא ביטון: אם אתה נותן את זה בצורה מפוקחת, הם יקבלו את זה מפוקח.
<מירב כהן גבאי: הריטלין שייך לפקודת הסמים.
יפעת שאשא ביטון: אבל האפוטרופוס נותן להם בחוץ ריטלין, אז איזה סיבה לא לתת לו בתוך - - -
<מירב כהן גבאי: יש על זה הרבה ויכוחים מקצועיים.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת להגיד, אני לא מצליחה להבין את הקטע הזה, שהורה צריך לתת אישור בשביל שייתנו אקמול.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שאפילו על אקמול צריך אפוטרופוס.
יפעת שאשא ביטון: חבר'ה, הם נמצאים פה, הם לא סתם הגיעו לפה.
<ודים גולדשטיין: זה החוק, חוק הנוער.
<עומרי אפרים: אבל יש בזה היגיון.
יפעת שאשא ביטון: אפשר להבין את הרציונל, אמרתי, שהילד הוא של ההורה שלו, אבל, סליחה, הילד הזה הגיע לפה כי הוא התפרק ואפילו ההורים שלו לא הצליחו לתפוס אותו, אנחנו אמורים לתת לו את המעטפת כדי שיהיה לו איזה שהוא סיכוי לצאת מפה במצב אחר, אז אני צריכה להיות מופרעת על ידי גורמי חוץ?
יפעת שאשא ביטון: אז אני אשאיר אותו שם בבית של ההורים שלו, מה יש לו לחפש פה?
יפעת שאשא ביטון: אתה מבין את הקונפליקט?
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את שני הצדדים, אבל - - -
<מירב כהן גבאי: מעבר לבעיית הקשב, שאתם יכולים לתאר לעצמכם איזה קושי זה להתמודד עם - - - מעבר להתמודדות הזו יש גם לקויות למידה והם יושבים בתוך כיתה וצריך גם להתמודד עם זה שהם לא למדו, גם עם חוסר המוטיבציה, גם להניע אותם קדימה.
<מירב כהן גבאי: זה לא פשוט.
<תמי ברנע: יש מצב שילד קם בבוקר ואומר 'אני לא בא'?
<תמי ברנע: יש דבר כזה?
<מירב כהן גבאי: אחד יכול להיות, יכול להיות מצב כזה, ואז אנחנו קודם כל בודקים אם יש איזה שהיא בעיה, או שהוא סתם כי לא בא לו.
<מירב כהן גבאי: אם זה סתם כי לא בא לו, אנחנו יכולים גם לשלול דברים, רווח מול הפסד.
<מירב כהן גבאי: אני אצא, יהיה לי ביקור פתוח או יהיה לי ביקור סגור עם המשפחה שלי.
<מירב כהן גבאי: מה שכן אפשר לומר זה שעכשיו אנחנו מתחילים ויש כאן חשיבה על בנייה של חדר, מרכז קשב.
<דפנה דואיב: בשנה הקרובה, יש לנו התנסות עם הבוגרים בעניין הזה של הקמה של מרכז קשב, לטיפול בבעיות של לקויות למידה וקשב, שהוא ייעודי לזה.
<דפנה דואיב: אנחנו עושים את זה כבר בצפון, בדרום ובמרכז, במעשיהו, בשילוב מכללות שעוסקות בהוראה והמקום הבא שהולך להיפתח מרכז כזה יהיה פה באופק במהלך השנה הקרובה.
<מירב כהן גבאי: אנחנו גם מקווים שהוא באמת ייתן לנו איזה שהוא מענה ל - - -
<דפנה דואיב: זה יהיה איזה שהוא טיפול בלי ריטלין בשלב זה, אלא באמצעים אחרים.
<מירב כהן גבאי: שילמדו אסטרטגיות למידה, מיומנויות, שיהיה טיפול פרטני רגשי שמתאים לנערים האלה.
<מירב כהן גבאי: (בהמשך הסיור)
יפעת שאשא ביטון: רק שתדעו מי כאן.
יפעת שאשא ביטון: לי קוראים יפעת, אני יושבת ראש הוועדה לזכויות הילד בכנסת, אני חברת כנסת.
יפעת שאשא ביטון: הגיעו איתנו נציגים מהוועדה ואנשי משטרה שעובדים איתנו באופן צמוד ובאנו לראות את הכלא ואתכם.
<יבגני פאוקמן: אנחנו נמצאים באגף 1, שמי יבגני, אני סגן מנהל האגף ביחד עם עוד קצין, מזה כשנתיים באופק.
<יבגני פאוקמן: אני נמצא פה באגף מתחילת השנה האזרחית, מחודש דצמבר אני פה.
<יבגני פאוקמן: זה האגף הכי טוב בביצוע, נחשב, ככה אנחנו מתייחסים גם בבית הסוהר, גם בפיקוד של בית הסוהר וגם ה - - -
יפעת שאשא ביטון: מבחינת העבירות שמגיעות - - -
<יבגני פאוקמן: אותי לא מעניין העבירות.
<יבגני פאוקמן: ברגע שהם הגיעו לפה אני לא מתייחס לעבירה שלהם, אני מתייחס לבן אדם.
<יבגני פאוקמן: הם עוברים ועדת קבלה, בוועדת הקבלה ממיינים אותם לאיזה אגף הם מגיעים.
<יבגני פאוקמן: אסירים שיש להם פוטנציאל קצת יותר טוב, ההתנהגות שלהם קצת יותר טובה, הם מגיעים בדרך כלל לאגף 1, לפעמים לאגף 11, שמשם אני מושך אותם, כשאני מזהה אחרי שבוע-שבועיים שאלה אסירים עם פוטנציאל.
<יבגני פאוקמן: (בהמשך הסיור) - - - עד שעה 12.
<יבגני פאוקמן: מ-12 עד אחת אנחנו אוכלים ומטיילים.
<יבגני פאוקמן: אוכלים בחדר האוכל, כולם ביחד, מקבלים צלחות, הכול ערוך בשולחנות, כמו מסעדה.
<יבגני פאוקמן: בשעה אחת, כולם נכנסים לתאים, יוצאים להפסקה.
<יבגני פאוקמן: משעה שתיים עד ארבע אנחנו מתחילים בקבוצות, כל מיני פעילויות שגם אביטל תיכף תרחיב, אם זה כדורגל ואם זה פרויקטים, דברים כאלה ואחרים.
<יבגני פאוקמן: מארבע עד חמש אנחנו יוצאים לטיול, כולם בחוץ, כולם בשמש.
<יבגני פאוקמן: אני לא משאיר פה אף אחד כי אני רוצה שהם יהיו בחוץ.
<יבגני פאוקמן: לפעמים מתוך עצבנות הם ישנים, אנחנו מכריחים אותם לצאת החוצה, לקבל קצת שמש, שיהיה להם נעים.
<יבגני פאוקמן: בשעה חמש חוזרים חזרה לאגף, רוב האגף, בגלל שהם נמצאים בפרויקט טיפולי, הם פתוחים עד שעה שבע בערב, זו פריבילגיה שאין לכל בית הספר ומשעה שבע בערב הם נכנסים פנימה, מקבלים ארוחת לילה כבר, בשעה שמונה, שמונה וחצי.
יפעת שאשא ביטון: פה או בחדר האוכל?
<יבגני פאוקמן: פה.
<יבגני פאוקמן: הארוחה בחדר האוכל היא רק צהריים בלבד, זה גם מטעמי ביטחון וגם משהו שאנחנו דורשים מהם.
יפעת שאשא ביטון: מה זה החדר הזה פה למעלה?
<יבגני פאוקמן: זה המשרד שלי, פה זה החדר של העובדים הסוציאליים.
<יבגני פאוקמן: פה יש מועדון של הפרויקט.
<יבגני פאוקמן: שם האספות, קבוצות, מסיבות וכו'.
<יבגני פאוקמן: בכל אגף יש 12 תאים.
יפעת שאשא ביטון: כמה אסירים בכל תא?
<יבגני פאוקמן: בין שניים לשלושה.