GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רויטל לן-כהן: אחת, חלק מהילדים שרוצים לחזור למסגרות הלימוד מוצאים את עצמם בלי אפשרות בפועל לממש את השיקום, בגלל שיש מעט מאוד אנשי מקצוע בתחום ואז קופות החולים אומרים 'כולם רוצים אחרי הצהריים.
<רויטל לן-כהן: אתה רוצה שיקום?
<רויטל לן-כהן: תבוא בבוקר' ובעצם גוזרים איזה שהוא משפט שלמה על הילדים וההורים שלהם, בין ללכת למסגרת חינוך ובין לבוא לטיפולים משקמים באופן שפוגע גם בילד עצמו, זאת אומרת גם ביכולת שלו להגיע למסגרת החינוכית, וגם פוגע בהורה, כי אנחנו אחר כך לא יכולים לעבוד.
<רויטל לן-כהן: אני בעצם לא עובדת משנת 2007, לצורך העניין, בגלל שהייתי צריכה לרוץ עם הבן שלי מטיפול אחד לטיפול אחר.
<רויטל לן-כהן: זאת סוגיה אחת שחייבים להסדיר אותה.
<רויטל לן-כהן: צריך למצוא דרך, כמו שיש מתי"א, שנותנת מענים פרא רפואיים - - -
יפעת שאשא ביטון: מענים גם אחר הצהריים במקומות שבורכו ויש בהם מענה שיקומי.
<רויטל לן-כהן: או לתת מסגרות אחר הצהריים, או למצוא את הדרך שבה משרד הבריאות, קופות החולים ומשרד החינוך יאפשרו לתת את הטיפולים האלה בזמן הלימודים בתוך מסגרות החינוך.
<רויטל לן-כהן: גם הילדים נמצאים בסך הכול באיזה שהוא רדיוס לא רחוק, אז גם לא מדובר פה על נסיעות ארוכות של המטפלים מילד לילד.
<רויטל לן-כהן: צריך למצוא את הדרך, ואגב אני מדברת על זה גם עם קופות החולים וגם הם מבינים את זה וגם הם היו רוצים להגיע לזה, גם הם לא מסוגלים לתת את כל הטיפולים אחר הצהריים.
<רויטל לן-כהן: צריך למצוא את הדרך.
<רויטל לן-כהן: העובדה שמשרד החינוך, ואני מטילה את האחריות על משרד החינוך, כי אני חושבת שאת הרגל, את המקל בגלגלים הם שמים פה.
<רויטל לן-כהן: העובדה שהם אפילו לא מאפשרים לאנשים, לא של התפתחות הילד ולא של קופות חולים, אפילו לא לבוא לצפות בילדים כדי לדעת איך להתאים להם טיפולים, זה הרי מחדל שלא ייאמן, העובדה שהם לא מוכנים לשתף פעולה, לא בתצפיות ולא בטיפולים ולא בשום דבר אחר, היא מחדל שחייבים למצוא איזה שהיא דרך לפתור אותו.
<רויטל לן-כהן: לא יכול להיות שיש פה בעצם שני משרדים שונים שלא מוכנים לדבר ביניהם או לא עושים את זה.
<רויטל לן-כהן: זה דבר אחד.
<רויטל לן-כהן: ודבר שני, דובר פה בנושא של המיקומים הגיאוגרפיים.
<רויטל לן-כהן: לא יכול להיות שיש לנו נער עכשיו שעבר טיפול לצורך הארכת גידים, זה פירוק כל העצמות ובנייה מחדש, הוא גר בקיבוץ בצפון, הוא צריך לנסוע עד תל השומר בשביל שיקום.
<רויטל לן-כהן: הוא לא מגיע למסגרת הלימודית, ההורים שלו לא מגיעים למסגרות התעסוקה שלהם.
<רויטל לן-כהן: לא יכול להיות שלאורך שנים אנחנו לא פותרים את הבעיה הזו.
<קריאה: לא, אבל אשפוז יום היה פותר את זה נהדר.
<קריאה: הוא לא צריך בהכרח אשפוז מלא.
<רויטל לן-כהן: הוא באשפוז יום, אבל אשפוז יום זה אומר שמישהו צריך להביא אותו לשם, מישהו צריך להחזיר אותו משם, למרות שהוא זכאי להסעה.
יפעת שאשא ביטון: רויטל, תודה, הנקודה הזו ברורה.
<רויטל לן-כהן: רק להסביר, אני רוצה רק להראות איך זה קשור לחינוך.
<רויטל לן-כהן: הוא זכאי להסעה, אם הוא היה נוסע לבית הספר שלו באון, בתל אביב, הוא היה מקבל את ההסעה, אבל לשיקום לא.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל הרלוונטיות עכשיו היא לא העניין של החינוך, הרלוונטיות היא שיהיה מענה שיקומי בפריפריה.
יפעת שאשא ביטון: זו מהות הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים לפרוש את זה לכל מיני דברים - - -
<רויטל לן-כהן: אני מרחיבה את זה, לא רק שצריך להיות שיקום לא רחוק, אני אומרת גם אם היינו אומרים אוקיי, כרגע אין, ההסעה שמסיעה אותו לבית הספר קיימת, ממומנת, למה אסור להשתמש בה כדי להסיע אותו לשיקום?
<רויטל לן-כהן: למה ההורה שלו לא יכול ללכת לעבודה כי הוא צריך להיות המסיע שלו?
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל בואי ניקח בחשבון, ותסלחו לי שאני לא משתפת פעולה רגע עם ה - - -
<רויטל לן-כהן: לא, פריפריה, אין ספק.
יפעת שאשא ביטון: אני אומר לך, גם אם תהיה לו הסעה למרכז השיקום הילד צריך את ההורים שלו שם, זה חלק מההליך השיקומי.
<רויטל לן-כהן: אין חולק.
יפעת שאשא ביטון: כל התמיכה הרגשית והנפשית והפיזית שהילד זקוק לה, אין מה לעשות, ההורים צריכים להיות שם, עם הסעה ובלי הסעה, כך שהסיפור הוא הרבה יותר מורכב מאם משרד החינוך ישתף פעולה עם ההסעות, כן או לא.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, במשפט, כי אנחנו לקראת הסיכום ואת השם לפרוטוקול.
<שירית אופיר: זה יהיה יותר ממשפט קצת.
<שירית אופיר: אני ד"ר שירית אופיר ואני פה בשני כובעים.
<שירית אופיר: הכובע הנוכחי, אני רופאה במחלקה לשיקום ילדים בבית לווינשטיין, שד"ר שרון שקלאי, שיושבת לידי, היא המנהלת שלה, והכובע השני, בעבר עבדתי בעלי נגב, שמונה שנים, ביחידה לשיקום יום, זה היה שייך לכפר השיקומי, אבל בתוך הכפר השיקומי זה היה יחידה בפני עצמה.
<שירית אופיר: אני הקמתי את זה, ביחד עם שותפים, ב-2007 ומהרגע הראשון שאני הגעתי לשם היה לי ברור, ואת זה אמרתי גם למי שפנו אליי בשביל להקים את היחידה הזאת, שהדבר הראשון שאנחנו צריכים לדאוג לו זה אנשי מקצוע.
<שירית אופיר: אני מרגישה, זה כבר נאמר פה, אבל אפשר לדבר על הצורך בהקמת מרכזי יום, אני לא נכנסת פה לשאלה אם צריך מחלקות או מרכזי יום, אני חושבת שבאמת מבחינה אסטרטגית הדבר הנכון הוא להתחיל עם מרכזי יום ולפזר אותם, אבל אי אפשר לדבר על מרכזי יום בלי לדבר על להתחיל להכשיר אנשי מקצוע.
יפעת שאשא ביטון: כן, דיברנו על זה, זה מאסט.
<שירית אופיר: אבל אני רוצה להגיד שמניסיוני, מ-2007 ואילך, הדיבורים על לפתוח מרכזי יום בקהילה, על שיקום בפריפריה, תמיד תמיד מדברים על פתיחה של מרכזי יום.
<שירית אופיר: 2007, אני סופרת את זה מאז, אנחנו עוד מעט עשר שנים ולא נעשה כלום בשביל לעזור להכשרה של אנשי מקצוע.
<שירית אופיר: אני מדברת גם על רופאי שיקום ילדים, אבל גם על הכשרה של אנשים ממקצועות הבריאות.
<שירית אופיר: לא כל פיזיותרפיסט יכול לטפל בשיקום, בטח לא כל מרפא בעיסוק ובטח לא כל קלינאי תקשורת.
<שירית אופיר: אלה הכשרות ספציפיות וזה דורש ניסיון.
<שירית אופיר: כשאני פתחתי את עלי נגב אנחנו הבאנו אנשי מקצוע מהמרכז בשביל שיעבירו הכשרה את המטפלים בדרום ורק אז זה נבנה.
<שירית אופיר: אני רוצה להמשיך ולדבר מניסיוני, כשפתחנו והמרכז עבד והגיעו הרבה מטופלים, אני נתקלתי בבעיה שהדהימה אותי ועל זה לא דיברו פה.
<שירית אופיר: אני אגיד את זה מהכיוון ההפוך, אני חושבת שזה שקופות החולים הם גם אלה שמספקים את השירות וגם אלה שנותנות את הפיקוח, מפנות, זה יוצר ניגוד אינטרסים שבסופו של דבר זה בא על גב המטופל.
<שירית אופיר: אני הרגשתי את זה יפה מאוד בעלי נגב.
<שירית אופיר: אני חושבת שהרבה מטופלים נופלים בין הכיסאות בגלל העניין הזה וחשוב נורא לעשות פיקוח חיצוני לא תלוי - - -
יפעת שאשא ביטון: כי בעצם ההפניה גוררת תשלום מיוחד ואז אין אינטרס להפנות?
<שירית אופיר: בגלל שיש תת הפניות, לא מפנים מספיק ילדים שצריכים שיקום ולא מקבלים אותו בפריפריה ובגלל שיש המון חסמים בירוקרטים, הדרך שעובר מכתב המלצה מבית החולים השיקומי המרכזי אל המחוז בפריפריה הוא ארוך ומסורבל והוא יכול להיעצר אלף פעמים בדרך וזה לא יקרה בסוף.
יפעת שאשא ביטון: מוכר לכם, משרד הבריאות, סוגיית ניגוד העניינים?
יפעת שאשא ביטון: זה משהו חדש שעולה פה על השולחן.
<שירית אופיר: זה לא משהו חדש שעולה.
יפעת שאשא ביטון: לי זה משהו חדש.
יפעת שאשא ביטון: מבחינתי זה משהו חדש, זה לא עלה בדיון.
יפעת שאשא ביטון: דבר שני, אני לא יודעת מה היה פה לפני עשר שנים, אני יודעת שאני נמצאת פה שנה, גם הדיון שהיה בוועדת העבודה והרווחה לפני שעה קלה דיבר על איזה שהוא תהליך שנמשך שנים, אנחנו סגרנו אותו בארבעה חודשים, נושא הקצבאות של 188% גם לילדים מתחת לגיל 3, אז אני בן אדם אופטימי, אני מסתכלת בכאן ועכשיו ואיך אנחנו מתגייסים לטובת העניין.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מעלים את הסוגיות כדי שנדע גם איפה לשים את האצבע ולטפל.
יפעת שאשא ביטון: את לא דיברת, רק שם לפרוטוקול, ואחר כך משפט סיכום, הדס, ואני מסכמת את הדיון.
<לנה לוצקי טרגר: אני רופאת שיקום מחוזית כרגע, כבר שנה כמעט.
<לנה לוצקי טרגר: בקופת חולים כללית בדרום, לפני זה עבדתי עשר שנים כרופאת שיקום מחוזית בתל אביב ולפני זה סיימתי התמחות בלווינשטיין.
<לנה לוצקי טרגר: אני יכולה לדבר על הבדל בין המרכז והפריפריה, יותר מזה אני יכולה לדבר על ההבדל בין מרכז שיקום, זה מין מגדל שן מאוד יפה, אבל זה מגדל שן, שכשאתה מסיים התמחות נראה לך שבערך מתחיל מדבר אחרי ההיכרות של בית לווינשטיין, בין השיקום שיש למטופלים של המרכז, כי עשר שנים הייתי בקהילה במרכז, לבין מה שיש בפריפריה.
<לנה לוצקי טרגר: ההבדל הוא לא סתם עצום, ואתה צודק, זה לא אפליה, זה הרבה יותר גרוע.
יפעת שאשא ביטון: זה לא צמצום, זה אפליה.
<לנה לוצקי טרגר: זה נורא ואיום, לא רק בגלל ההבדל באפשרויות שמטופל יכול לקבל, זה גם המטופלים שונים.
<לנה לוצקי טרגר: תבינו את זה, אלה אנשים שונים לחלוטין, עם הבנה שונה של מה מגיע להם.
<לנה לוצקי טרגר: לרוב הם לא יודעים לדרוש, הם לא יודעים מה מגיע להם - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא הייתי עושה הבחנה כזו, ברשותכם, כי אנחנו קצת פוגעים באינטליגנציה של האנשים בפריפריה, אבל אנחנו כן צריכים להנגיש את המידע, אין שאלה.
<לנה לוצקי טרגר: בסדר, יש הרבה יותר תחלואה.
<לנה לוצקי טרגר: אין לי נתונים סטטיסטיים, אבל אני יכולה להגיד שמקרים שאני תוך שנה רואה כחולים שיקומיים, גם בין הילדים וגם בין המבוגרים, אני לא ראיתי ב-15 שנה במרכז.
<לנה לוצקי טרגר: פשוט לא ראיתי, צעירים עם קטיעות מכל מיני סיבות, הילדים עם כוויות, פגיעות ראש של ילדים, והילדים האלה צריכים את המשפחה שלהם, ואלה משפחות של הפזורה, לא רק של פזורה, בכלל כל האזור.
<לנה לוצקי טרגר: אין שם משאבים, אין שם כסף, יש 10-15 ילדים שאמא צריכה לעזוב כדי להיות עם הילד ואין - - - האנשים האלה צריכים את עזרתנו.
<לנה לוצקי טרגר: לגבי קופת חולים, אני רוצה להגיד משהו.
<לנה לוצקי טרגר: אני דיברתי עם משרד הבריאות, תשנו את חוק הבריאות הממלכתי.
<לנה לוצקי טרגר: בחוק הבריאות הממלכתי השיקום הוגדר כחלק של תהליך בלתי נפרד מהרפואה, אבל מה?
<לנה לוצקי טרגר: רק השלב האקוטי.
<לנה לוצקי טרגר: ברגע שהמטופל מסיים את השלב האקוטי נגמר הסיפור, אין את זה בחוק ואז במה תלוי הגורל של בן אדם?
<לנה לוצקי טרגר: בבן אדם שיושב בקופת חולים וחותם.
<לנה לוצקי טרגר: אם יש שם רופא שיקום, שזה בודדים, אז הוא מתייחס לזה מבחינת המקצוע שלו.
<לנה לוצקי טרגר: גם אני, גם כשאני מתייחסת מבחינה מקצועית, הידיים שלי כבולות בגלל שאני עובדת של קופת חולים.
<לנה לוצקי טרגר: יש מין כזה בכל זאת - - -
יפעת שאשא ביטון: את אומרת 'הידיים שלי כבולות', קופת חולים לא מאפשרת לי להפנות להמשך שיקום במרכזי שיקום - - -
<לנה לוצקי טרגר: לא, זה לא מה שאמרתי.
יפעת שאשא ביטון: תגדירי לי מה זה 'ידיי כבולות'.
<לנה לוצקי טרגר: אני אמרתי שצריך לשנות את חוק הבריאות הממלכתי שגם השלב השלישי של השיקום, כמו השלב האקוטי והשלב הסוב אקוטי, כמו אשפוז מלא ואשפוז יום, הם בתוך הסל, שגם המשך הטיפול יהיה בסל.
<לנה לוצקי טרגר: מה זה 12 ימי טיפול שיש לנו לחולים כרוניים?
<לנה לוצקי טרגר: מה זה?
<לנה לוצקי טרגר: זה מצחיק.
<לנה לוצקי טרגר: כאיש מקצוע אני יכולה להגיד ש-12 ימים לא מספיקים לכלום, תחלקו את זה פעם בחודש והוא לא יקבל - - -
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתסבירי לי את המשמעות של 'ידיי כבולות', מי כובל אותן ולמה?
<לנה לוצקי טרגר: סל הבריאות.
<לנה לוצקי טרגר: תשנו אותו.
<רות פרמינגר: אני יכולה להסביר משהו?
<רות פרמינגר: חוק ביטוח בריאות ממלכתי קבע בשנת 95' את כל הזכאויות שיש לנו.
<רות פרמינגר: מה שאיננו מופיע ולא תוקן מאז, כמו שאנחנו מגדירים את ההכללה של סל התרופות, וזה בתוספת השנייה שבסמכות קופות החולים ובאחריותן ועל תקציבן, מה שאיננו שם הם לא יכולים לתת.
<רות פרמינגר: אני הייתי אומרת שהקופות לא נותנות את מה שיש שם, אז מי מבקש מהם בכלל לתת את מה שאיננו שם.
יפעת שאשא ביטון: לכן חשבתי שהיא אומרת שידיה כבולות מבחינת השירותים שכבר נמצאים בסל והיא לא יכולה לתת אותם בגלל ניגוד עניינים.
<רויטל לן-כהן: אני כן רוצה להגיד משהו בדיוק בעניין הזה.
<רויטל לן-כהן: אחד הדברים, ואני אומרת ואני מניחה שהוא יגרום לכעס ורוגז פה, אבל אחד הדברים שאנחנו רואים כהורים לילדים עם צרכים ייחודיים, במיוחד הפעוטות, שיש נטייה לדחות את האבחון שלהם לאחרי גיל 3 ולאחרי גיל 6 הרבה פעמים, כי אם יאבחנו בגילאים יותר צעירים ייאלצו לתת להם יותר טיפולים.
<רויטל לן-כהן: למשל, ילד עם אוטיזם, אם מאבחנים אותו לפני גיל 3 מחויבים לתת לו טיפולים עד אין סוף, מגיל 3 רק שלושה בשבוע ולכן יש נטייה לא לאבחן אותם.
<רויטל לן-כהן: מריצים אותם עם כל מיני 'אנחנו בתצפית', 'אנחנו בודקים', עיכוב שמעיכוב.
<רויטל לן-כהן: אפשר היה לטפל בהם בגיל יותר צעיר ועושים את זה בכוונה כדי לא לתת.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, רויטל, אנחנו נבדוק את הסוגיה הזו שמסתובבת בין הקופות.
<לנה לוצקי טרגר: עוד מילה אחת, אני חושבת שחובה שבחוק יהיה רשום, כמו שבקבלת החלטות גורליות בקרדיולוגיה או ברפואה גרעינית יושב איש מקצוע, כך גם שיהיה בכל קופות החולים.
<לנה לוצקי טרגר: ברוב קופות החולים מי שחותם על הטפסים האלה, מי שמקבל החלטות הם מאה שנות אור מידע בשיקום, אז מה שיוצא שהם מסתכלים רק על הניירת.
<יולי טרגר: ובשביל זה גם צריך רופא שיקום.
יפעת שאשא ביטון: מקובל לחלוטין, חברים, זו בעצם נקודת המוצא של הדיון.
<הדס אופק: משפט שאולי הוא מסכם, מתייחס לכולם ולזה.
יפעת שאשא ביטון: לא, את לא מתייחסת לכולם, את אומרת משפט סיכום כי אני מסכמת.
<הדס אופק: אני אומרת משפט סיכום.
<הדס אופק: יש תכנית הצפון גם לדרום, יש מסקנות ועדת גרוטו, צריך לראות איך בתוך התקציבים שמגיעים, קופות החולים מקבלות כסף מסומן שבו תהיה תקינה.
<הדס אופק: אין בעיה של אנשי מקצועות הבריאות, יש בעיה של תקינה, אם יש מרכז - - -
יפעת שאשא ביטון: זה אנטי תזה למה שאמרת מקודם, אבל לא חשוב.
<הדס אופק: רגע.
<הדס אופק: לא, אין בעיה של מקצועות בריאות, צריך לתת הכשרה לאנשים.
<הדס אופק: יש מעט אנשים שעבדו בלווינשטיין 15 שנה והם יכולים לתת הדרכה, אבל אין להם איפה לתת הדרכה כי אין מטופלים, כי המטופלים לא מקבלים טיפול.
<הדס אופק: אם יש מרכז מקסים בקרית ביאליק, שהוא מרכז אשפוז יום מבוגרים, לצורך העניין, אבל יש שם קלינאי תקשורת יום בשבוע, כי אין תקינה ליותר, אז זה לעג לרש.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שהנושא של קלינאי תקשורת בוער בך ואני מבינה את המצוקה והצורך - - -
<הדס אופק: לא, לא רק, זו דוגמה כי לכאורה בפיזיותרפיה, שמשם אני באה, יש הרבה פיזיותרפיסטים ויש הרבה תקנים, אין תקנים.
<הדס אופק: אנשים לא מקבלים.
<הדס אופק: מה שאנשים מקבלים, גם המבוגרים, ילדים לא מקבלים כי איכשהו שולחים אותם להתפתחות הילד ולא לאנשים שמומחים בשיקום, מה שקורה זה שהילדים שבאים מ'אלין', שולחים אותם להתפתחות הילד ושם יש פיזיותרפיסטים נפלאים שמומחים בהתפתחות הילד, לא בשיקום.
<הדס אופק: שוב, אם אין תקינה, אם אין תקנים, אם הכסף לא יסומן, הכסף שבא מגרוטו, הכסף שבא מתכנית הצפון, הכסף שבא מפה, עכשיו, בתקציב הנוכחי, אם הוא לא יסומן ותהיה דרישה מהקופות לסטנדרטים של זמן, מרחק וכמות טיפול, וידרשו מהקופות תקינה, אז בפיזיותרפיה יש איקס תקנים ומזיזים אותם מפה לפה.
יפעת שאשא ביטון: תודה, הדס.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לסכם את הדיון, אני חייבת לחזור לנקודת הפתיחה, כדי שאנחנו נדע איפה היינו ומה המטרה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על מרכזי שיקום או מחסור, היעדר בכלל, זה אפילו לא מחסור, של מרכזי שיקום לילדים בפריפריה, בצפון ובדרום, יש שלושה מרכזים סך הכול, שלושתם במרכז.
יפעת שאשא ביטון: הם יכולים להיות מצוינים, פרופסיונאליים, ברמות בינלאומיות, אבל בשורה התחתונה הם במרכז.
יפעת שאשא ביטון: לילדים מהקצוות מאוד מאוד קשה להגיע, לא רק בגלל המרחק, אלא בגלל ההיערכות שנדרשת מהמשפחה כולה ולכן אנחנו התכנסנו.
יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה להעלות את הדברים שעלו כאן גם כהחלטות ועדה ולהוסיף בקשה בסיכום.
יפעת שאשא ביטון: אז ראשית אנחנו שמענו ממשרד הבריאות שיש היערכות חדשה לכל הנושא של שיקום, נכון?
יפעת שאשא ביטון: תתקנו אותי, משרד הבריאות, אם אני לא מדייקת.
יפעת שאשא ביטון: יש היערכות חדשה גם בהיבט של שיקום אשפוזי וגם שיקום בקהילה, יש הגדרה של רופאי השיקום כרופאים במצוקה, שהמשמעות היא להפוך את התחום לאטרקטיבי, גם מבחינת מענקים וגם מבחינת שכר.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שזה משהו שהוא חדש, מ-2016?
<סיגל ליברנט-טאוב: לא, זה היה, זה חודש.
יפעת שאשא ביטון: אז אני מבקשת, משום שזה משהו שחודש כל שנה ועדיין, אנחנו אמנם רואים שהמתמחים משלשים את עצמם, אבל לא במקצוע השיקום, או לא שיקום ילדים, אני אשמח אם תהיה איזה שהיא בקרה כדי שאנחנו נראה שזה באמת אפקטיבי ואם לא, אז אנחנו ננסה למצוא מסלול אפקטיבי אחר כדי כן לע ודד התמקצעות בתחום הזה, וכמובן מעבר לפריפריה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אם אנחנו נצליח להרוויח כוח אדם מקצועי בתחום, זה יופי, אבל אם לא נצליח להנגיש אותו לפריפריה, אז אנחנו מפספסים שוב.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שמשרד הבריאות, אני מבקשת להגדיר את שיקום ילדים כתחום רפואי נפרד, להפריד אותו משיקום מבוגרים, על כל המשמעויות הנגזרות מכך.
יפעת שאשא ביטון: באמת התייחסנו פה גם לליווי של ההורים, שהוא חשוב, בסופו של דבר הם עמוד התווך של הילדים, אז חשוב גם עליהם לתת את הדגש.
יפעת שאשא ביטון: אז להגדיר ואנחנו נשמח, כוועדה, לקבל את זה תוך שלושה חודשים, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: דיברנו על הקמה של מרכז שיקום אשפוזי בפוריה וגם בכרמיאל, דיבר על כך השר, אנחנו נשמח לקבל לוח זמנים.
<סיגל ליברנט-טאוב: כרמיאל לא יהיה אשפוזי, הוא יהיה אשפוז יום.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לקבל, קודם כל, את לוח הגאנט, באמת לדעת מבחינת לוחות זמנים כדי שאנחנו נראה שאנחנו יכולים לעקוב והדבר הזה לא מתמסמס.
יפעת שאשא ביטון: השר גם אמר כאן שהוא ייתן תעדוף והוא יעשה הכול כדי שזה יקרה כמה שיותר מהר, אז באמת שנוכל לעקוב ולפקח.
יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות הדגיש שמתגבשת תכנית בברזילי באשקלון, אנחנו נשמח לקבל את לוחות הזמנים גם של התכנית הזו כדי לראות שהדברים אכן מתבצעים.
יפעת שאשא ביטון: פניתי לקופת חולים כללית, סורוקה.
יפעת שאשא ביטון: אתם מקימים מרכז שיקום, אני חושבת שיש לכם גם איזה שהיא מחויבות אזרחית, בכל זאת אתם הקופה הגדולה ביותר, אין שאלה שצריך להיות שם גם יחידה לילדים כדי שאנחנו נדע שניתן המענה.
<סיגל ליברנט-טאוב: אני רוצה להעיר הערה.
<סיגל ליברנט-טאוב: מי שמגדיר איפה ייפתחו מרכזי שיקום בכלל במדינת ישראל ובילדים, בכלל כל פיזור השירותים, זה משרד הבריאות.
<סיגל ליברנט-טאוב: אז זה בסדר שהוא רוצה להקים, אבל אנחנו נבחן את זה - - -
יפעת שאשא ביטון: זה בסדר גמור, אז יכול להיות שזה מופנה לשניכם, אבל בעיניי זה אבסורד שאנחנו נמצאים כאן, מדברים בעצם על מצוקה בפריפריה, מוקם לנו אוטוטו מרכז שיקום כללי ואין בו התייחסות לילדים.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אומרת, אם זה כבר קורה - - -
<יולי טרגר: שום דבר לא נעשה בלי משרד הבריאות.
<יולי טרגר: אין שום בעיה.
יפעת שאשא ביטון: מצוין, תרשמו בפרוטוקול.
<סיגל ליברנט-טאוב: לא, אני אומרת שהיא תעביר אליי ולא אליך.
יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, אז אני מוכנה להעביר גם אלייך את האחריות הזו, אבל שלא מרוב אחראים בסוף אף אחד לא יטפל בזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפנה את האחריות למשרד הבריאות שבמרכז שמוקם בסורוקה תהיה גם יחידה וגם התייחסות לילדים.
יפעת שאשא ביטון: עלה פה נושא הנגשת המידע.
יפעת שאשא ביטון: מסתבר שיש כל מיני שירותים וזכאויות, אתה נתת דוגמה לשיקום בבית, שאני לא בטוחה שהציבור מודע להם.
יפעת שאשא ביטון: אז צריך לראות איך משרד הבריאות מנגיש את כל הזכויות לשיקום בקרב הציבור.
<עומר פורת: כולל לטיפול פסיכולוגי, בבקשה, לזכאי התוספת השנייה.
יפעת שאשא ביטון: כולל הטיפול הפסיכולוגי, כדי שבאמת הציבור יידע מה הוא זכאי לו.
יפעת שאשא ביטון: כי אם הוא לא יודע מה הזכויות שלו, אז הוא גם לא יודע לדרוש אותן וזה מאוד חשוב.
יפעת שאשא ביטון: מענה של שיקום גם אחר הצהריים.
יפעת שאשא ביטון: משרד הבריאות, איך אפשר לדרוש ממרכזי השיקום שייתנו מענה גם אחר הצהריים ולא רק בשעות היום?
יפעת שאשא ביטון: באחריותכם?
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזו דרישה לגיטימית, כי זה קצת יצמצם לנו את הלחץ ואת המצוקה בקרב הורים שעוד יכולים אולי להתחיל לבנות מחדש שגרת עבודה.
יפעת שאשא ביטון: אם זה יהיה אחר הצהריים, גם הילדים ירוויחו מסגרת חינוכית באופן סדיר וגם ההורים יוכלו לשמור על מקום העבודה.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שזה ייבדק.
יפעת שאשא ביטון: ויש לי בקשה ממשרד הבריאות, אתם יוצאים פה עם הרבה שיעורי בית.
יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה שאנחנו אמנם הולכים על מהלכים שהם יחסית גדולים, של הקמה של מרכזים שיקומיים, אנחנו צריכים לתת את הדעת לכל הנושא של כוח אדם, ואני רוצה לקוות שבאמת תהיה התייחסות מעמיקה בתקופה הקרובה מצדכם, אבל צריך לראות איזה מענה ביניים אנחנו נותנים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא שנצא מכאן ועכשיו נחכה עד שיהיו מרכזי שיקום בפריפריה ומשם נתחיל את המלאכה, אלא שתהיה חשיבה על אנשי מקצוע מתחום השיקום שמגיעים לפריפריה אחת לתקופה, שיוכלו לתת מענה סדיר למי שנמצא שם על בסיס יומי, בלי אשפוז, אנחנו לא מדברים על מקרי הקצה שמדובר בהם באשפוז, ובכך לנסות לצמצם קצת את הפערים או את האפליה שקיימת היום.
<סיגל ליברנט-טאוב: הייתה חשיבה כזאת במיוחד בקרב קלינאי התקשורת והריפוי בעיסוק, לתת הדרכות לעלי נגב, מהמרכז להסיע את אנשי המקצוע.
<סיגל ליברנט-טאוב: הכול תלוי גם בתקציבים ולכן זה יהיה גם בדיונים תקציביים מול האוצר.
יפעת שאשא ביטון: אז הנה, אני מאתגרת אתכם וגם את עצמי.
יפעת שאשא ביטון: תבנו תכנית - - -
<קריאה: עשינו את זה, מה זה ניסינו?
<קריאה: שנים עשינו את זה.
<קריאה: אבל זה לא עומד במבחן המציאות.
יפעת שאשא ביטון: מותר לנסות, נכון?
יפעת שאשא ביטון: את לא מצפה שנגיד שזה לא עמד במבחן המציאות, מרימים ידיים, זהו, לא מנסים.
יפעת שאשא ביטון: אני מאתגרת אתכם וגם אותי.
יפעת שאשא ביטון: תכינו תכנית של הנגשה של השירותים על בסיס יומי כמרכז שיקום יום, לצורך העניין לפריפריה, תראו מה העלויות, אני מוכנה להיות שותפה ולקיים את השיח גם מול האוצר בנושא הזה ולעזור ללחוץ.
<רות פרמינגר: גם למי שזכאי לאישורים של תותבות, הם לא יכולים לחכות, הם חייבים את זה עכשיו ודחוף.
יפעת שאשא ביטון: צודקת, תודה, אני כתבתי.
יפעת שאשא ביטון: אתה דיברת, אריק, על סטטוס של פיזיותרפיסטים שיוכלו לתת את האישור ולא רק רופאי שיקום.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לדעת מה הסטטוס של זה ואיך זה מתקדם בשטח כדי שזה באמת יוכל לקרות מהר.
יפעת שאשא ביטון: פספסתי עוד משהו?
יפעת שאשא ביטון: כי היו הרבה דברים.
<לנה לוצקי טרגר: השינוי של הסל.
<אריק סיטון: אני חושב שהנושא של המידע צריך גם לחנות בקופות, הנושא של הפצת המידע.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז שהוועדה תפנה לקופות השונות, לכולן, לא רק לכללית, כדי להנגיש את המידע לגבי זכויות החולים לשיקום, בעיקר ילדים, אבל אם הם יעשו בכלל אז בכלל הרווחנו.
<עומר פורת: וביניהם גם בנושא הטיפול הפסיכולוגי.
יפעת שאשא ביטון: אני רק מבקשת שאת התכנית להנגשה של אנשי מקצוע לפריפריה, זה צריך להיות מהר, כי אם אנחנו רוצים להכניס את זה לתקציב ולקחת את זה בחשבון אז שווה שתוך חודש, חודש וחצי, זה יהיה על שולחן הוועדה ואנחנו ננסה לעזור ולדחוף את זה.
<יולי טרגר: אני עוד פעם אומר, אני חושב ששכחנו את ההערה הזאת - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אני שמעתי את העניין של הסטנדרטים.
<יולי טרגר: יש להם רשימה ארוכה, למשרד הבריאות, אני חושב שזה גם המשימות.
<סיגל ליברנט-טאוב: יש לי מה לומר לגבי סטנדרטים.
<סיגל ליברנט-טאוב: באים בדרישה, זה לא רק בתחום השיקום, אלא זה בתחומים רחבים וגדולים, להגדיר מה זה פרק זמן סביר, מה זה מרחק סביר, יש קושי בהגדרות הללו, יש קושי מקצועי בהגדרות הללו.
<סיגל ליברנט-טאוב: מה זה זמן סביר לחכות לניתוח - - -
<יולי טרגר: אני לא יודע על ניתוח.
<יולי טרגר: בשיקום - - -
<קריאה: יש גם הגדרות עולמיות.
<סיגל ליברנט-טאוב: להגדיר מספר מיטות ל-1,000 נפש זה אפשר, אבל להגדיר מתן טיפול רפואי שהוא במגוון מאוד גדול של נושאים, זה לא כל כך פשוט.
<יולי טרגר: אני יכול להגיד - - -
יפעת שאשא ביטון: ד"ר טרגר, אני אגיד.
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך גם למה, כי הערתי את זה מקודם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לחלץ את העגלה הזו מהבוץ, אנחנו צריכים להתחיל מאיפה שהוא.
יפעת שאשא ביטון: היום אנחנו נמצאים במדבר, בפריפריה, גם בדרום וגם בצפון, מבחינת השיקום.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו קודם כל צריכים לוודא שהצעדים הראשונים האלה קורים ודיינו.
יפעת שאשא ביטון: אחר כך אנחנו נוכל, תהיה לנו הפריבילגיה לדבר על סטנדרטים וזמנים סבירים ולראות איפה יש מחסור, אבל אני חושבת שלהתחיל בנקודות האלה זה הרבה מאוד ואם אנחנו נצליח להגשים אותן אז אנחנו נוכל להיות שמחים, עד הדיון הבא.
יפעת שאשא ביטון: עד הדיון הבא.
<קריאה: נקווה שלא נהיה פה עוד חמש שנים.
יפעת שאשא ביטון: גם אני מקווה, שלא תגידו, בקדנציה הקודמת דיברו, אלא שאנחנו נצליח לפתור את זה במהרה בימינו, מה שנקרא.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם ורק בריאות.
יפעת שאשא ביטון: כם אני פותחת את דיון הוועדה בנושא הסעות תלמידים בחינוך הרגיל.
יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה ממקדת את הדיון בעצם בחינוך הרגיל, כי אני יודעת שנושא ההסעות בחינוך המיוחד עלה ונידון מספר פעמים גם בוועדות כאן בכנסת.
יפעת שאשא ביטון: הוא חשוב, צריך לטפל בו, אבל התחושה שלי שככה בתוך העיסוק האינטנסיבי בחינוך מיוחד, קצת שכחנו, או לפחות הזנחנו מבחינת השיח את ההסעות בחינוך הרגיל, שמסתבר שגם בהן יש מורכבות משל עצמה, שחשוב גם ללמוד אותה וגם לראות איך אנחנו מתמודדים עם ליקויי בטיחות או תנאים לא בטיחותיים עבור הילדים בהסעות בחינוך הרגיל.
יפעת שאשא ביטון: אני מחלקת את ההסעות בחינוך הרגיל לשלושה חלקים.
יפעת שאשא ביטון: זה השלב שבו אני מרגישה שאני צריכה לוח, כמו מורה, כדי לסמן את זה.
יפעת שאשא ביטון: אז תנסו רגע בראש לראות את זה.
יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לחבר הכנסת אורי מקלב.
יפעת שאשא ביטון: האחד זה בעצם ההסעות הציבוריות שהן הסעות של האוטובוסים הצהובים, מה שנקרא, הסעות רגילות לחלוטין.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ננסה ללמוד בעצם מה המחויבות שלהן מבחינת נהלים וכללי בטיחות.
יפעת שאשא ביטון: יש את ההסעות שבהן בעצם הרשות לוקחת קבלנים שיסיעו את אותם ילדים שזכאים על פי חוק חינוך חובה, להסעה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שהיום מכיתה א' עד כיתה י' יש בעצם כרטיסיות או כל מיני דרכים שדרכם משרד החינוך קובע זכאות של תלמידים להסעה.
יפעת שאשא ביטון: עד כיתה ד', אם אני לא טועה, זה שלושה קילומטרים, מכיתה ד' זה שני קילומטרים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זו הסעה שהיא ממונת או מסובסדת על ידי המשרד.
יפעת שאשא ביטון: חלק מהרשויות עושות את זה באמצעות קבלנים, בעיקר רשויות קטנות, שבהן אין תחבורה ציבורית.
אורי מקלב: לפי ההיגיון זה צריך להיות הפוך.
אורי מקלב: שעד כיתה ד' זה 2 קילומטרים - - -
יפעת שאשא ביטון: 2 קילומטרים, כן, נכון.
יפעת שאשא ביטון: טעות שלי.
אורי מקלב: זה מתוך מה שאני יודע.
יפעת שאשא ביטון: זה נכון, אתה צודק.
יפעת שאשא ביטון: הנדבך השלישי בעצם זה אותן הסעות ציבוריות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שבהרבה מקומות, בעיקר בערים שבהן יש תחבורה ציבורית, תלמידים מקבלים כרטיסייה.
יפעת שאשא ביטון: מגיע אוטובוס שהוא בדרך כלל של אגד או של אחד הקווים העירוניים האחרים ומסיע את כל התלמידים כמקשה אחת.
יפעת שאשא ביטון: ואז בעצם נשאלת השאלה איזה כללים או איזה נהלים של הסעות ילדים חלים על אותן הסעות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ננסה לפרק את זה – כל אחד מהנדבכים האלה בפני עצמו – ולראות איפה אנחנו לוקים בחסר ומה אנחנו צריכים לעשות או לדרוש כדי להבטיח שהילדים שלנו ייסעו בבטחה.
יפעת שאשא ביטון: כם אפתח עם משרד התחבורה.
יפעת שאשא ביטון: יש נציגות של משרד התחבורה?
<אסי סוזנה: כן, אני.
יפעת שאשא ביטון: אסי סוזנה?
<אסי סוזנה: נכון מאד.
יפעת שאשא ביטון: אסי, אני אשמח לדעת מבחינת נהלים של המשרד, האם ראשית זה אתם בעצם קובעים את הנהלים של ההסעות של התלמידים?
יפעת שאשא ביטון: זה לפתחכם?
<אסי סוזנה: אני רוצה לומר ככה, שבעצם ההסעות של התלמידים של היום, שמתבצעות בקווי השירות הרגילים, מדובר בקווי שירות רגילים לחלוטין.
<אסי סוזנה: זה קו שהוא לכאורה הסעת תלמידים, אבל באמת כל אדם יכול לעלות עליו ולכן מבחינתנו אנחנו רואים אותו כקו שירות לכל דבר ועניין.
<אסי סוזנה: אין בו שום הנחיות מיוחדות, אין שום עזרים מיוחדים וכדומה.