GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: השאלה אם זה לא קצת לטמון את הראש בחול.
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו יודעים, ואני מכירה את זה פשוט כי אני באה משם, אנחנו יודעים שדה-פקטו ההסעות האלה הן נטו תלמידים.
יפעת שאשא ביטון: מגיע האוטובוס או שניים, או שלושה, תלוי במספר התלמידים בבית הספר שנדרש, מגיע לשערי בית הספר, אוסף רק את התלמידים.
יפעת שאשא ביטון: הוא לע עוצר בתחנות אחרות וקולט נוסעים אחרים, כי זה ברור שבעצם הוא מכיל את כל הכמות הנדרשת ואז זאת הופכת להיות הסעת תלמידים לכל דבר ועניין.
יפעת שאשא ביטון: איפה מתגלות בעיות?
יפעת שאשא ביטון: כשבעצם יש תלמידים שעומדים, כי מבירור שעשיתי טרם הדיון הזה, מסתבר שהסעה ציבורית יכולה להעמיס בעמידה כמה שהיא רוצה, מתוקף - - -
<אסי סוזנה: לפחות 15 איש.
יפעת שאשא ביטון: 15 איש, שזה גם יותר מדי.
<אילן גרודסקי: בעמידה זה מגיע גם ל-100 תלמידים שעומדים באוטובוס, אם זה אוטובוס מפרקי בקו עירוני.
יפעת שאשא ביטון: נכון, אין הגבלה, ממה שאני בדקתי.
<אילן גרודסקי: האוטובוסים האלה נוסעים עם 80 ילדים.
יפעת שאשא ביטון: יפה, אז זה אומר בעצם שהאוטובוס יכול להסיע גם תלמידים בעמידה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שזה מאד מסוכן.
יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים גם מדובר בילדים צעירים, מן הסתם, רק מתוקף איך שפתחנו – ילדים בכיתות א' עד ד', שהם בעיקר נדרשים להסעות ואז אנחנו מפקירים אותם ביודעין, תחת המסווה של זו הסעה ציבורית.
יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו עכשיו באים ויוצרים נהלים אחידים לגבי כל מי שמסיע תלמידים, במיוחד במאסה קריטית כזו, מבתי הספר.
<אסי סוזנה: צריך להקדים ולומר בעניין הזה שהסעות התלמידים שקיימות היום הן בעצם היסטוריות.
<אסי סוזנה: בכל המקומות החדשים, הערים החדשות, השכונות החדשות שקיימות, אין הסעות של תלמידים, אין קווי שירות של תלמידים.
<אסי סוזנה: הרשויות המקומיות מארגנות את ההסעות בעצמן.
<קריאה: דרך השלטון המקומית.
<קריאה: מרביתן.
<אסי סוזנה: בסדר.
<אסי סוזנה: בכל מקרה, זה לא הסוד של משרד התחבורה.
<אסי סוזנה: זה לא קווי שירות.
<אסי סוזנה: לא משתמשים בכרטיסיות או בכל אמצעי שירות אחר.
יפעת שאשא ביטון: איפה, בהסעות החדשות שאתה מדבר עליהן?
<אסי סוזנה: בהסעות החדשות.
<אסי סוזנה: כל הקווים ההיסטוריים שאנחנו לקחנו על עצמנו ואמרנו אוקיי, זה משהו שפועל היסטורית.
<אסי סוזנה: צריך לקחת בחשבון שמדובר באוטובוסים שמשמשים בתחבורה הציבורית - - -
אורי מקלב: יש אישור ממשרד התחבורה להפעיל כזה קו?
יפעת שאשא ביטון: לא, זה אגד.
יפעת שאשא ביטון: הוא מורשה להסיע.
יפעת שאשא ביטון: לצורך העניין בקריית שמונה זה אגד.
יפעת שאשא ביטון: במקומות אחרים יש את דן.
אורי מקלב: אבל לאגד נניח יש מסלול של בית ספר כמו שהוא אומר, הוא אומר שזה הרשות המקומית.
אורי מקלב: רשות מקומית שרוצה לבצע - - -
יפעת שאשא ביטון: זה לא הרשות המקומית.
יפעת שאשא ביטון: מבחינתם זה ציבורי לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: זה כאילו אגד עושה את השירות.
<אסי סוזנה: אז בואו נעשה סדר.
אורי מקלב: אבל גם אגד צריך לקבל אישור על כל קו.
אורי מקלב: אז כשמשרד התחבורה אומר זה לא שייך אלי, אין דבר כזה לא שייך אלי.
אורי מקלב: אם אתה מאשר את הקו הזה אז זה כבר שייך אליך.
<אסי סוזנה: אני אסביר שוב.
אורי מקלב: להגיד שזה לא שייך אליך?
אורי מקלב: אתה לא מבצע את זה בפועל אולי, זה לא משרד החינוך, אבל - - -
<אסי סוזנה: שוב, כשאנחנו מדברים היסטורית, יש קווי תלמידים שפועלים כשאנחנו נותנים להם רישיון קו, הם פועלים תחת הסובסידיה ומשתמשים בכרטיסיות ובכרטיסים, שהם נקבעים - - -
אורי מקלב: ומי מפעיל אותם?
אורי מקלב: חברות שונות.
אורי מקלב: זה יכול להיות אגד וזה יכול להיות - - -
<אסי סוזנה: החברות הציבוריות, אגד, דן וכו'.
אורי מקלב: הציבוריות, אני הבנתי.
<אסי סוזנה: כשאני מדבר על קווים היסטוריים, אנחנו מדברים על משהו כמו ב-10 השנים האחרונות.
<אסי סוזנה: לא נפתחו קווים חדשים.
<אסי סוזנה: אין קווי תלמידים חדשים מ-10 השנים האחרונות.
<אסי סוזנה: זה הכל קווים היסטוריים שפעלו.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל עדיין אנחנו מדברים על אלפי תלמידים ועדיין אנחנו מדברים על מספר לא מבוטל של ערים ויישובים וזו כביכול תחבורה ציבורית.
יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת חברה, בואו נסדיר את זה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אגד לא מפסיד מזה.
יפעת שאשא ביטון: אף חברה בעצם שמסיעה לא מפסידה מזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מחויבים לשמור על הבטיחות של הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: עם כל הכבוד לזה שגם נתנו כרטיסייה, כאילו בכלל אנחנו הסרנו את האחריות.
יפעת שאשא ביטון: זה עדיין הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו באים ואומרים: כל חברה שמסיעה ילדים במאסה קריטית כזו, חייבת בכללי בטיחות, אתה יודע מה, מינימאליים.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מבקשת מהם עכשיו לבוא ולהתקין חגורות והכל.
יפעת שאשא ביטון: אולי אני כן צריכה, אבל אני אומרת אני לא מרחיקה איתם לכת, אבל דברים בסיסיים, כמו למשל שלא מסיעים בעמידה, כמו למשל שכל תלמיד יושב על כיסא משלו.
יפעת שאשא ביטון: הרי מה הם עושים?
יפעת שאשא ביטון: הם פשוט לא מוציאים אוטובוס נוסף.
יפעת שאשא ביטון: אתה מבין?
יפעת שאשא ביטון: הם חוסכים על הגב של הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: לא עלינו קורה משהו ואתה מוצא ערימה של ילדים שם, שפוכה אחד על השני.
<אסי סוזנה: אז שוב, כשאנחנו מדברים על קווים חדשים, אנחנו מדברים על חברות הסעה פרטיות שנותנות הסעה לרשות המקומית.
<אסי סוזנה: הרשות המקומית כבר לא מחלקת כרטיסיות כמו שהיא הייתה מחלקת פעם, אלא לוקחת - - -
יפעת שאשא ביטון: כמה כרטיסיות יש היום?
יפעת שאשא ביטון: מישהו ממשרד החינוך יודע לומר לי כמה תלמידים מקבלים כרטיסיות?
יפעת שאשא ביטון: מדובר בכמה אלפים.
<מיכל מנקס: אני לא ממשרד החינוך, אני מהרשות המקומית, אבל יש לנו עם משרד החינוך, משום שהוא לא החיל את חוק חינוך חובה עד י"ב.
יפעת שאשא ביטון: עד י"ב.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נדבר על זה.
<מיכל מנקס: ולכן המספר שהוא ייתן קטן בשני שלישים מהתוצאה האמיתית.
יפעת שאשא ביטון: וכמה מכיתה א' עד כיתה י', מישהו יודע לומר?
יפעת שאשא ביטון: לדעתי זה הופיע בדו"ח של המבקר.
יפעת שאשא ביטון: בקיצור, מה אנחנו עושים עם כל אותם תלמידים, ואנחנו לא מדברים על תלמידים בודדים, שכן נוסעים בתחבורה ציבורית.
יפעת שאשא ביטון: אני א ומרת בכנות, זה אחד הטריגרים הראשונים שבגללם אני בעצם כינסתי את הדיון הזה.
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו יכולים?
יפעת שאשא ביטון: הרי יש לכם את הסמכות כמשרד התחבורה.
<שוקי שדה: יש פתרון אחד רק, לעשות את זה בהסעות מסודרות של חברות הסעה פרטיות ולא ציבוריות.
<שוקי שדה: וזה מה שנעשה היום.
<שוקי שדה: הרי מה קורה היום?
יפעת שאשא ביטון: תציינו שם ותפקיד לפרוטוקול, כדי שיהיה אפשר לזהות.
<שוקי שדה: שוקי שדה, מנכ"ל ארגון חברות ההסעה בישראל, משרד התחבורה לשעבר.
<שוקי שדה: מה שקורה בעיקרון, זה שישנן חברות הסעה שתפקידן להסיע תלמידים או כל גורם אחר שרוצה לנוע.
<שוקי שדה: מה שקורה מבחינת הפעילות האמיתית זה, שנכנסים לפעילות הזאת חברות ציבוריות, שתפקידן לנסוע בקווים ולעשות הסעה המונית בצורה אחרת, נכנסות להסעות על בסיס של שקר, פשוט.
<שוקי שדה: על ידי בסיס של תשלום כרטיסייה ועם כרטיסייה הם נוסעים באוטובוס.
יפעת שאשא ביטון: אפשר להסדיר גם את זה.
<שוקי שדה: אוקיי.
יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת שחייבים לעבור.
יפעת שאשא ביטון: אני גם לא יודעת אם ברוב המקומות יש מספיק חברו ת שיכולות לתת את השירות - - -
<שוקי שדה: יש מספיק חברות במדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: וגם שם יש הרבה מאד דברים שאנחנו גם נגיע אליהם, כי אמרנו, יש שלושה סוגים.
יפעת שאשא ביטון: יש את אלה שלוקחים קבלנים ברשויות, כמו שדיברנו על הסעות משל עצמן.
<שוקי שדה: נגיע גם אליהן.
<שוקי שדה: אין בעיה, נדבר על הכל.
יפעת שאשא ביטון: יש את האוטובוסים הצהובים, שגם הם סיפור בפני עצמו ויש את הסיפור של הציבורי.
יפעת שאשא ביטון: ואני כן חושבת שמשרד התחבורה יכול לצאת באמירה מאד ברורה, אם זה באמצעות תקנה, נוהל, או איך שהוא יבחר לעשות את זה, ויגיד – הסעות ציבוריות שמסיעות תלמידים בשעות הצהריים ממוסדות החינוך אל בתיהם, ינהגו על פי נוהל מסוים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שיהיה לנו ברור ששום תלמיד, לצורך העניין, לא נוסע בעמידה.
<שוקי שדה: שיעמדו בתנאים של תקנות הסעת ילדים.
<שוקי שדה: שירכיבו רצועות, שירכיבו את הכל בהתאם לצרכים.
יפעת שאשא ביטון: אסי.
<אסי סוזנה: צריך לקחת בחשבון שאנחנו משתמשים באוטובוסים שמשמשים לתחבורה ציבורית.
<אסי סוזנה: אנחנו לא יכולים לעדכן אותם לא במצלמות ולא בכל מיני עזרים - - -
יפעת שאשא ביטון: לא ביקשנו.
יפעת שאשא ביטון: ראית, לא ביקשתי.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי – אני לא מרחיקה לכת איתם, למרות שאני יכולה, אבל יש דברים בסיסיים שאנחנו כן יכולים לבקש.
<אסי סוזנה: המשמעות היא הגדלה משמעותית של ההסעות, דבר שאנחנו לא יכולים לעמוד בו, לא מבחינת צי הרכב - - -
יפעת שאשא ביטון: למה הגדלה?
יפעת שאשא ביטון: הרי התלמיד נוסע עם הכרטיסייה שלו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מזמינים אוטובוס ומשלמים לאוטובוס.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נותנים לילד כרטיסייה, אנחנו משלמים על הכרטיסייה – חלק השלטון המקומית, שזה הרשות המקומית, וחלק משרד החינוך, וחלק מהילדים אגב, נוסעים ברב-קו שהם קנו, אם אנחנו מדברים על התיכוניים.
יפעת שאשא ביטון: למה אנחנו לא נבוא ונגיד – חברים – אגד, קווים, רמה, לא יודעת, כל החברות שיש – אנחנו מבקשים בהסעות של תלמידים ששום תלמיד לא ייסע בעמידה.
יפעת שאשא ביטון: למה אין לנו את הסמכות.
<אסי סוזנה: המשמעות היא הגדלה של ההסעות.
<אסי סוזנה: זו בדיוק המשמעות.
יפעת שאשא ביטון: נו, אז הוא יוציא עוד אוטובוס.
יפעת שאשא ביטון: הרי ממילא הוא מקבל כרטיס.
יפעת שאשא ביטון: משלמים לו על מקום ישיבה.
יפעת שאשא ביטון: יש כמה?
יפעת שאשא ביטון: 55 מקומות?
<אסי סוזנה: הם משלמים על מקומות ישיבה, וזה לא בדיוק המטרה שלה.
<אסי סוזנה: זה כרטיס הסעה ולא כרטיס מקומות ישיבה.
<אסי סוזנה: בכל מקרה, ככה או ככה אנחנו מדברים על הגדלה משמעותית של סך הנסיעות.
<אסי סוזנה: זה מה שאנחנו מדברים.
<אסי סוזנה: ואני אומר בפה מלא, אנחנו בעשור האחרון לא מוסיפים שום נסיעות חדשות.
יפעת שאשא ביטון: מה אתה אומר?
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך מה אתה אומר בשפה פשוטה ואתה תסלח לי אם זה נשמע קצה בוטה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו חוסכים לחברות הציבוריות על הגב של הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שמשתמע.
יפעת שאשא ביטון: כי אם אתה אומר לי זה להגדיל את מספר ההסעות או האוטובוסים שהם יצטרכו להוציא, אז כאילו אני באה ומתחשבת עכשיו באותה חברה הציבורית, חוסכת לה כמה שקלים לכיס ושהילדים שלנו יעמדו ונתפלל שלא יקרה כלום.
<אסי סוזנה: ההתחשבנות שלנו עם החברות היא התחשבות מאד פשוטה.
<אסי סוזנה: הם מקבלים פר אוטובוס והם מקבלים פר קילומטר שהם מבצעים.
<אסי סוזנה: אנחנו לא חוסכים להם כלום.
יפעת שאשא ביטון: לא, בזה אתה מדבר על הקבלנים, לא על הכרטיסיות.
<אסי סוזנה: לא, לא על הקבלנים.
<אסי סוזנה: אני מדבר על התחבורה הציבורית נטו.
<אסי סוזנה: לתחבורה הציבורית אנחנו משלמים פר קילומטר, אנחנו משלמים פר אוטובוס.
<אסי סוזנה: המשמעות היא הגדלה של הנסיעות.
יפעת שאשא ביטון: אתם לא משלמים באמצעות כרטיסיות שהילדים מקבלים במזכירות בית ספר ועולים איתן?
<אסי סוזנה: ההתחשבנות שלנו עם המפעלים – עם אגד, דן וכו' – היא התחשבנות פר קילומטר.
אורי מקלב: זה לא בכל מקום.
אורי מקלב: החוזים החדשים זה לא בכל המקומות.
<אסי סוזנה: רוב החוזים החדשים - - -
יפעת שאשא ביטון: אז איך זה קורה עם הכרטיסיות?
אורי מקלב: מה שקורה היום, בשונה ממה שהיה פעם, היום משרד התחבורה משלם לחברה על מספר האוטובוסים שמאשרים להם בכל קו.
אורי מקלב: נניח בקו 59 בפתח תקווה לדוגמא, מאשרים להם 30 אוטובוסים באותו יום, הם מקבלים פר נסיעה ממשרד התחבורה.
יפעת שאשא ביטון: בלי כרטיסיות ובלי כל הסיפור הזה?
אורי מקלב: כן, לא משנה אם נסע נוסע אחד או אם נסעו 50 נוסעים.
אורי מקלב: אתה אל תדאג ואל תדחס ואל תחסוך בזה.
אורי מקלב: אתה מקבל ממני על כל אוטובוס.
אורי מקלב: אבל אם אתה דורש ממנו – ואתה צריך לשלם יותר - שלא תהיה עמידה, כמו שיושבת הראש אומרת, אתה צריך במקום להעמיד לו שני אוטובוסים, אתה צריך להעמיד לו שלושה אוטובוסים.
<אסי סוזנה: כפי שאמרתי מהתחלה.
אורי מקלב: אז זה עולה לך יותר כסף.
<אסי סוזנה: הוא שאמרתי.
יפעת שאשא ביטון: אז משרד התחבורה נותן יד לזה שהילדים שלנו יסעו בצורה לא בטוחה?
<אסי סוזנה: אנחנו לא נותנים יד לזה ואנחנו לא מדברים על בטיחות, כי בסוף, נכון להיום, אפשר לראות את זה גם בקווי השירות הרגילים בשעות השיא, לא רק בארץ, בכל מקום בעולם אנשים עומדים בכל הגילאים.
יפעת שאשא ביטון: לא ילדים קטנים.
יפעת שאשא ביטון: לא ילדים בכיתה א', ילדים בכיתה ב', ילדים בכיתה ד'.
יפעת שאשא ביטון: לא ילדים רכים שככה מצטופפים שם שלושה על ספסל, כי הם מצליחים להיכנס שם בשני כיסאות, אז יאללה דוחסים, ועוד כל אלה שעומדים.
יפעת שאשא ביטון: ולא עלינו, אם קורה משהו, אנחנו חיים הרי על ניסים, אז כל עוד לא קורה כלום, כולנו מוכנים להחליק, אבל ביום שיקרה משהו, אני חושבת שכולנו פה נעמוד על הרגליים ונתחיל לשאול איפה היינו.
<אסי סוזנה: בעיני הפתרון הוא מאד פשוט.
אורי מקלב: לא, אל תגיד בעיני.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אני בעד פתרונות.
אורי מקלב: אתה צריך לענות תשובה אחת ליושבת הראש – האם 100 ילדים באוטובוס מפרקי זה בטיחותי מבחינתך, האם זה בסדר?
<אסי סוזנה: יצרן הרכב קבע שזה בטיחותי?
<אסי סוזנה: אני אגיד שזה לא בטיחותי?
אורי מקלב: אני שואל אותך האם 100 ילדים זה בטיחותי?
אורי מקלב: מה מעניין אותי יצרן הרכב?
<אסי סוזנה: מצטער, אני לא מהנדס בשביל להגיד דברים כאלה.
אורי מקלב: אתה משרד התחבורה, אתה צריך לבוא להגיד לפרוטוקול האם אתה אומר ש-100 ילדים ברכב מפרקי זה בטיחותי, והאם מבחינתך זה בסדר גמור ואתה לא צריך להעמיד עוד אוטובוסים.
אורי מקלב: מבחינתך, אם אותה חברה יודעת ומודעת לכך שיום יום מסיעים 100 ילדים באוטובוס מפרקי, ילדים שכל הילדים האלה ביחד יכולים להיות בגילאים 7-8 – האם זה בסדר?
אורי מקלב: אתה צריך לענות על זה.
<אסי סוזנה: בעיני זה מאד קשור ל - - -
יפעת שאשא ביטון: אני אשאל אותך אחרת ברשותך, וזה לא אישי.
יפעת שאשא ביטון: מבחינתי אני רואה פה את משרד התחבורה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שבהסעות על ידי קבלנים, שהן מוגדרות הסעות תלמידים לצורך העניין, שבהן גם יש חגורות ובהן יש עוד כל מיני אביזרים נוספים שהרכב מחויב בו על מנת לשמור על הבטיחות, שם לא מורשה להסיע ילדים בעמידה, נכון?
<אסי סוזנה: אסור.
יפעת שאשא ביטון: אז למה הילדים שמקבלים בעצם הסעה מקבלן, זה לא בטיחותי שייסעו בעמידה ואנחנו לא נאפשר את זה, אבל כשהם נוסעים בתחבורה הציבורית, אז לא נורא אם הם ייסעו 30 עומדים?
<אסי סוזנה: אני אומר דבר פשוט וזה גם מה שרציתי להגיד מקודם.
<אסי סוזנה: בעיני הפתרון הוא פשוט.
<אסי סוזנה: אפשר לומר למשרד החינוך לא להעביר כסף לכרטיסיות, להביא קבלנים, להגיד לרשויות המקומיות – את הכסף שמקבלים לא להעביר לתחבורה הציבורית.
<אסי סוזנה: יותר פשוט מזה?
<אסי סוזנה: אל תעבירו.
<אסי סוזנה: אפשר לקחת קבלנים, בדיוק כמו שאת אומרת, ואז תעבירו את זה לקבלנים.
<אסי סוזנה: מצוין.
<אסי סוזנה: אנחנו בעד.
<מיכל מנקס: מיכל מנקס, משרד השלטון המקומי.
<מיכל מנקס: אני שומעת פה דברים מקוממים וסליחה שאני מרשה לעצמי לומר את זה וסליחה אם אני לא עדינה במיוחד.
<מיכל מנקס: מדינת ישראל, באמצעות משרד התחבורה, מאפשרת לאוטובוסים להסיע תושבים ברשות המקומית, ובואו רגע נסת
<מיכל מנקס: כל על הרשות המקומית כמקום שצריך לנסוע בתוכו ומחוצה לו, או בין רשות לרשות.
<מיכל מנקס: בין היתר, מי שמשתמש בשירות הזה, הם ילדים ובני נוער, שבמדינה מתוקנת יש להם תחבורה ציבורית להגיע למוסד החינוכי.
<מיכל מנקס: עזבו עכשיו זכאויות ומרחקים.
<מיכל מנקס: גם קילומטר אחד, אני מניחה שאף אחד פה מהיושבים לא היה נותן לילדו לצעוד.
<מיכל מנקס: במיוחד אם הוא יכול לעלות על תחנת אוטובוס ציבורית ולרדת בפתח המוסד.
<מיכל מנקס: הרשויות המקומיות – ואני שומעת את זה יותר ויותר לצערי – פונות למשרד התחבורה ומבקשות להתאים את מספר הרכבים למערכת השעות.
<מיכל מנקס: ואם אתה יודע שיש סביב השעה 13:00 או 14:00 בצהריים דרישה של 100 נוסעים או 200 אפילו, אז אל תספר לי שאתה נוסע כל שעה עגולה ריק לחלוטין ומשרד התחבורה מבזבז את כספו לריק כי אף אחד לא משתמש בקו הזה.
<מיכל מנקס: אז במקום לעשות סדר ובמקום את אותם 30 קווים שצוינו כאן מקודם, לעשות נכון, מותאם למערכת שעות הלימוד והיא לא כל כך שונה, וזה לא בשעות לא רלבנטיות, בשביל זה - - -
יפעת שאשא ביטון: והיא כבר מותאמת לשעות הלימוד, רק שזה לא מותאם לכל הדברים האחרים.
<מיכל מנקס: לא, אז הם לא מוכנים לעשות את ההתאמה בכל מקום וזה תלוי באיזו חברה.
<מיכל מנקס: למשל ביישוב קדימה צורן, מתחנן ראש הרשות – תעזרו לי לתאם את הקו הציבורי בין שתי הרשויות האלה, משום שיש לי מוסדות חינוך.
<מיכל מנקס: לא מוכנים לדבר איתו.
<מיכל מנקס: לא יכול להיות.
יפעת שאשא ביטון: אגב, רק בשביל לסבר את האוזן, כ-170,000 תלמידים מוסעים בשנה בחינוך הרגיל, על פי דו"ח מבקר המדינה.
<קריאה: חמישית מהתלמידים במשרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: בחינוך הרגיל.
<אבי אזולאי: 170,000 זה סך הכל.
<אבי אזולאי: אם אפשר, אני אביא מהרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
<אבי אזולאי: אני מנהל מרחב דרום ברשות.
<אבי אזולאי: הקטע הזה של האוטובוסים, זה נולד בחטא גם, בזמנו.
<אבי אזולאי: כי ברגע שקבעו שבהסעות תלמידים יש קריטריונים כאלה ואחרים ואי אפשר היה להשית את זה על כולם, אז תלמידים עברו לתחבורה ציבורית, ובתחבורה ציבורית, ברגע שהיה צריך להתאים את התחבורה הציבורית לבתי ספר ספציפיים משכונות ספציפיות, אז נוצרו הקווים האלה שכבר 10 שנים משרד התחבורה לא מאשר אותם יותר.
יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת לא מאשר?
<אבי אזולאי: לא מאשר.
<אבי אזולאי: אין תוספת קווים כאלה.
<אבי אזולאי: לא מגדילים.
יפעת שאשא ביטון: אה, אוקיי, לא מגדילים.
<אבי אזולאי: עכשיו אם יבוא יישוב חדש ויגיד אני רוצה לעשות אוטובוס ציבורי להסעת תלמידים, לא יאשרו לו.
<אבי אזולאי: מה שהיה היה ולדעתי צריך לאט לאט להוריד את זה, כי זה חטא וצריך לעצור את זה.
<אבי אזולאי: רוב התלמידים לא מוסעים ככה.
<אבי אזולאי: רוב התלמידים נוסעים בתחבורה ציבורית רגילה, יחד עם כולם.
<אבי אזולאי: זאת אומרת הוא יורד מהבית, עולה לתחנה שגם השכן שלו עולה.
<אבי אזולאי: הוא יורד על יד בית הספר והשכן יורד במקום עבודתו.
<אבי אזולאי: וזה תקין וזה הנוהל הרגיל של תחבורה רגילה.
<אבי אזולאי: הסעות תלמידים, רובן, במועצות האזורית, רוב המועצות האזוריות מוסעות בהסעות תלמידים ושם זה מתחלק, כמו אמרת, לאוטובוס צהובים, שהם שייכים למועצה האזורית וקבלנים.
<אבי אזולאי: יש מועצות אזוריות חלשות, שאין להם את כל האוטובוסים הצהובים שמסוגלים להסיע את כל התלמידים של המועצה, אז הם לוקחים חברות קבלניות ויש רשויות מקומיות שלוקחים גם, שיש להם נקודה ספציפית לבית ספר ספציפי, אז שם שווה לעשות הסעה.
<אבי אזולאי: ואז חלים כל הכללים, כפי שאמרו לך פה, של הסעת תלמידים.
<אבי אזולאי: של הסעה, של תאורה ושל מצלמה ושל כל מה שצריך.
<אבי אזולאי: הכשרה, הדרכה, גיל האוטובוס, הכל נכנס בתוך העניין הזה של הסעות תלמידים.
יפעת שאשא ביטון: ודבר אחד נאשר חסר שם, אני שמה אותו כדי שפשוט לא נשכח אחר כך בדיון, הנושא של הליווי – כן או לא.
<אבי אזולאי: אני אגיד להכל.
<אבי אזולאי: אני אסביר בכלל את מאפייני ההיפגעות של ילדים.
<אבי אזולאי: אם אנחנו מדברים על בטיחות, ואם כל הדיון הזה, לענייננו, הז הנושא של הבטיחות של הילדים - - -
<אבי אזולאי: בסוף זה הבטיחות של הילדים.
<אבי אזולאי: זה לא אם הוא יצא רבע שעה לפני מהבית, כי לפעמים על הרבע שעה הזאת משנים סדרי עולם.
<אבי אזולאי: אנחנו לא מדברים על הרבע שעה לפני.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני מדברת על בטיחות, מהרגע שהילד מגיע לאוטובוס.
<אבי אזולאי: אז אם אפשר קצת על נושא הבטיחות.
<אבי אזולאי: א' העברנו לכולם פה מסמך מראש.
<אבי אזולאי: אני לא אכנס לנתונים, יש לכם פה את הנתונים במסמך, אבל בגדול, נושא הבטיחות בהסעות תלמידים מתחלק לנושא שקשור לילדים עצמם: ההתנהגות שלהם בתוך האוטובוס, לפני שהם עולים, איך הם מחכים בתחנה וכו'.
<אבי אזולאי: הנהגים, ההתנהגות של הנהגים.
<אבי אזולאי: כלי הרכב עצמו – בטיחותי, לא בטיחותי, שיש לנו צרות צרורות.
<אבי אזולאי: אני מדבר על הסעות, כבר רכב של הסעת תלמידים - אנחנו עושים ביקורות ואנחנו מגלים רכבים בלי ברקסים, בלי תפוח הגה - סיפורים זוועה.
<אבי אזולאי: והתשתית.
<אבי אזולאי: לפני שלושה שבועות הייתה לנו ילדה הרוגה בת 7.
<אבי אזולאי: אוטובוס פגע בה.
<אבי אזולאי: אוטובוס שהוריד אותה בהסעה פגע בה, אבל למה?
<אבי אזולאי: כי הוא הוריד אותה במקום שאין תחנה, זה לא סטטוטורי, בכפר פורע, ליד כסייפה, בדרום.
<אבי אזולאי: הנתונים שאתם רואים פה, לפני שנה נהרג ילד בכפר מנחם, שהוא היה בשטח מת של אוטובוס שפגע בו.
<אבי אזולאי: כשהוא נכנס לשטח מת, שלא אוטובוס הסעות.
<אבי אזולאי: הבעיה המרכזית שלנו היא ההתנהגות -שאנחנו עובדים על זה קשה מאד - של ההמתנה לאוטובוס - איך הילדים ממתינים.
<אבי אזולאי: איך הם מחכים בכלל בתחנה.
<אבי אזולאי: כללי ההתנהגות: העלייה לאוטובוס, הירידה מהאוטובוס וההתנהגות אחרי.
<אבי אזולאי: רוב התאונות קורות בעלייה ובירידה, בשלב הזה.
<אבי אזולאי: בתוך האוטובוס עצמו, בסך הכל יש מקרים של תאונות, אבל בעיקר פציעות קלות, לא דברים משמעותיים.
<אבי אזולאי: הפציעות המשמעותיות הן לפני ואחרי.
יפעת שאשא ביטון: ושוב, אני חייבת להגיד פה שזה בנס.
יפעת שאשא ביטון: כי הסיטואציה באוטו היא לפעמים בלתי נתפסת.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת כבר על הוונדליזם ועל ההשחתה של הרכבים עצמם, שזו סוגיה בפני עצמה.
יפעת שאשא ביטון: אבל הסחת הדעת של נהג בגלל השתוללות באוטובוס, צעקות, מריבות.
יפעת שאשא ביטון: אין שם יד שמכוונת.
יפעת שאשא ביטון: חגורות בטיחות, שזה נפלא שהן קיימות, רק אף אחד לא דואג לאכוף את זה שבאמת הם שמים את חגורות הבטיחות והנהג לא יכול להיות שוטר.
<אבי אזולאי: אז זהו, אז כל מה שאמרת עכשיו, בתחבורה ציבורית לא רלבנטי, כי אי אפשר לעשות את זה.
<אבי אזולאי: כי בתחבורה ציבורית אין חגורה והנהג תקוע בפינה שלו עם הנושא של הכרטיסיות וזה מעורבב.
<אבי אזולאי: אבל בהסעות תלמידים, כן אפשר לעשות.
<אבי אזולאי: ואנחנו פועלים שכמעט בכל הסעות התלמידים יש כבר מצלמות – פנימית וחיצונית.
<אבי אזולאי: זה עדיין לא בתקן ואנחנו מבקשים כן להכניס את זה בתקן.
<מירה קרני: למה זה כל כך חיוני המצלמות?
<מירה קרני: אנחנו לא רוצים שיצלמו אותנו כל היום כל הזמן.
<מירה קרני: שהמצלמה תהיה על הנהג.
<אבי אזולאי: אז אני אגיד לך - - -
יפעת שאשא ביטון: למה רק על הנהג?
יפעת שאשא ביטון: גם שהילדים יידעו שיש הרתעה.
<מירה קרני: למה?
<מירה קרני: לנו אין מצלמות ב - - -
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה, כי אין שם שום גורם מלווה וקורים שם דברים - - -
<מירה קרני: אז שיהיה מלווה.
<מירה קרני: זה הרבה יותר יעיל ממצלמה.
<מירה קרני: מלווה יכול לפתור עוד הרבה בעיות שמצלמות לא יכולות לפתור.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא נגד מצלמות.
<אבי אזולאי: העדיפות הראשונה היא שיהיה מלווה.
<קריאה: כשילד מרביץ לילד - - -
<מירה קרני: והמצלמה תפתור את המריבה?
<אבי אזולאי: אם יש מלווה אני לא צריך מצלמה.
<מירה קרני: לא.
<מירה קרני: המצלמה תפתור את זה שילד מקיא?
<אבי אזולאי: לא, לא, סליחה.
<אבי אזולאי: ההמלצה של הרשות הלאומית זה שיהיה מלווה בכל הסעת תלמידים.
<אבי אזולאי: זאת ההמלצה.
<אבי אזולאי: אנחנו מבינים, יש לזה עלויות, יש לזה מחיר.
<אבי אזולאי: גם מבחינת כוח אדם, אני לא יודע אם אפשר לעמוד.
<אבי אזולאי: זה היקפים.
<אבי אזולאי: במועצה אזורית אבו בסמה, שאנחנו קוראים אל קסום בפזורה הבדואית, 300 הסעות ביום.
<אבי אזולאי: ביום יש 300 אוטובוסים שנוסעים, 24,000 ילדים מוסעים.
<אבי אזולאי: זה מספרים.
<אבי אזולאי: אנחנו ביקשנו מלווה בעדיפות ראשונה.
אורי מקלב: ואיך אתם אוכפים את כל הדברים האלה, והשאלה אם אתה מדבר רק על אוטובוסים או גם על הטנדרים, כפי שהזכירה יושבת הראש.
אורי מקלב: יש הסעות רבות שמתבצעות על ידי טנדרים.
<אבי אזולאי: אוטובוס ציבורי זעיר.
יפעת שאשא ביטון: אוטובוס זעיר, קטן.
אורי מקלב: אני לא יודע כמה זה נקרא אוטובוס זעיר.
<אבי אזולאי: עד 16 מקומות.
אורי מקלב: אוקיי, אבל יש גם אלפי טנדרים שמבצעים הסעות.
<אבי אזולאי: העברנו את זה לחקיקה ל-19.
אורי מקלב: אבל השאלה אם יש לכם גם דרישות.
<אבי אזולאי: זה מוגדר כהסעה לכל דבר.
אורי מקלב: צריך לקבל רישיון בשביל להיות קו הסעה.
<אבי אזולאי: יש לו רישיון.
אורי מקלב: כן, רישיון לנהג, הבנתי.
יפעת שאשא ביטון: לא, גם לרכב.
<אבי אזולאי: גם לרכב.
אורי מקלב: אני שואל אם אותה הסעה שעכשיו מתבצעת מבית הספר, בית הספר מביא תלמידים מכל מיני מקומות והוא לקח באופן פרטי נהג.
אורי מקלב: עשה רישום של הסעות, ההורים נרשמו, לקח נהג טנדר, חברת הסעות והוא מבצע את ההסעות.
אורי מקלב: מישהו יודע עליו?
אורי מקלב: מישהו צריך לדווח עליו?
<קריאה: לבית ספר אסור לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: אם זו הסעה של תלמידים, היא הסעה של תלמידים לכל דבר ועניין.
<אבי אזולאי: בטח, מה?
<אבי אזולאי: זה הכל מסודר.
אורי מקלב: לא, לא, עדיין זה לא ברור שזה ברור על כולם.
יפעת שאשא ביטון: זו עבירה על החוק אם הם עושים דבר כזה.
יפעת שאשא ביטון: עבירה על החוק.
<אבי אזולאי: היא צודקת.
<אבי אזולאי: אי אפשר לעשות את זה.
<אבי אזולאי: הוא חייב לעשות את זה כהסעה רשמית והוא חייב להסיע אותם - - -
אורי מקלב: רגע, הסעה רשמית הוא מקבל אצלכם?
אורי מקלב: דרככם?
אורי מקלב: איפה הוא מקבל את הרשמית?
<אבי אזולאי: מה זה רשמית?
<אבי אזולאי: האוטובוס.
<אבי אזולאי: החוזה.
אורי מקלב: משרד החינוך הוא זה שמאשר לו את ההסעה הזאת?
אורי מקלב: מה זה רשמי?
אורי מקלב: זה משרד החינוך?
<מיכל מנקס: לא, הרשות המקומית צריכה לארגן הסעות תלמידים באשר הם, או - - -
אורי מקלב: אבל יש בתי ספר מוכרים שאינם רשומים.
<מיכל מנקס: או רשתות.
אורי מקלב: ומה קורה עם בתי ספר המוכרים שאינם רשומים?
אורי מקלב: מה קורה עם כל מוסדות הפטור?
אורי מקלב: גם על זה דובר.
יפעת שאשא ביטון: במוסדות המוכרים שאינם רשמיים גם הרשות מסדרת?
יפעת שאשא ביטון: זה הרבה פעמים הרשת.
<אבי אזולאי: הרשת עושה, אבל עדיין זה מחייב.
יפעת שאשא ביטון: הרשת לא מחויבת בדין של הסעות תלמידים?
יפעת שאשא ביטון: מחויבת גם.
<אבי אזולאי: וודאי.
<אבי אזולאי: הוא לא יכול להסיע תלמידים לא במסגרת הקריטריונים של הסעת תלמידים.
<אבי אזולאי: הוא חייב לשים גם את השלט.
יפעת שאשא ביטון: הרשת עוברת על החוק, חד משמעית.
<אבי אזולאי: אם הוא עושה את זה מהצד, כאילו, ההורים שילמו ומישהו לקח, אני מצאתי גם - - -
<קריאה: שגם זה אסור לדעתי.
<אבי אזולאי: בחורים צעירים שמכניסים בפרייבט 14 ילדים קטנים ולוקחים אותם ושמים אותם, אבל זה עבריינות.
<קריאה: יש תחום שנקרא תנ"תים בעיקר אצל הדתיים שיש איתם בעיות.
<אבי אזולאי: זו עבריינות.
<אבי אזולאי: אסור לעשות את זה.
<אבי אזולאי: גם בחינוך המוכר שאינו רשמי, הם מחויבים לקריטריונים של הסעות תלמידים מלא.
<אבי אזולאי: זה לא משנה מי משלם ומי עשה את ההסכם.
<אבי אזולאי: אם הוא מסיע תלמידים לבית ספר זו הסעת תלמידים לכל דבר ועניין ואם עוצרת אותו ניידת בטיחות, היא בודקת אותו כמו הסעת תלמידים.
<אבי אזולאי: שיש לו רישיון, שיש לו את התנאים והכל.
<אבי אזולאי: חגורות, כל מה שצריך.
<אבי אזולאי: אז אנחנו מדברים ככה: עדיפות ראשונה שיהיה מלווה ואם אין מלווה אז עדיף שתהיה מצלמה, אבל המצלמה בפני עצמה לא נותנת מענה.
<אבי אזולאי: למצלמה מתלווה תהליך שלם של פיקוח ואכיפה.
<אבי אזולאי: אני אתן לכם דוגמאות.
<אבי אזולאי: במועצה אזורית בערבה, קצין הבטיחות של הסעות התלמידים, מנהל מטה הבטיחות העירוני, מקבל דיווח אם היה אירוע באיזו שהיא הסעה, לוקח את הצילומים, מזמן את ההורים עם הילד ועושה תחקור של כל האירוע.
<אבי אזולאי: יש מקומות שעד שלושה ימים אפילו יש השעיה בעקבות זה, אבל זה משהו שצריך לעבוד ביחד עם המצלמה.
<אבי אזולאי: מצלמה לבד, בפני עצמה, לא עושה כלום.
<אבי אזולאי: אבל אם עושים עם זה משהו זה מצליח.
יפעת שאשא ביטון: יש את הנושא של נאמני הסעות, שיכולים בעצם לשתף פעולה עם זה.
<אבי אזולאי: נאמני בטיחות בהסעות.
<אבי אזולאי: יש לנו ככה, ואני הבאתי לכם פה גם - - -
יפעת שאשא ביטון: ואגב זה לא קורה בכל מקום.
<אבי אזולאי: ודאי שזה לא קורה בכל מקום.
<אבי אזולאי: אנחנו משתדלים.