GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אבי אזולאי: יש לנו מערך שלם – וזה דרך אגב של המגזר החרדי.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אני עוצרת אותך שנייה.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שאתם באותו אינטרס כמוני שבסופו של דבר הילדים שלנו ייסעו בצורה בטוחה, אבל העניין של 'אנחנו משתדלים' לא עושה לי טוב.
יפעת שאשא ביטון: לא מספיקה פה השתדלות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לצאת מכאן כשברור לנו לגמרי מה צריך לקרות בתוך בתי הספר, מה צריך לקרות במערך ההסעות, כדי שמחר בבוקר נפתחת שנת לימודים, הילדים שלנו מוסעים בצורה יותר בטוחה ממה שהם הוסעו בשנה קודמת.
יפעת שאשא ביטון: זאת המטרה שלפנינו.
<אבי אזולאי: מצוין.
יפעת שאשא ביטון: וצריך להצביע עם האצבע, להגיד את א', ב', ג', ד' אנחנו רוצים בעצם ליישם, כדי שנצא גם עם איזה שהוא משהו קונקרטי.
יפעת שאשא ביטון: אז נאמני הסעות זה לא וולונטרי.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו אומרים שאין מלווה, אנחנו צריכים לעבור איזה שהוא תהליך יחד עם התלמידים בבית הספר, לא רק את הנו-נו-נו – אם תתנהגו ככה אז.
<אבי אזולאי: יש היום רשימה מסודרת של המלצות שאומרת – הצבת מלווים, הכלה של חובת התקנת מצלמות, נושא של מינוי נאמני הסעות במקומות שאין את זה ואין את זה, לשים נאמן הסעות.
יפעת שאשא ביטון: אני שמה נאמן הסעות עם מצלמה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת ש - - -
<אבי אזולאי: וודאי, גם וגם, ודאי.
<אבי אזולאי: נאמני בטיחות בהסעות, זה בדרך כלל לוקחים את הילדים הבוגרים בתוך אותה הסעה.
<אבי אזולאי: אם זו הסעה של יסודי, אז לוקחים מכיתות ה'-ו', ואם זו הסעה של תיכונים - - -
<קריאה: היו צריכים לעשות את זה לפני כמה שנים.
<קריאה: יש בעיות עם זה.
<אבי אזולאי: עושים את זה.
<אבי אזולאי: במועצה אזורית בני שמעון יש נאמני בטיחות.
<אבי אזולאי: הוא עולה עם פנקס, יש לו וסט, כתוב עליו נאמן בטיחות.
<אבי אזולאי: כל ילד בגיל 12 עולה עם וסט צהוב, זוהר, שכתוב לו נאמן בטיחות ויש לו פנקס, ואם ילד משתולל בהסעה הוא רושם אותו ומעביר את זה אחר כך למנהלת והילד הזה מזומן לבירור.
<אבי אזולאי: בהרבה רשויות ובהרבה מועצות אזוריות יש נאמני בטיחות בהסעות ואפשר לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: בדגש על מועצות אזוריות אני מבינה, נו, אז למה?
<אבי אזולאי: למה מה?
יפעת שאשא ביטון: למה זה רק במועצות אזוריות?
<מיכל מנקס: כי הם מקבלים אוטובוסים מהמדינה.
<אבי אזולאי: רוב ההסעות המוסדרות של הסעות תלמידים שם, זה במועצות האזוריות.
<קריאה: גם להם מותר לנסוע אחרי 14 שנה להחליף את האוטו.
<קריאה: לשוק האזרחי אחרי 10 שנים.
<קריאה: זו שערורייה לשמה.
<קריאה: מה זה, למה?
<קריאה: מה ההבדל באוטובוס?
<קריאה: זה אותו אוטובוס.
<קריאה: מה ההבדל?
<אבי אזולאי: אתה לא יכול.
<אבי אזולאי: בתחבורה ציבורית שילדים עולים מבתי ספר שונים, אתה לא יכול לעשות נאמן בטיחות בהסעה.
<אבי אזולאי: אתה יכול לעשות נאמן בטיחות בהסעה במקום - - -
יפעת שאשא ביטון: איזה בתי ספר שונים?
יפעת שאשא ביטון: תקשיב, בוא אני אתן לך תמונת מצב של קריית שמונה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כנראה לא מדברים על אותו דבר.
יפעת שאשא ביטון: מגיע לכל בית ספר - - -
<אבי אזולאי: אוטובוס - - -
יפעת שאשא ביטון: לכל בית ספר אוטובוס או שניים, או שלושה, תלוי במספר התלמידים.
יפעת שאשא ביטון: נעמד בשער בית הספר או איפה שמותר להעלות נוסעים, מעלה תלמידים רק מבית ספר, בצורה אורגאנית, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: ומפזר אותם בבתים, בשכונות, כמו בהסעה ציבורית לצורך העניין.
יפעת שאשא ביטון: אבל הוא לא עוצר במרכז והוא לא עוצר בכל המקומות הציבוריים, הוא עוצר - - -
<אבי אזולאי: הוא עוצר בתחנות מוגדרות.
יפעת שאשא ביטון: בתחנות מוגדרות של הבתים, בשכונות שמהן בעצם מגיעים הילדים.
יפעת שאשא ביטון: למה מגיעים גם כמה אוטובוסים?
יפעת שאשא ביטון: כי זה הרבה פעמים מחולק לאזורים שונים בעיר ואז האוטובוס יוצא לאזור מסוים.
יפעת שאשא ביטון: הסעת תלמידים לכל דבר.
<אבי אזולאי: זה צריך להיות הסעת תלמידים לכל דבר.
יפעת שאשא ביטון: זה לא הסיטואציה שתיארת מקודם, שילד עולה עם השכן שלו, השכן שלו יורד פה והוא יורד במקום אחר.
<אבי אזולאי: הבנתי.
<אבי אזולאי: יש גם את אלה.
יפעת שאשא ביטון: ואגב, זה לא רק בקריית שמונה.
<שוקי שדה: דרך אגב, אסור להם לעשות את זה, הם חייבים לנסוע רק במסלול תחנות.
<שוקי שדה: כל החברות הציבוריות שיש להן רישיון להסעה ציבורית, חייבות לנסוע ב - - -
יפעת שאשא ביטון: אז ההסעות הציבוריות הפכו להיות הסעות תלמידים פר אקסלנס.
<שוקי שדה: זה החמור.
<שוקי שדה: זה אני אומר, זה החמור ביותר.
יפעת שאשא ביטון: ובגלל זה אני אומרת למשרד התחבורה, איך אנחנו מתערבים בסיפור הזה ואומרים חברים, אין שום בעיה, אנחנו - - -
<שוקי שדה: לא, את צריכה לפנות לשר, כבודה.
יפעת שאשא ביטון: הנה, יש לי פה נציגות של המשרד.
<שוקי שדה: לא, בסדר, זה נציגות, אבל כבודה צריכה לפנות לשר ולומר לו מה הן המשמעויות והוא צריך לתת הנחיה חד ערכית, שהסעות לתלמידים מתבצעות רק על ידי רכבים שמוסמכים ורשאים לעשות הסעה.
<שוקי שדה: כי יש להם הרבה פעילויות אחרות מעבר לזה.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה מאיפה אתה בעצם מונע, אני מבינה וזה בסדר.
<שוקי שדה: מה זה אני מבינה?
<שוקי שדה: מה, זה המצב.
יפעת שאשא ביטון: כי אין מה לעשות, כי אתה עוד יש לך מה לעשות וקשה לי להתעלם ממנו.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך שזה צריך להיות מוסדר.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, אין לי בעיה שמצאו פתרון ואני יודעת שיש יישובים שבהם אין אפשרות למצוא פתרון אחר, כוללני, בהיקפים כאלה, בשעות האלה, כשכולם מוסעים ביחד.
יפעת שאשא ביטון: אתם משתמשים בהסעה ציבורית, בואו נדאג לבטיחות אלמנטארית.
<שוקי שדה: את מדברת על קריית שמונה.
<שוקי שדה: בקריית שמונה יש חברה גדולה מאד עם 100 אוטובוסים, שקוראים לה מטיילי קריית שמונה, שהיא יכולה - - -
יפעת שאשא ביטון: ומסיעה בכל האזורים.
יפעת שאשא ביטון: תאמין לי, אני יודעת מה יש בקריית שמונה.
<שוקי שדה: נו, אז אין בעיה לעשות את זה גם כן.
יפעת שאשא ביטון: יש גם עוד חלקים שאם אני הייתי רוצה לשמור על האינטרס אז גם אני אולי הייתי משתתפת איתך בשיח, כי גם למשפחה שלי יש שם חברת הסעות.
<שוקי שדה: זה לא אינטרס.
<שוקי שדה: אנחנו מדברים על טובת התלמידים.
יפעת שאשא ביטון: ועדיין אני אומרת לך, לטובת התלמידים, במציאות שנמצאת היום, אני מכירה את זה מקרוב, כי גם בבית אצלנו יש חברת הסעות שם, שגם מסיעה תלמידים לבתי הספר בקיבוצים, כקבלנים שם - - -
<שוקי שדה: בסדר, יש בכל הארץ.
<שוקי שדה: יש 500 חברות בכל הארץ.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני אומרת לך, בקריית שמונה זה הפתרון שנמצא.
יפעת שאשא ביטון: אני חפצה ביקרה גם של החברה הציבורית שנמצאת שם, יש לי אינטרס שיהיו שם, אנשים מועסקים.
<שוקי שדה: רק שיהיו קריטריונים בטיחותיים.
<שוקי שדה: זה בסדר.
יפעת שאשא ביטון: בואו נשמור על נהלי בטיחות מינימאליים.
יפעת שאשא ביטון: לא ביקשתי חגורות, לא ביקשתי מצלמות, לא ביקשתי איזה שהם דברים שהם גרנדיוזיים.
יפעת שאשא ביטון: ביקשתי דבר בסיסי, שכל תלמיד - - -
<שוקי שדה: אם את לא מבקשת את כולם, איך את רוצה לשמור עליהם?
יפעת שאשא ביטון: שכל תלמיד יישב.
יפעת שאשא ביטון: תאמין לי, אם אנחנו נצליח להשיג את ההישג הקטן הזה, כבר דיינו בתוך המציאות שבה אנחנו נמצאים.
<שוקי שדה: אבל את יודעת שאת יכולה לקבוע מדיניות שאף תלמיד לא יהיה בעמידה, ואני כבר מראש חותם לך שלא יהיה אחד ולא תהיה אחת, אלא יהיו הרבה יותר.
<שוקי שדה: את עוד עשית הנחות.
<אבי אזולאי: אנחנו היינו מעדיפים שזה יהיה הסעת תלמידים מלאה.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, גם אני מעדיפה שזה יהיה הסעת תלמידים.
<שוקי שדה: בדיוק, אז זה מה שאני אומרת.
<שוקי שדה: לפחות צריך לדרוש את זה.
<אבי אזולאי: צריך להחיל עליהם.
<אבי אזולאי: זה שונה מתחבורה ציבורית.
<אבי אזולאי: זה שונה.
<שוקי שדה: אתה צודק מאה אחוז, מקובל עלי.
<אבי אזולאי: וצריך להחיל על זה קריטריונים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו תיכף נדבר גם על הסעות הקבלנים, שגם שם עם כל הייצוג שלהם, ואני בעדם - - -
<שוקי שדה: אין בעיה, על כל מה שאת רוצה נדבר, רק שבסוף יהיה בסדר.
יפעת שאשא ביטון: שלא נתבלבל, אבל גם שם צריך לעשות סדר.
<שוקי שדה: אני אומר, בכל מקום נעשה סדר.
אורי מקלב: השאלה אם אנחנו לא דורשים, מעבר למקומות הישיבה, אם אנחנו לא דורשים מהרשויות המקומיות שיהיה מישהו, או מלווה, או באמת מצלמה שאולי היא גורם מרתיע.
אורי מקלב: בהקשר אחר הופיעו בפני ועדת המדע והטכנולוגיה בנושא של בטיחות בנסיעה באמצעים טכנולוגיים חדשים, בעלי חברות, נניח באזור השרון, איך שהוא דרך המצלמות ודרך החידושים האלקטרוניים, הבקרה לנהג, שהיא המשמעותית ביותר ולאחר מכן גם על בטיחות התלמידים וגם על התנהגות התלמידים, שבסופו של דבר זה הבטיחות של עצמם.
אורי מקלב: ההתנהגות של התלמידים זו הבטיחות לעצמם וזה גם שומר על הסביבה.
אורי מקלב: להסעה אחת שנוסעים בה גם ילדים גדולים וגם ילדים בכיתה א' ואף אחד לא מפריד ביניהם, יכולים להיות כל מיני בעיות והגורם המרתיע זה מצלמה, שיש קשר ישירות אחרי זה לבית הספר, מגישים תלונה.
אורי מקלב: התברר שזה מצליח ואנחנו יודעים שבהפסקה של בית הספר אנחנו לא נותנים לילדים לצאת להפסקה בלי שיש מורה או מורַה שנמצאים בחצר, משום שאנחנו מבינים שצריכה להיות איזו שמירה מינימאלית.
אורי מקלב: בקו התפר הזה, במקום שהוא שמור, שהוא בית הספר והמקום השני זה הבית, במעבר הזה אנחנו מפקירים את הילדים שלנו.
אורי מקלב: אם אנחנו לא שומרים על כללים מינימאליים, על האוטובוס, שצריך להיות אוטובוס בטיחותי ולא אוטובוס לא בטיחותי, על הרמה המקצועית של הנהג, אמת ההתנהגות של הנהג, הרקע של הנהג, שזה צריך להיות דבר שמאד מאד מרכזי מה העבר שלו.
יפעת שאשא ביטון: יש דגש.
יפעת שאשא ביטון: בהסעות תלמידים זה מאד מאד ברור.
יפעת שאשא ביטון: הוא צריך גם להביא שאין לו רישום פלילי - - -
<שוקי שדה: אבל זה - - - בתחבורה אחרת להסעת ילדים.
<שוקי שדה: הרי בסוף כולם מתנקזים להסעת תלמידים.
אורי מקלב: אנחנו גם רוצים שלא יהיה אישור פלילי גם מקומי.
אורי מקלב: אני לא רוצה להגיד שלפני 5 ימים מצאו נהג טנדר, נהג הסעות של תלמידים, שבסוף התברר שהוא עשה מעשה חמור במלווה שלו, והמלווה שלו הייתה ילדה בת 14.
אורי מקלב: לטענתו הוא חשב שהיא בת 16 ועוד דברים כאלה.
יפעת שאשא ביטון: זה מה זה הבדל משמעותי מאד.
אורי מקלב: אז אני גם לא יודע איך ילדה בת 14 היא המלווה.
אורי מקלב: בסופו של דבר הנושא החשוב שיושבת הראש שמה עליו את הדגש, זה בטיחות התלמידים.
אורי מקלב: אינו דומה נערים בגיל התיכון, בחטיבת ביניים, שנוסעים, אולי אפילו בכיתה ה', לילד בכיתה א' או בכיתה ב' שנוסעים באוטובוסים.
אורי מקלב: יחד עם גדולים הבעיה לפעמים יותר גדולה, וזה זמן של יכולת התפרקות של הילדים בהתנהגות הזאת.
אורי מקלב: הנהג לא יכול להתרכז גם בשמירה על הילדים וגם בנהיגה בכביש.
אורי מקלב: ולכן הנושא הזה, של המקטעים האלה, בלי שאנחנו יודעים שהילדים יושבים, אז ממילא גם אי אפשר לעשות סדר ואפשר גם להשתלט.
אורי מקלב: כי הילדים בעמידה כולם, אז אי אפשר להשתלט.
אורי מקלב: אתה גם לא יכול לקיים באמת איזו הסדרה או לבקר את ההתנהגות.
אורי מקלב: איך אפשר, כשכולם נוסעים בעמידה?
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, אני מסכימה איתך לגמרי, אבל הסיפור הוא בדיוק השטח האפור שדיברנו עליו, שמצד אחד זה לא הסעת תלמידים, מצד שני זה לא בדיוק הסעה ציבורית, כי זה לא וולונטרי, לא כל אחד יכול לעבור, אבל כאילו זאת הסעה ציבורית מאורגנת לצורך העניין, שמסיעה רק תלמידים.
יפעת שאשא ביטון: ופה יוצא שאין לנו שיניים.
יפעת שאשא ביטון: מבחינת משרד התחבורה הוא אומר, אין לי שיניים, יש שם נוהל שהוא תקף להסעה ציבורית בכלל.
יפעת שאשא ביטון: ואז הם יכולים להסיע כמה שהם רוצים בעמידה והם לא חייבים את כל המצלמות וגם אין לנו שליטה בכלל על מי הנהג או מי לא הנהג.
<שוקי שדה: או בתנאים של רכב להסעת תלמידים.
<שוקי שדה: לרכב הסעה בחקיקה, יש תנאים מה צריך להיות בכלי הרכב הזה.
<שוקי שדה: מסתבר שבתחבורה הציבורית העסק הזה לא קיים.
יפעת שאשא ביטון: יש לי שאלה לגבי תחבורה ציבורית.
יפעת שאשא ביטון: אני מיד מעבירה אליך את רשות הדיבור.
יפעת שאשא ביטון: הרי רכבים ציבוריים, אנחנו יודעים שהחברות הציבוריות מסיעות גם לטיולים.
יפעת שאשא ביטון: בהסעה לטיולים לא צריך - - -
<אסי סוזנה: אסור להם.
יפעת שאשא ביטון: גם אסור?
יפעת שאשא ביטון: להסיע לטיולים בעצם גם - - -
<שוקי שדה: אסור להם שום דבר.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לספר לכולם איך אתה עומד איתן, שנייה.
<שוקי שדה: עומד איתן.
<שוקי שדה: זו בטיחות של תלמידים, לא?
יפעת שאשא ביטון: בהסעות, גם כשמסיעים לטיול, אתה חייב שזה יעמוד בכל הקריטריונים של הסעת תלמידים?
<אסי סוזנה: בהסעה כן.
<אילן גרודסקי: גם לקייטנה.
יפעת שאשא ביטון: גם לקייטנה?
<אילן גרודסקי: כן.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו יודעים, אז רגע, תקשיבו, אז יש פה סיפור פרוץ לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו יודעים שהרכבים של החברות הציבוריות כן מסיעות לקייטנות, כן מסיעות לטיולים שנתיים, כשהם מוזמנים - - -
<אבי אזולאי: אבל שם הם עומדים בכללים של הסעת תלמידים, מלא.
<אבי אזולאי: עם ההבהובים, עם הכל.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שיש להם אוטובוס.
<אבי אזולאי: כן.
<שוקי שדה: לא, לא, רגע, שנייה, אני אבהיר.
<שוקי שדה: הוא מדבר על חברות בת שלהם.
<שוקי שדה: לאגד יש חברה בת או שתי חברות בת, אחת מהן נקראת אגד היסעים.
<אבי אזולאי: ואז הם נותנים אוטובוס מותאם.
<שוקי שדה: רק שנייה.
<שוקי שדה: חברת אגד היסעים כחברה בת, היא חברה עם ח"פ לכל דבר ועניין והיא רכב להסעות, אוטובוסים להסעות.
<שוקי שדה: יש לה את כל התנאים להסעה והיא יכולה להפעיל אותם, אין בעיה.
יפעת שאשא ביטון: אז למה בעצם שלא נדרוש מהם שזה מה שהם יפעילו כשהם מסיעים תלמידים מבית הספר ביום יום?
<שוקי שדה: תבקשי מהם.
<אסי סוזנה: אבל צריך להגיד, זאת הסעה פרטית.
<אסי סוזנה: זאת לא הסעה ציבורית.
<אסי סוזנה: זה לא הסעה שהתלמידים משלמים בה.
יפעת שאשא ביטון: חייבים לתקן את העיוות הזה.
<מיכל מנקס: נכון, נכון.
<מיכל מנקס: גם לאדם המבוגר מגיע רכב בטיחותי בקו ציבורי.
<מיכל מנקס: נכון.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, רק שם לפרוטוקול כדי שהיא תוכל לרשום.
<אילן גרודסקי: עמותת אור ירוק, אילן גרודסקי.
<אילן גרודסקי: אני מבקש, גברתי יושבת הראש, להודות לך על קיומו של הדיון החשוב הזה ועל ההארה של הנקודות שהיו מוצללות הרבה מאד פעמים ויצרו את העיוות שאנחנו דנים בו.
<אילן גרודסקי: אני מבקש להזכיר לכל המשתתפים כאן בדיון החשוב הזה, שהסעת התלמידים באה להחליף את האחריות של המדינה להקים בית ספר בקרבה של 3 קילומטרים מכל בית או מכל שכונה בישראל.
<אילן גרודסקי: מכיוון שהקמת בית ספר כזה, מסודר, בייחוד בריכוזי אוכלוסייה, לא התאפשרה, פיזור, כפר, פריפריה וכו', נולדה הסעת התלמידים.
<אילן גרודסקי: ברגע שקיימת הסעת תלמידים, היא צריכה להיות על פי כל התקנות.
<אילן גרודסקי: צודקת יושבת הראש והעמיתים שלנו ברשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
<אילן גרודסקי: בכל מקום שאנחנו מגלים שיש אלתור של הרשות המקומית – סליחה – של חלוקת כרטיסיות או העברת כספים חצי שנתית ולפעמים גם זה לא, להורים בגין ההסעות, החזר כספי להורים, כפי שזה מתבצע כבר כמה שנים בראש העין, הנוהג הזה הוא נוהג פסול.
<אילן גרודסקי: ההסעה צריכה להיות בטיחותית, מאובטחת ואני מברך גם על הצעת החוק שגברתי יזמה בנושא של קופסא ירוקה ומצלמות.
<אילן גרודסקי: מדובר בטכנולוגיות אלקטרוניות מאד זולות, מאד פשוטות, וכפי שאבי אזולאי, מהרשות לבטיחות הלאומית ציין, מדובר בדבר שצריך לנהל אותו, לתחקר אותו ולטפל.
<אילן גרודסקי: יש כאן התרעה שעובדת בקרב הילדים והוריהם.
<אילן גרודסקי: זה מהלך חינוכי.
<אילן גרודסקי: הם נוסעים לבית הספר ואנחנו בעזרת ההסעה מחנכים אותם להתנהגות נאותה ובטיחותית בתוך ההסעה, ועל כך אנחנו מברכים.
<אילן גרודסקי: תודה.
יפעת שאשא ביטון: אזרחות טובה.
יפעת שאשא ביטון: אזרחות.
יפעת שאשא ביטון: רק הערה קטנה - - -
<מיכל מנקס: רק חבל שמכפישים רשויות בעובדות לא נכונות.
<אילן גרודסקי: אני מתנצל אם הכפשתי.
<אילן גרודסקי: לא התכוונתי להכפיש.
<אילן גרודסקי: אני מתנצל ומושך את ההערה שלי מהפרוטוקול.
יפעת שאשא ביטון: לי מותר, נכון?
יפעת שאשא ביטון: אבל יש גם רשויות, ואני קראתי את דו"ח המבקר.
יפעת שאשא ביטון: הוא לא קצר.
יפעת שאשא ביטון: יש רשויות שעושות דין לעצמן ואני חושבת שצריך גם בהן לנקוט ביד קשה.
<מיכל מנקס: לא בעניין הזה.
<מיכל מנקס: לא מהמקום של הרשויות הכל בסדר, אלא דווקא מהמקום של החזר הוצאות נסיעה שהוא חוקי ולגיטימי.
<מיכל מנקס: מה שלא היה בסדר זה שמשכו חצי שנה.
<מיכל מנקס: אבל זה השתתפות בהוצאות ההורים, זה הכל.
<מיכל מנקס: זה מותר וחוקי.
יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, אבל אני רוצה להתייחס גם לסוגיה של משרד החינוך, ודווקא פה אני לא מהמקום של להגן עליו אלא ממקום חינוכי עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור לא נולד מזה שלא הקימו בית ספר בקרבת מקום מגורים.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה שיש גם שינויים אורבאניים, אתה יודע, יישובים מתפתחים, אבל גם בראייה חינוכית אני חושבת שצריך לפתוח את אזורי הרישום וזו מגמה שהולכת ומתפתחת בהרבה מאד יישובים, כך שהורה יכול לבחור את בית הספר של הילד שלו.
יפעת שאשא ביטון: אג'נדה חינוכית נטו ואז בעצם הוא נדרש להסעה.
יפעת שאשא ביטון: לי זה לא משנה מאיזו סיבה ההסעה הזו מגיעה לילד.
יפעת שאשא ביטון: לי חשוב שאותה הסעה תהיה בטיחותית ומהמקום הזה אני בהחלט מתחברת לדברים שלך ואני חושבת שזה חשוב.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ואחר כך חגית שמסיאן.
<אליהו יצחק: כבוד יושבת הראש, אני פעיל חברתי בהרבה תחומים.
<אליהו יצחק: שמי יצחק אליהו.
<אליהו יצחק: באחד התחומים האלה, כאבא לילדים, אני מסתובב בהרבה בתי ספר בשכונה ולא רק בשכונה אלא גם במגזר החרדי, אזור מאה שערים, רמת שלמה.
<אליהו יצחק: אני רוצה להגיד שנושא הבטיחות קדחתני, סליחה לי על הביטוי.
<אליהו יצחק: אין מלווים כמו שצריך, האוטובוסים - - -
יפעת שאשא ביטון: אין מלווים.
יפעת שאשא ביטון: לא כמו שצריך, אין מלווים.
<אליהו יצחק: אין מלווים.
<אליהו יצחק: האוטובוסים אינם תקינים ואני עקבתי אחרי כמה מיניבוסים כשהם נכנסים לאיזה כוך של פרדס, מתקנים את זה והולכים בחאפר, נותנים להם אישור בטיחות וזה בדוק.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע למי צריך פה להפנות את האצבע המאשימה, סליחה - עוד פעם השלטון המקומי - לרשות המקומית, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: כי זה באחריות שלה בעצם.
יפעת שאשא ביטון: אם אתה מדבר על קבלנים, באחריות של הרשות המקומית לדאוג שהקבלנים האלה יעמדו By the book.
יפעת שאשא ביטון: כמו שכתוב בספר.
<אליהו יצחק: כבוד יושבת הראש, לצערי הרב, גם אם אני מלווה, הנהג לא מתודרך על הכביש.
<אליהו יצחק: הוא מסתכל מהמראות שהילדים לא יריבו ולא יקרעו את הריפוד.
<אליהו יצחק: וגם כן לגבי אגד, יש אוטובוס מפרקי שלוקח מנווה יעקב עד רמת שלמה ילדים לבתי הספר.
<אליהו יצחק: אין אחריות על הילדים שם.
<אליהו יצחק: הבנות שלי אומרות לי שהן מסתובבות חופשי שם.
<אליהו יצחק: הנהג בכלל לא עוצר בתחנה כמו שצריך.
<אליהו יצחק: הוא עוצר באמצע הכביש, שלא יחתכו אותו אנשים ויעקפו אותו שם וזה קטסטרופה שלא ברא לא יודע מה.
<אליהו יצחק: וגם כן יש עוד דבר אחד, שזה כואב לי וחורה לי.
<אליהו יצחק: נהג שעושה הסעות, אני לא יודע אם זה פיראטי או לא פיראטי, הוא רוצה להספיק תוך שעה לעשות שני סיבובים בעיר, להרוויח כסף כדי לקחת את התלמידים.
<אליהו יצחק: מיניבוס או אוטו של 6-7 אנשים, הוא מעמיס שם 10-12 אנשים.
<אליהו יצחק: "לא משנה, אנחנו כבר מגיעים", "לא משנה, אנחנו כבר מגיעים".
<אליהו יצחק: אמרתי לו תגיד לי, למה אתה עושה את זה?
<אליהו יצחק: אתה יודע שאסור לך?
<אליהו יצחק: יום אחד מישהו בא, אני צילמתי אותו, באו עלי שני אנשים ואומרים לי מה אתה מצלם?
<אליהו יצחק: מותר לך לצלם?
<אליהו יצחק: אמרתי לו במקרה הזה כן.
<אליהו יצחק: ואני חושב, לפי דעתי כבוד יושבת הראש, אם יעשו את הדבר הזה, שישימו שוטר בהפתעה - לא יודע מה - בכניסה לבתי הספר ויעצרו את הטרנזיטים או את האוטו של ה-6-7 מקומות ויראו כמה אנשים מורידים שם וכמה ילדים קטנים, כיתות גן, א', ב', ג', איך מוציאים משם.
<אליהו יצחק: וחייב להיות בן אדם נורמאלי – תסלחו לי על הביטוי שאני מדבר - - -
יפעת שאשא ביטון: צריכה להיות רשות נורמאלית שדואגת שהילדים שלה יוסעו בצורה סדירה לפחות.
<אליהו יצחק: בסדר, אוקיי, אוקיי.
<אליהו יצחק: יש עוד דבר אחד שאני רוצה להגיד אותו.
יפעת שאשא ביטון: ולא בטיחותית, כמו שאנחנו דורשים.
<אליהו יצחק: אני לא יודע אם זה המקום, אבל זו הערה בונה.
<אליהו יצחק: לצערי הרב פסגת זאב – יותר גרוע מעיר, היא יותר ממעלה אדומים, מה שנקרא.
<אליהו יצחק: יש שם את בית הספר נעם בנות לדוגמא, שנמצא במזרח.
<אליהו יצחק: אנשים מנווה יעקב ומכל המקומות, באים לבית הספר ואין אוטובוס של אגד או אוטובוס שיכול לעשות אוטומטית לקיצור הדרך של אנשים לבית הספר.
יפעת שאשא ביטון: יש להם הסעה?
<אליהו יצחק: אין הסעות שם בבית הספר.
<אליהו יצחק: לא יודע אם זה בית ספר - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אב במחילה ממך, אנחנו לא מטפלים במקומות שבהם יש עיוותים לגבי כן מוסעים או לא מוסעים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על העיוותים של אלה שכבר מוסעים ולא מוסעים כמו שצריך.
<אליהו יצחק: אוקיי, אוקיי, בסדר.
יפעת שאשא ביטון: חגית ואחר כך שוקי, בבקשה.
<חגית שמסיאן: חגית שמסיאן ממשרד החינוך, אגף זה"ב, נגישות ואורח חיים בטוח.
<חגית שמסיאן: אין ספק שהפתרון לסוגיה הזאת צריך לכלול מספר רב של גורמים.
<חגית שמסיאן: אנחנו מדברים על מה אנחנו כן יכולים לעשות ומה בזירה שלנו ומה ביכולות שלנו.
<חגית שמסיאן: אז א' מבחינת אמירה – זה בזירה שלנו.
<חגית שמסיאן: מערכת החינוך צריכה לטפל בנושא הזה של ההסעות.
<חגית שמסיאן: האמירה שלנו היא שאין הפרדה בעצם בין ההתנהגות שמצופה בהסעה לבין ההתנהגות שמצופה בבית הספר.
<חגית שמסיאן: האקלים המיטבי החינוכי נדרש גם בהסעה וגם בבית הספר.
<חגית שמסיאן: יש תקנונים להסעות.
<חגית שמסיאן: אנחנו מנחים את הרכזים, שהם בעצם הזרוע המבצעית שלנו בתוך בתי הספר, לטפל בזה, לבנות תכניות התערבות לא על בסיס וולונטרי.
<חגית שמסיאן: בחלק מהמקומות זה כן על בסיס וולונטרי, אבל בתי ספר שמוסעים מקדישים לזה גם משאבים, גם שיעורים - - -
יפעת שאשא ביטון: סליחה שאני עוצרת אותך.
יפעת שאשא ביטון: מה זה בתי ספר מוסעים?
יפעת שאשא ביטון: כולם מוסעים היום.
<חגית שמסיאן: כן, אבל יש לנו בתי ספר שההיקפים של ההסעות שם הם משמעותיים.
<חגית שמסיאן: אז א' אנחנו דורשים מהרכזים שלנו לעשות מיפוי – כמה באמת תלמידים מוסעים, מה הן דרכי ההסעה.
<חגית שמסיאן: אם זה תחבורה ציבורית, אם זה חברות הסעה.
<חגית שמסיאן: כאשר מדובר בחברות הסעה נעשית עבודה משותפת גם מול חברות ההסעה.
<חגית שמסיאן: נעשים מעגלי שיח עם הנהגים.
<חגית שמסיאן: אנחנו ראינו שכשיש קשר בין הנהגים לבין התלמידים, זה מוריד לנו בעצם את מפלס האלימות.
<חגית שמסיאן: אנחנו עובדים על הצד החיובי.
<חגית שמסיאן: אנחנו בונים תכניות התערבות בצד החיובי.
<חגית שמסיאן: אנחנו משלבים גם את ההורים בפעילות הזאת.
<חגית שמסיאן: חלק מהיעדים של המינהל הפדגוגי במשרד החינוך זה שיתוף הורים.
<חגית שמסיאן: ההורים שותפים, הנהגות ההורים, ועדי ההורים שותפים גם לנושא של ההסעות, גם לנושא של בניית התקנונים וגם לנושא של האכיפה.
<חגית שמסיאן: זאת אומרת, תלמיד שיש איתו איזו שהיא בעיה בהסעה, יש טיפול משמעתי, כמו שנעשה במסגרת בית הספר וזו איזו שהיא אמירה: אי אפשר להתנהג בבית ספר ובהסעה בצורה שונה.
<חגית שמסיאן: אז נכון, יש כל מיני דברים אובייקטיביים.
<חגית שמסיאן: יש כמות גדולה של תלמידים שמוסעת וזה בהחלטת משפיע, אבל אנחנו מדברים על מה אנחנו כן יכולים לעשות.
<חגית שמסיאן: אנחנו בונים תכניות התערבות שכן מצליחות להוריד ולשפר את האקלים.
<חגית שמסיאן: אנחנו יוצרים איזה שהם נורמות ותהליכים שעובדים בבתי הספר לאורך השנה בצורה ספיראלית, מתייחסים לנושא ההסעות לאורך כל השנה ולא רק בזמנים מסוימים.
<חגית שמסיאן: כל הכיתות מקבלות חשיפה לאיך מתנהגים בתוך האוטובוס לפי ההסעה, במהלך הנסיעה ובמהלך הירידה.
<חגית שמסיאן: יש לנו גם גורמים שותפים שאנחנו עובדים איתם, שזה עמותות: עמותת אור ירוק, הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, הרשויות המקומיות בהיבט של התשתיות, בהיבט של רישות, של מינוי רכזי הסעות.
<חגית שמסיאן: יש לנו רשויות שממנות רכזי הסעות, שזה גם איזו שהיא פונקציה שהיא לא מלווה בתוך ההסעות, אבל היא גם מהווה איזה שהוא גורם מסייע לטיפול הזה.
<חגית שמסיאן: אנחנו בעיקר עובדים על איזו שהיא פעילות חינוכית, על העצמה של תלמידים, נאמני הסעות, סדרני הסעות, חונכים שעוסקים בפעילות בנושא של התנהגות בטוחה בהסעות.
<חגית שמסיאן: שילובים במקצועות אחרים שנלמדים בבית הספר.
<חגית שמסיאן: תכנית מפתח הלב, שהיא תכנית חברתית.
<חגית שמסיאן: כל הנושא של ערכים, סובלנות, איך מתנהגים בעצם בסובלנות שזה משהו שהוא מאד משמעותי במהלך נסיעה באוטובוס – איך עולים, איך יורדים, איך מתנהגים בתוך ההסעה ואיזה שהם כללים.
<חגית שמסיאן: זהו.
יפעת שאשא ביטון: אני אומר לך משהו, חגית.
יפעת שאשא ביטון: ראשית אני קונה בשתי ידיים את כל מה שהצגת פה.
יפעת שאשא ביטון: הלוואי וחלק מזה היה באמת בא לידי ביטוי במערך ההסעות.
יפעת שאשא ביטון: את אמרת שיש הרבה מאד תלמידים מוסעים, שזה הופך את זה למורכב, ואני חושבת שאם כל בית ספר, בחלקת אלוהים הקטנה שלו, מטפל בתלמידים שלו, אנחנו יכולים להרוויח בסוף את האור הגדול של כולם.
יפעת שאשא ביטון: בשורה תחתונה, אנחנו רואים שהסיפור של ההסעות הוא לא נקודתי.
יפעת שאשא ביטון: זה לא מקום מסוים שבו אנחנו רואים שההתנהגות בתוך ההסעה היא לא מה שהיינו מצפים.
יפעת שאשא ביטון: כל הנושא של היסח דעת, הנושא של תלמידים עומדים, הנושא שאין ליווי.
יפעת שאשא ביטון: בקיצור, אנחנו רואים שזאת איזו שהיא תופעה מאד מאד רחבה, והשאלה איך משרד החינוך לוקח על עצמו את האחריות, ואת לא חייבת לענות לי, כי אני יודעת שגם לא הכל בסמכותך.
<חגית שמסיאן: אני בפן הפדגוגי.
יפעת שאשא ביטון: איך משרד החינוך לוקח את האחריות ואומר אוקיי.
יפעת שאשא ביטון: את אמרת את זה יפה, יש את הבית, את ההורים שאנחנו מעורבים שם, יש את בית הספר ויש את מה שקורה באמצע, שמבחינתו זה חלק אינטגראלי.
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו לוקחים אחריות על מה שקורה בין בית הספר לבין הבית והפוך.
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו שומרים על הילדים שלנו גם בתיווך הזה.
יפעת שאשא ביטון: והתחושה שלי שאנחנו לא שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא ממש שם.
יפעת שאשא ביטון: לא עד הסוף לפחות.
יפעת שאשא ביטון: יש פה נציג אחר של משרד החינוך שיכול לענות לי?
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, רק ברשותך מה השם?
<שמעון אבני: שמעון אבני.
יפעת שאשא ביטון: שמעון, איך אנחנו בעצם לוקחים, ואני יודעת שאיפה שיש הסעות של בית הספר, זה יותר פשוט.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה פה עם כל מי שיושב בשולחן.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה במערך הציבורי, ואמרה חגית יפה, מבחינתנו זה לא משנה אם המערך הוא כזה או כזה, פדגוגית אנחנו מכינים אותם לכל הסעה שלא תהיה.
יפעת שאשא ביטון: איך שולטים?
<שמעון אבני: אני אגיד כמה דברים, כי אני שמעתי פה באמת הרבה רעיונות, הרבה הצעות.
<שמעון אבני: קודם כל זה תחום מאד מורכב וסבוך, שאנחנו מנסים כל הזמן לעשות בו סדר.
<שמעון אבני: מרבית הדברים שדובר עליהם פה, הם ילדים מוסעים בחינוך הרגיל.
<שמעון אבני: ולעתים נוטים לטעות שילדי החינוך הרגיל, בגלל שהם ילדי חינוך רגיל, אז הם מתנהגים יותר טוב וזה לא תמיד נכון.
יפעת שאשא ביטון: הם ילדים בסוף.
יפעת שאשא ביטון: ילדים.
<שמעון אבני: הם ילדים, כן.
יפעת שאשא ביטון: אם הם רעים זה כי הם ילדים.
<שמעון אבני: וכשאני התחלתי את התפקיד – אני רק שנה בתפקיד – לקחו אותי לראות סרטים של איך ילדים בחינוך הרגיל מתנהגים באוטובוסים, כי באוטובוסים אנחנו מסיעים רק ילדי חינוך רגיל.
<שמעון אבני: את ילדי החינוך המיוחד אנחנו בדרך כלל מסיעים בכלי רכב קטנים והם מלווים, והשליטה שם היא הרבה יותר טובה.
<שמעון אבני: הוא מגיע למוסד, יוצאים לקבל אותו.
<שמעון אבני: סידרנו את זה די טוב היום בחינוך המיוחד, כולל תקנות שאנחנו כותבים ובאמת הפוקוס הוא על ידי החינוך המיוחד וכמות התלונות היא יחסית קטנה בחינוך המיוחד.
<שמעון אבני: אני אומר ככלל אנחנו נגד, או שתחבורה ציבורית לא תסיע ילדים בחינוך.
<שמעון אבני: היום אני הגעתי הנה בתחבורה ציבורית, נסעו.
<שמעון אבני: אמנם זה חופש, לא נוסעים, אבל היו ילדים שעמדו באוטובוס.
<שמעון אבני: אז אני לא אומר שזה בסדר, אבל אני אומר שבסוף ישנם אילוצים.
<שמעון אבני: אגב, מיכל אומר יש רשויות מקומיות שמאד רוצות את הסידור הזה.