GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ודים גולדשטיין: אני יכול להגיד לכם שגם במסגרת שלהם הם מאוד התלהבו מהרעיון, כי גם להציל נפש אחת - - - אין מה לעשות, חבר'ה, זה מה יש.
<ודים גולדשטיין: אם נצליח עוד נעשה עוד, אבל לדברים האלה החברה, המסגרת, מאוד חשובה.
<ודים גולדשטיין: אם אין מסגרת בחוץ, לצערנו הרב זה בכל המדינה ובכל ה - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על 130-140, אנחנו לא מדברים על - - -
<ודים גולדשטיין: כן, אבל ה-130 האלה, היום חזרתי, הייתי בחו"ל, אני רואה פנים במסדר החינוך, אותם נערים שהשתחררו לפני שיצאתי והיום הם פתאום כבר בכלא.
<ודים גולדשטיין: חבר'ה, שבוע עבר, נכון?
<ודים גולדשטיין: הם כבר פה.
<ודים גולדשטיין: זאת אומרת שיש בעיה חברתית.
<עומרי אפרים: הם חוזרים אחרי שבוע?
<ודים גולדשטיין: שבוע ולפעמים יומיים ולפעמים גם ארבע שעות.
<ודים גולדשטיין: חבר'ה, לפעמים אחרי ארבע שעות.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה זה אומר, שצריך רגע לעצור ולראות מה אנחנו לא עושים נכון.
<ודים גולדשטיין: אנחנו מעלים את זה.
<ודים גולדשטיין: אני אתן לכם דוגמה, מירב עושה עבודה נפלאה בתחום החינוך, ויושבים פה פעם בחודש ועדת תיאום, יחד עם משרד החינוך, את הדברים האלה אנחנו עולים כל הזמן והם ערים לזה וגם הם רוצים לקדם את זה.
<ודים גולדשטיין: הבעיה היא שזה מכלול של כל הגורמים, זה לא רק כלא אופק, זה אתם, זה הוועדות, זה החברה שלנו.
<ודים גולדשטיין: ברגע שיהיה גוף אחיד, ככה אני אומר, זו החשיבה שלנו, שיהיה גוף שיטפל בזה, שייקח את המושכות של זה - - -
יפעת שאשא ביטון: שיטפל במה, בתהליך השיקום?
<ודים גולדשטיין: בוודאי.
<עומרי אפרים: יש פה קיצור שליש רגיל, כמו אצל הבוגרים?
<ודים גולדשטיין: בוא נגיד ככה, השופטים גם לא ממהרים לתת שליש, כי אין מסגרות.
<ודים גולדשטיין: לא תמיד יש מסגרת תומכת לאותו נער.
יפעת שאשא ביטון: לילדים אין לאן לחזור.
<עומרי אפרים: אבל איך זה עובד?
<עומרי אפרים: פרקטית זה עובד?
<ודים גולדשטיין: זה עובד, יש ועדת שחרורים.
<עומרי אפרים: יש ועדת שחרורים, מי שמקצרים לו את שליש, אז יש לו פיקוח וטיפול?
<עומרי אפרים: אבוי
<דפנה דואיב: נכון, בוודאי.
<עומרי אפרים: כלומר מי שהיה הולך להוסטל הזה, שנסגר, אז הוא היה מקבל את קיצור השליש?
<דפנה דואיב: נכון.
<עומרי אפרים: בגלל זה אין קיצור שליש?
<ודים גולדשטיין: לא, יש קיצור שליש.
<ודים גולדשטיין: חבר'ה, אני אסביר.
<דפנה דואיב: הרשות לשיקום האסיר, חוץ מההוסטל, אנחנו אומרים שההוסטל זו המסגרת האולטימטיבית, חוץ מזה יש עובדים שלהם בשטח, בקהילות, שהם קולטים את הילדים האלה.
<עומרי אפרים: אבל זה לא בתנאי פנימייה.
יפעת שאשא ביטון: עדיין אני גם רוצה לשאול.
יפעת שאשא ביטון: אם יש מסגרות של חסות הנוער והכול, ועדיין אנחנו לא מצליחים דרכם לצמצם את אחוזי החזרה לפשיעה, סימן שמשהו פה לא תופס.
<אביטל וייץ: אבל אני אגיד מעבר לזה, לפני שהנער נשפט יש לו הזדמנות במהלך המעצר לעבור לחלופה.
<אביטל וייץ: זאת אומרת השופטים כן מאפשרים איזה שהיא הזדמנות והם לא מעוניינים.
<ודים גולדשטיין: אני רוצה שתסבירי, אביטל, מה הנערים אומרים לנו.
<דפנה דואיב: למה הם לא מעוניינים?
<דפנה דואיב: כי מאסר תחום בזמן וחלופה היא - - -
<אביטל וייץ: ובדרך כלל, שירות במעון נעול, לצורך העניין, היא לרוב בין שנה וחצי לשנתיים, כי שם יש להם אפשרות לעבור טיפול ארוך טווח במסגרת סגורה והם עושים את החשבון והם מבינים שתקופת המאסר שתיגזר עליהם תהיה קצרה יותר והם מעדיפים לרצות אותה על פני שהות של שנתיים במעון נעול, שאז זה אומר מאוד להתאמץ, זה אומר לעמוד תחת כללים מאוד מאוד מאוד נוקשים והם עושים שיקולי רווח והפסד - - -
יפעת שאשא ביטון: אי אפשר לעשות את אותו תהליך שיקום שקורה במעון כאן בתוך הכלא?
<דפנה דואיב: תלוי מה אורך המאסר.
יפעת שאשא ביטון: אני שואלת באמת, לא בביקורת.
יפעת שאשא ביטון: את אותו תהליך ששם אי אפשר לעשות?
יפעת שאשא ביטון: ואם אי אפשר, אז למה?
<אביטל וייץ: קודם כל יש מציאות אובייקטיבית שמצביעה על זה שתקופות המאסר הן קצרות יותר.
<עומרי אפרים: מה ממוצע תקופת מאסר לנער?
יפעת שאשא ביטון: לא, ברשותך, אני לא רוצה לפספס.
יפעת שאשא ביטון: תקופות המאסר הן קצרות יותר, אבל בוא נאמר שאלה שכן נשפטים לשנה ויותר, שזה סדר גודל של מה שקורה במעון הנעול, אין אפשרות לתת את אותו מערך שיש שם כאן?
<דפנה דואיב: ודאי שיש, הם מקבלים.
<דפנה דואיב: יש פה מערך טיפולי חינוכי מאוד ענף.
יפעת שאשא ביטון: אז הסיפור זה רק משך המאסר בעצם, שהוא לא מאפשר לתת איזה שהוא טיפול אינטנסיבי לאורך זמן?
<ניקול אנגלנדר: לא, העניין זה השחרור.
<ניקול אנגלנדר: כי מה שמאפשר המעון זה סוג של אמצע, של כן בחוץ ולא.
<ניקול אנגלנדר: פה הוא או בחוץ או בפנים.
<ודים גולדשטיין: אנחנו העלינו את הנושא הזה בפני שופטים, הייתה פה לא פעם נשיאת בית המשפט לנוער.
<ודים גולדשטיין: אנחנו העלינו את הסוגיה הזו והם מכירים את הסוגיה הזו, מה לעשות?
<ודים גולדשטיין: עדיין יש דילמה אם לתת לנער יותר מאסר, כי יש פה הרבה דילמות.
<ודים גולדשטיין: לא נפתור את זה היום - - -
יפעת שאשא ביטון: אם זה מציל אותו ומציל את החברה, התשובה היא כן.
<ודים גולדשטיין: אני גם חושב.
יפעת שאשא ביטון: אבל הסיפור הוא לראות איך אנחנו - - -
<ודים גולדשטיין: אבל עדיין זה לא קורה.
יפעת שאשא ביטון: אני מסתכלת עליהם מהמקום של הם נוער, הם ילדים, יש לנו עוד סיכוי לתת להם סיכוי.
יפעת שאשא ביטון: גם להם וגם לחברה בכלל והמטרה שלנו היא לשקם אותם.
יפעת שאשא ביטון: אז אם המחיר של זה הוא שהוא יהיה שנתיים בכלא, אבל אנחנו יודעים שאנחנו נותנים לו חיים שלמים אחר כך, וואלה הרווחנו.
<עומרי אפרים: מה תקופת המאסר הממוצעת כאן?
<ודים גולדשטיין: זה יכול להיות ארבעה חודשים, שישה חודשים, יש כאלה פחות, הרבה פחות.
<אביטל וייץ: בין שמונה חודשים לשנה.
<עומרי אפרים: זו התקופה הממוצעת, בין שמונה חודשים לשנה?
<ודים גולדשטיין: שנה זה הרבה, יש כאלה פחות.
<עומרי אפרים: ומה הגיל הממוצע של בני הנוער שמגיעים לכאן?
<ודים גולדשטיין: 16.5 היום.
<ודים גולדשטיין: אנחנו קולטים מ-14 עד 18.
<אביטל וייץ: למרות שיש כוונה לפתוח את זה.
יפעת שאשא ביטון: כן, ל-12, נכון?
<ודים גולדשטיין: אז בכלל יהיה קצת - - -
<דפנה דואיב: קטסטרופה.
<ודים גולדשטיין: לא רציתי להגיד את המילה, כי אני חושב שלגיל 12 להגיע לבית הסוהר.
<דפנה דואיב: אין לנו מקום פה להחזיק אותם.
יפעת שאשא ביטון: יש לך עוד 100 מקומות.
<אביטל וייץ: זה לא משנה, גם היום כשאת מסתכלת על בן 14 ובן 17, זה שלב התפתחותי שונה לחלוטין.
יפעת שאשא ביטון: אבל עדיין, אם הם הגיעו למצב של פשיעה שמביאה אותם פנימה, אז כנראה שיש שם משהו - - - יש פה תוקפים מינית?
<ודים גולדשטיין: כן, בוודאי.
<ודים גולדשטיין: אין לנו - - -
יפעת שאשא ביטון: הם נשפטים על מה?
<ודים גולדשטיין: על עבירות מין.
יפעת שאשא ביטון: גם לארבעה חודשים, שמונה חודשים?
<ודים גולדשטיין: תלוי, יש כאלה גם עבירות מין שהשתחררו למסגרות.
<ודים גולדשטיין: יש פה גם עבירות קשות שלא יושבים במאסר, יושבים במעונות נעולים כמו נוף הרים וכל מיני - - -
<עומרי אפרים: גם שם יש מחסור מטורף.
<ודים גולדשטיין: חבר'ה, תראו, לא כולם נשפטים בסוף.
יפעת שאשא ביטון: נכון, רק עכשיו גייסנו 12 מיליון שקלים, חשבנו שהבאנו פה איזה שהיא בשורה.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק עוד 12 מיטות.
יפעת שאשא ביטון: זה סדר הגודל.
יפעת שאשא ביטון: זה לבנות עוד אגף, עוד בניין, כי קח בחשבון שזה לא רק המיטה, זה כל המערך הטיפולי הנלווה לכל הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: זה הרבה מאוד כסף.
יפעת שאשא ביטון: והצלחנו להוסיף אגף.
<אביטל וייץ: בהשוואה למה שאת אומרת, גם הזמן והמשאבים שמוקצים פה לכל נער ונער הם מאוד מאוד לא גדול.
יפעת שאשא ביטון: מה העלות של נער לשנה?
יפעת שאשא ביטון: אני שמעתי סדר גודל, שמעתי שזה סדר גודל של 150,000 שקלים.
<ודים גולדשטיין: אני יכול להגיד לך שמה שמקבלים כאן - - -
<ניקול אנגלנדר: אסיר רגיל זה בין 80 ל-100.
יפעת שאשא ביטון: 150,000 שקלים לאסיר, לבן נוער - - -
<אביטל וייץ: אני מדברת דווקא על ההשקעה של אנשי הסגל בנער.
<אביטל וייץ: אנחנו מתעסקים איתם פה וכדי לתת לנער את המעטפת שהוא צריך, עם ההתייחסות לסביבה ולכל הגורמים שבדרך, זו השקעה שהיא מהותית ומשמעותית.
<עומרי אפרים: כמה עובדים סוציאליים יש נגיד - - -
<אביטל וייץ: שבעה.
<עומרי אפרים: שבעה בכל הכלא?
<אביטל וייץ: שבעה, פסיכולוג ומדריכת נגמלים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא מעט.
<אביטל וייץ: אבל גם הטיפול בנער מצריך, שיחה עם נער יכולה גם להימשך, גם תדירות המעקב היא בדרך כלל גבוהה יותר מאשר בכלא המבוגרים.
<אביטל וייץ: זה טיפול שונה.
יפעת שאשא ביטון: אני מנסה להבין איפה אנחנו לא נוגעים בזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו משקיעים את המשאבים ואת כוח האדם ואת השעות ו - - -
<מירב כהן גבאי: יש לנו את פרויקט צהלה, בפרויקט צהלה ראינו שנערים שיוצאים בתכנית, אבל שהתכנית שלהם היא עדיין חזרה הביתה ולא יציאה למכינה קדם צבאית שממש מוציאה אותם מפה, הם עוזבים את התכנית, הם לא נשארים.
<מירב כהן גבאי: עכשיו יש רק שלושה נערים שנמצאים בתכנית של מכינה, שפשוט הוציאו אותם מהמקום, מהסביבה, מההרגלים, מהחברים.
<מירב כהן גבאי: זו מכינה קדם צבאית ונדפוק על השולחן ונקווה שהם כן יצליחו, אבל הם נמצאים בתוך התהליך שהוא לא ברור מאליו.
<מירב כהן גבאי: נער כזה שהיה כאן והוא היה נער רצידיביסט, שהולך וחוזר והיום הוא נמצא במכינה קדם צבאית ונבחר מתוך 200 נערים שנמצאים לצאת לפולין ולנסוע עם המשלחת שלהם.
<מירב כהן גבאי: זה לא דבר שברור מאליו בכלל.
<מירב כהן גבאי: נראה לי ששם הנקודה.
<מירב כהן גבאי: הייתה כאן פגישה עם המפקחים - - -
יפעת שאשא ביטון: שם הנקודה להוציא אותו מהסביבה הטבעית שהוא היה בה?
<ניקול אנגלנדר: ולתת לו מסגרת.
<מירב כהן גבאי: ולתת לו מענה אחר, כמובן.
יפעת שאשא ביטון: אבל שוב, הוא צריך לבחור אם הוא רוצה או לא.
יפעת שאשא ביטון: ואולי פה אנחנו מפספסים את - - -
<אביטל וייץ: אבל היו הרבה מקרים של נערים ששולבו במסגרות והצליחו להשתקם.
<אביטל וייץ: יש נערים שמגיעים אלינו ומעבירים מסרים לנערים שעדיין מרצים את המאסר שלהם, כדי לתת איזה שהיא תקווה ולעורר שם מוטיבציה, נערים שעברו תהליכים מאוד מאוד יפים.
יפעת שאשא ביטון: ומה מאפיין את הנערים האלה שעברו את התהליכים היפים?
יפעת שאשא ביטון: צריך לחקור את זה, צריך לראות מה קרה אצל אלה שהצליחו אל מול - - - אני מבינה שהסביבה הטבעית זה אחד הסיפורים.
<אביטל וייץ: גם.
<אביטל וייץ: כמה עורף משפחתי חזק יש שם, כמה כוחות יש לנער, כמה מוטיבציה יש לנער, כמה אנשים סביבו הם כאלה שמאמינים ותומכים בו.
<אביטל וייץ: אנחנו מבחינתנו מציעים את הפלטפורמה.
<אביטל וייץ: אני יכולה לספר לך על מרכז הקשר שלנו, שאנחנו מקיימים שם ביקורים עם המשפחות, כדי לגייס את המשפחה, לגייס את הנער לטיפול, לשלב את שני התהליכים ביחד.
<אביטל וייץ: מבחינתנו אנחנו יכולים להציע לנער את מה שהוא ירצה, בין אם זה פרויקטים וקבוצות וקשר פרטני ולימודים, הכול, את כל החבילה.
יפעת שאשא ביטון: בתקופה שאחרי?
<אביטל וייץ: וגם בתקופת המאסר.
<אביטל וייץ: אנחנו מתחילים פה עם הפנים קדימה.
<אביטל וייץ: אם הנער רוצה - - -
<עומרי אפרים: לכמה מהם יש משפחות שיכולות לתמוך בתהליך כזה?
<אביטל וייץ: גם המשפחות זה נושא מורכב.
<עומרי אפרים: כן, אני אומר, כמה מהם מגיעים בכלל ממשפחות שמסוגלות לתמוך בתהליך כזה?
<ודים גולדשטיין: ודאי שחלק מהמשפחות ישבו בבית סוהר ביטחוני, בוגרים, אבא, אמא.
<עומרי אפרים: אתה רואה דורות.
<ודים גולדשטיין: דורות, ויש גם כאלה כיום שאמא שלהם בנווה תרצה ואבא בבית סוהר אחר.
<ודים גולדשטיין: גם זה לצערנו קורה.
יפעת שאשא ביטון: ולך תשקם אותו.
<ודים גולדשטיין: רציתי להתייחס לנושא הסגל.
<ודים גולדשטיין: דיברנו פה על הסגל, אני חושב שהמשאב החשוב מאוד באופק זה הסגל.
<ודים גולדשטיין: הסגל פה הוא מוכשר.
<ודים גולדשטיין: על פי חוק הנוער, גם ליאת, שהיא מלווה את הקורסים של הכשרת הנוער לסוהרים, אין סוהר פה שלא עבר הכשרה.
<ודים גולדשטיין: אנחנו נותנים דגש רב, בשירות בתי הסוהר בכלל, על הכשרה של החבר'ה, גם קצינים וגם בד"א, זה לא משנה מה הדרגה שלו והתפקיד, כל מי שעובד כאן חייב לדעת לעבוד עם נוער.
<ודים גולדשטיין: בגלל זה הם עוברים הכשרה והחבר'ה פה נותנים יום ולילה, את החיים שלהם, כי - - -
יפעת שאשא ביטון: הם סוהרים ייעודיים, מה שנקרא.
<ודים גולדשטיין: היום בשירות בתי הסוהר כל מי שבא במגע עם הנוער חייב לעבור את ההכשרה וזה דבר מעולה.
<ודים גולדשטיין: ובכלל כל הזמן להתמקצע, כי אנחנו נעמדים פה מול אתגרים.
<ודים גולדשטיין: איך אשתי אומרת?
<ודים גולדשטיין: 'אתה יודע להתמודד עם 150 שלך, עם השלושה שלך בבית אתה לא יודע להתמודד'.
<ודים גולדשטיין: אז אני תמיד אומר - - -
יפעת שאשא ביטון: שם אנחנו תמיד נכשלים.
<ודים גולדשטיין: אז אני תמיד אומר 'אני לא בתפקיד'.
<ודים גולדשטיין: זה קורה בכל בית ובכל המשפחות, פה ילד רב עם אח שלו, שאף אחד לא יגיד שזה לא קורה, זה קורה.
<ודים גולדשטיין: אני בטוח שלא נגיע למקום הזה, נקווה שלא.
<ליאת לב: אני רק רוצה לציין, דיברתם על כוונה שבני 12 ייכנסו לבית סוהר, הצעת החוק היא רק בנושא של עבירות המתה, זאת אומרת במספרים מאוד קטנים.
<דפנה דואיב: היא כוללת שתי אוכלוסיות, אחת זה עבירות המתה, שאתם ביקשתם, והאוכלוסייה השנייה זה חסות הנוער ביקשה, לא המשטרה, מתוך מקום שאין להם שום יכולת להכיל אותם.
<ליאת לב: המשטרה לא ביקשה, אנחנו ביקשנו מעצר עד תום ההליכים.
<ליאת לב: מי שמוביל את זה אלה באמת שירות מבחן, משרד הרווחה, שהם לא מצליחים להתמודד עם הגילאים האלה של 12 עד 14.
<עומרי אפרים: שהם היו במעונות נעולים עד עכשיו?
<ליאת לב: גם בהצעה הזאת הם יהיו במעון נעול עד גיל 14 ובגיל 14 בית המשפט ידון אם הם ייכנסו לבית הסוהר או לא.
<ודים גולדשטיין: או שהם ימשיכו להיות במעון?
<ליאת לב: כן.
<עומרי אפרים: אז יש צפי לזה שיגדילו את אופק?
<ליאת לב: עוד הפעם, מדובר במספרים מאוד מאוד קטנים.
<ודים גולדשטיין: ברשות
<ודים גולדשטיין: כם אני אתן כמה דקות לאביטל ולמירב, אני רוצה להספיק לראות את מרכז החינוך, כי ברבע ל-12 אנחנו מתחילים פיזור של הכיתות, אני רוצה שאנחנו נראה.
יפעת שאשא ביטון: רק, ברשותכם, שאלה אחרונה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו קיימנו דיון בוועדה לזכויות הילד על הנושא של מסגרת לאסירים בתחלואה כפולה, זאת אומרת גם עבריינות וגם בעיות נפשיות.
יפעת שאשא ביטון: התרשמנו בדיון שיש קושי במערך של בית הסוהר להתמודד עם בעיות נפשיות.
יפעת שאשא ביטון: אתם מרגישים את זה כאן?
<ודים גולדשטיין: אביטל תתייחס לזה.
<אביטל וייץ: קודם כל התשובה שלי היא לא, אין קושי, הקשיים הם אחרים.
<אביטל וייץ: הקשיים הם מול ההורים, שלא תמיד נותנים אישורים למתן טיפול תרופתי, שיכול הרבה פעמים לסייע למצבו של הנער, לארגן אותו ולייצב אותו.
<אביטל וייץ: אנחנו לא יכולים לתת שום טיפול ללא אישור אפוטרופוס.
<אביטל וייץ: זה איזה שהוא קושי.
<אביטל וייץ: בדרך כלל הנערים פה, לא ראיתי תחלואה פסיכיאטרית פה באופק שהיא חריפה, אז זה הקושי היחיד.
<אביטל וייץ: אני לא רואה איזה שהיא בעיה.
יפעת שאשא ביטון: ועדיין ההורים, גם כשהם בכלא, הם האפוטרופוס מבחינת דרכי הטיפול בילד?
<אביטל וייץ: כל עוד לא נקבע אפוטרופוס אחר, אז כן.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אין אפשרות לקבל, לצורך העניין, החלטה מקצועית אמיתית ולפעול בלי שההורים אמרו 'מוכנים אנחנו'?
<אביטל וייץ: אנחנו גם צריכים להסביר להם, בדרך כלל אנחנו מתווכים את הפסיכיאטרית להורים, שתסביר בדיוק מה זה הטיפול, אם יש לו תופעות לוואי, מה המטרה שבהמלצה לטיפול שכזה.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להבין את הרציונל, אבל מצד שני זה קושי עצום, כי - - -
<אביטל וייץ: נכון מאוד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו אמורים לשקם פה את הילדים, אנחנו אמורים להביא אותם לאיזה שהיא מציאות אחרת, אחרת הם לא היו כאן.
<ניקול אנגלנדר: להיות עם סמכות - - -
יפעת שאשא ביטון: בדיוק, ולהיות מספיק עם הסמכות הראויה, כי גם כך אנחנו רואים שהם פורצים מסגרות, אחרת, שוב, הם לא היו כאן.
יפעת שאשא ביטון: ואז בעצם יש לנו חסם שנמצא מחוץ לכותלי בית הסוהר ואנחנו - - -
<אביטל וייץ: נכון.
<אביטל וייץ: אני יכולה גם לדבר על עוד סוגיה, לא רואים אותה הרבה, אבל נערים שיסרבו לקחת טיפול תרופתי בגלל סטיגמה.
<אביטל וייץ: זה מקרים בודדים, אבל זה גם קיים.
<עומרי אפרים: זה ככה גם באזרחות.
יפעת שאשא ביטון: אבל באופן עקרוני אם הייתה לכם סמכות לא הייתה בעיה.
יפעת שאשא ביטון: יש עוד דברים שדורשים אישור של אפוטרופוס, של ההורים?
<ודים גולדשטיין: כל טיפול רפואי, כל דבר - - -
<תמי ברנע: מעבר לטיפול רפואי, עוד טיפולים, קבוצתיים - - -
<ודים גולדשטיין: קבוצות במסגרת לא.
<תמי ברנע: טיפול פסיכולוגי?
<ודים גולדשטיין: מחייב, בטח.
<אביטל וייץ: טיפול פסיכולוגי מחייב הסכמה של הורים ובדיקה של קרימינולוג קליני מומחה לצורך אבחון מסוכנות מינית מחייב הסכמה של אפוטרופוס.
<אביטל וייץ: אם הם לא יסכימו הוא לא ייבדק.
<עומרי אפרים: אז זה קושי אמיתי.
<אביטל וייץ: בוודאי.
<עומרי אפרים: אביטל, את יכולה להגיד לי מה הבעיה הכי אקוטית בעניין של טיפול ושיקום, שאתם מרגישים שחסר משהו מבחינת מה שהמדינה נותנת?
<עומרי אפרים: את מדברת על 70% חזרה, אם אתם מצליחים לשים את האצבע על משהו שהוא פשוט מקולקל בעניין הזה.
<אביטל וייץ: אתה שואל שאלה חברתית מאוד גדולה.
<עומרי אפרים: כן, אני שואל שאלה חברתית ופרקטית, אתם נמצאים פה, אתם הלוחמים של הדבר הזה.
<אביטל וייץ: אני חושבת שמה שעושים פה בכלא אופק, הפתרונות שניתנים פה הם יצירתיים בצורה יוצאת דופן ויש פה המון מצבים שבהם אנחנו מצליחים לארגן נערים, לגייס אותם לטיפול, לגייס אותם לתהליכים חינוכיים ומהבחינה הזו הרבה פעמים נער לפני שחרור מגיע למצב מבחינתנו שמעולם לא ראינו אותו במצב הזה וכשהוא משתחרר יכולות לעלות בעיות.
<אביטל וייץ: ברגע שהוא יוצא החוצה, כבר אין פיקוח, אז שם עולות בעיות.
יפעת שאשא ביטון: והליווי הוא וולונטרי, לפי החלטה שלו.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את השאלה שלך, למה - - -
<עומרי אפרים: כמה ילדים משתחררים בשנה בערך?
<עומרי אפרים: יש מספר כזה?
<עומרי אפרים: כמה מהם עושים את השליש?
<עומרי אפרים: איזה אחוז מהם עושה את השליש עם הפיקוח והליווי?
<ודים גולדשטיין: אין לי את הנתון, אבל לא הרבה.
<אביטל וייץ: אין לנו את הנתונים, אבל אחוז גבוה שמקבל שליש.
<ודים גולדשטיין: למי שיש מסגרת, למי שמתאים למסגרת.
<אביטל וייץ: או יש לו תכניות קשר מחייב בקהילה.
<אביטל וייץ: זאת אומרת כשנער יוצא החוצה ונקבעת לו תכנית בקהילה, שזה אומר מתן בדיקות שתן, השתלבות בקבוצה, השתלבות בקשר פרטני עם עובדת סוציאלית, הדרכת הורים להורים, יש כן תכניות מהסוג הזה, אבל אין מספיק מסגרות.
<אביטל וייץ: אנחנו יצרנו עכשיו שיתופי פעולה עם עמותת עלם, כדי שהם יתחילו ללוות נערים שמשתחררים מבית הסוהר, אבל, שוב, זה וולונטרי לגמרי.
<עומרי אפרים: אבל זה עמותה, למה עמותה צריכה לעשות את זה?
<אביטל וייץ: בסדר, אבל זה עוד איזה שהוא משאב, זה עוד משאב שיכול לעזור לנער.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל, עומרי, אי אפשר להתעלם מהעובדה, אמרנו, יש את הסיפור של העמותות וגם הוסטל שנסגר והכול, זה בסדר, אבל בשורה התחתונה הנער צריך להגיד 'רוצה אני' או לא, זאת אומרת יש לו את האפשרות לבחור ויכול להיות שפה אנחנו בבעיה, כי אם הנער בוחר לא להיות שם, אתה יכול להעמיד לו את כל העולם והוא לא שם.
יפעת שאשא ביטון: השאלה אם אנחנו לא צריכים להתערב בנקודה הזו.
יפעת שאשא ביטון: אותו כנ"ל לגבי הסיפור של האפוטרופוס, של ההורים, שאני לגמרי מבינה, כאילו הילד הוא של ההורים שלו בסופו של דבר וגם בראשיתו של דבר, אבל אם הוא נכנס למסגרת כזו הוא לא סתם הגיע אליה והשאלה איך יש לנו את היד החופשית, במרכאות, לתת לו את כל המניפה המקצועית בלי שאנחנו מוגבלים מבחוץ.
יפעת שאשא ביטון: וזה גם סיפור, אם בשביל אבחון אני צריכה אישור ובשביל טיפול - - -
<אביטל וייץ: נכון, ואנחנו כפופים לחוק, זה לא החלטה שהיא - - -
יפעת שאשא ביטון: בדיוק, בשביל כל צעד טיפולי מקצועי אנחנו כפופים לאיזה שהוא אישור חיצוני.
יפעת שאשא ביטון: שוב, הידיים שלנו מוגבלות, גם אם יש לנו את כל הכלים שבעולם לתת להם.
יפעת שאשא ביטון: אלה סוגיות שצריך להעלות אותן לדיון.
<ודים גולדשטיין: אנחנו הולכים לסיור, מירב תדבר במרכז החינוך.
<ודים גולדשטיין: רק שני נתונים שביקשתם, גם דיברנו על זה.
<ודים גולדשטיין: על סוגי עבירות, האלימות.
<ודים גולדשטיין: בדרך כלל גם העבירות האלה מתבצעות בסיוע של אלימות, אז זה האחוז הגבוה והעבירות הדומיננטיות ואנחנו רואים את זה.
<ודים גולדשטיין: יש גם תקיפה והכשלת שוטר, שזה גם תקיפה, זה אלימות לכל דבר.
<ודים גולדשטיין: דיברתם על עברייני מין, האחוז הוא 9 נערים, שזה יחסית לא גבוה, אבל כל נער - - -
<עומרי אפרים: זה כל מי שכלוא כאן?
<תמי ברנע: מה זה שהייה בלתי חוקית?
<ודים גולדשטיין: אלה חבר'ה תושבי שטחים על עבירות פליליות, התפרצות, שהייה בארץ ללא היתר, כניסה לארץ לא על פי החוק.
<ודים גולדשטיין: לא עבירות ביטחוניות.
<תמי ברנע: והם בכל זאת פה?
<ודים גולדשטיין: כן, תושבי שטחים, עבירות פליליות, נכללים כאן.
<שבתי גרברציק: אבל אמרת שאין ערבים.
<ודים גולדשטיין: לא, אין באגף 3, הם באגף 4.
<ודים גולדשטיין: הם מקבלים גם חינוך, הם עובדים במפעל, יש לנו מפעל שהם עובדים.
<ודים גולדשטיין: אנחנו נראה את זה למטה ונדבר על זה.
יפעת שאשא ביטון: אז הם בעצם מעורבבים, במרכאות, השהייה הבלתי חוקית עם עבירות נוספות?
יפעת שאשא ביטון: אלימות בדרך כלל, בין בני הנוער לבין עצמם, או גם - - -
<ודים גולדשטיין: זה גם כלפי אחרים.
יפעת שאשא ביטון: הנה 40 בני מיעוטים, 46? 45?
<ודים גולדשטיין: כן, אבל המגמות האלה משתנות, זה יכול להשתנות מרגע לרגע.
<ודים גולדשטיין: פעם זה היה הפוך.
יפעת שאשא ביטון: היו יותר בני מיעוטים?
<ודים גולדשטיין: הגילאים.
<ודים גולדשטיין: אנחנו רואים שיש 18 – 116, ו-14-16 זה 23 נערים.
<תמי ברנע: הקיץ משפיע?
<ודים גולדשטיין: הקיץ משפיע מאוד, חבר'ה.
<ודים גולדשטיין: הקיץ משפיע מאוד ותמיד בקיץ יש עלייה בעבירות וקליטת הנערים.
<ודים גולדשטיין: אנחנו למדנו, עשינו הפקת לקחים גם ברמת הכלא ושירות בתי הסוהר מהקיץ שעבר, החינוך לא נפסק פה, יש להם הרבה פעילויות בקיץ פה, כדי להעסיק אותם כל הזמן, כדי שיהיו להם מסגרות קבועות, כדי לצמצם את האלימות כאן ואת העבירות.
<ודים גולדשטיין: מירב תתייחס לזה במרכז החינוך, כדי שלא נפסיד את החבר'ה, שתוכלו לראות.
יפעת שאשא ביטון: יש מגמות של אזורים שמזהים שמהם - - -
<ודים גולדשטיין: כן.
<ודים גולדשטיין: יש פה אזורים, יש פה אוכלוסייה אתיופית, בני העדה האתיופית, שהם אחוז מאוד גבוה.
<ודים גולדשטיין: לצערנו הרב, אנחנו מדברים על 30%-35%, היינו גם ב-40%, מתוך האוכלוסייה הזו.
<ודים גולדשטיין: מתוך 139, תבינו, לפעמים זה נע בין 35 ל-40 נערים.
<שבתי גרברציק: מסך הכול 1% באוכלוסייה.
<ודים גולדשטיין: זה הזוי, אבל זו אחת הבעיות שאנחנו מתמודדים, זו אחת התופעות.
<ודים גולדשטיין: האוכלוסייה הזו לא פשוטה, אני חייב להגיד את זה, ובעקבות המחאה שהייתה בשנה שעברה אנחנו חווינו פה לא מעט אירועים, כל ההפגנות וזה ואנחנו חווינו את זה כאן.
<ודים גולדשטיין: הרף עלה והם מעסיקים אותנו יום יום.
<ודים גולדשטיין: יש פה אזורים, ראשון, נתניה, מסוכסכים, שהם מופרדים.
<תמי ברנע: בתוך האוכלוסייה האתיופית?
<ודים גולדשטיין: בתוך האוכלוסייה האתיופית יש קבוצות, גם קבוצות, לצערנו הרב.
<ודים גולדשטיין: נרד למרכז החינוך, מירב תדבר שם.
<ודים גולדשטיין: (בסיור)
<מירב כהן גבאי: אני אתן לכם רקע לפני שניכנס למרכז החינוך, הם נמצאים בסוף היום.
<מירב כהן גבאי: אתם רואים עכשיו נערים שיוצאים לפינת החי.
<מירב כהן גבאי: הם הולכים לפינת החי עכשיו, יש מורה שמטפלת באמצעות בעלי חיים ויש מדריכת נגמלים, שהיא גם שותפה.
<מירב כהן גבאי: אני אתן לכם רקע קצר.
<מירב כהן גבאי: בבוקר, מבחינת סדר יום שלנו, הנערים קמים בבוקר, מקבלים ארוחת בוקר, יש להם מארז מסודר, עם קורנפלקס.
<מירב כהן גבאי: הם מתעוררים לספירה בסביבות השעה שש, אחר כך הם מתחילים להתארגן, ארוחת בוקר.
<מירב כהן גבאי: בעצם מנסים לדמות להם קצת את מה שקורה בחוץ.
<מירב כהן גבאי: אי אפשר להוציא אותם לנורמטיבי אז מכניסים את הנורמטיבי פנימה ומראים להם איך סדר של יום של נער או בני נוער בגילם אמור להיראות.
<מירב כהן גבאי: הם מקבלים ארוחת בוקר מסודרת, קורנפלקס, עם חלב, עם גבינות, ירקות, לחם, מנה אישית לכל נער.
<מירב כהן גבאי: הם מתחילים להתארגן, בסביבות השעה שמונה הם מתחילים לצאת.
<מירב כהן גבאי: יש לנו פה מסדר כוכבים, כשמו כן הוא, כל נער מבחינתנו הוא סוג של כוכב.
<מירב כהן גבאי: הם עומדים כאן, אנחנו מעבירים להם מסר בבוקר.
<מירב כהן גבאי: הם עומדים ברביעיות באופן מסודר.
<מירב כהן גבאי: אחד מהדברים המאוד משמעותיים עם הנערים האלה זה הנושא של גבולות.
<מירב כהן גבאי: לצאת בבוקר, גם אנחנו רואים את כולם, אנחנו יכולים לראות אם יש למישהו היה משהו, אם עבר עליו משהו, כן נראה טוב, לא נראה טוב, וגם זה נותן לנו אינדיקציה וגם להגיד להם בוקר טוב, כמו שהורים אומרים לילדים שלהם בוקר טוב ושולחים אותם לבית הספר.
<מירב כהן גבאי: אנחנו מנצלים את הבמה הזאת להעביר להם מסר, מה הולך להיות באותו יום, אם יש קבוצות מיוחדות, פעילויות מיוחדות, אם אתמול הייתה התנהגות פחות טובה במרכז החינוך, ואז גם נדבר על זה, ואנחנו גם כאן עושים את הטקס של כלכלת האסימונים.
<מירב כהן גבאי: משתמשים בכלכלת אסימונים להתנהגות חיובית שלהם ואנחנו נותנים פרסי עידוד ופרסי מצטיין פעם בחודש.
<תמי ברנע: מה הם מקבלים בתמורה לאסימונים?
<תמי ברנע: או זה סתם פרס, עצם האסימונים?
<מירב כהן גבאי: זה תלוי, אם זה חודשי אז הוא מקבל איזה משהו שקשור להיגיינה, משהו שהוא צריך, זה יכול להיות שמפו טוב, גופיות, גרביים, ספיד סטיק, שעולה המון כסף בקנטינה, כדי שהם לא יצטרכו לבזבז את זה.
<מירב כהן גבאי: מכאן אנחנו שולחים אותם למרכז החינוך.
<מירב כהן גבאי: יש לנו פה ארבעה אגפים, אגף 1, 2, 3 ו-4, כולם יוצאים מהאגפים ומכאן אנחנו שולחים אותם.
<מירב כהן גבאי: יש לנו שתי כיתות שהן כיתות סגורות, מה שאומר שאלה נערים שלא יכולים להיפגש עם כל הנערים במרכז החינוך ולכן הכיתה שלהם, אחת נמצאת בחדר מצד שמאל ואחת נמצאת למטה וכל שאר הנערים לומדים במרכז החינוך למעלה.
<מירב כהן גבאי: בואו ניכנס.
<מירב כהן גבאי: הם יראו אתכם וזה מאוד מלהיב אותם שמגיעים אנשים.
<מירב כהן גבאי: זו אחת הכיתות הסגורות שדיברתי עליה, של נערים שלא יכולים ללמוד עם הנערים למעלה.
<מירב כהן גבאי: בעיות מודיעיניות או דברים כאלה.
<מירב כהן גבאי: אתם רואים שזה נעול, כדי שנער אחר שעובר לא יתפרץ פנימה וחלילה לא תהיה פגיעה, וגם מהמקום של לשמור על שלומם.
יפעת שאשא ביטון: טכנולוגיה, מחשב וזה?
יפעת שאשא ביטון: מבחינה ביטחונית - - -
<מירב כהן גבאי: יש כיתת מחשבים בצד שמאל.
<מירב כהן גבאי: הם לומדים והם גם נבחנים.
<מירב כהן גבאי: לדוגמה מחר יש מבחן ביישומי מחשב.
יפעת שאשא ביטון: אבל אין אינטרנט וכאלה, כי זה בעיה מבחינה ביטחונית, נכון?
<מירב כהן גבאי: כן, אין אינטרנט, אבל הם מגיעים וקצינות החינוך, יש כאן צוות של ארבע קצינות חינוך, כל קצינת חינוך נמצאת באגף והם מחליפות להם ספרים, מתקנות להם, אבל זה חדר שמשמש את כולם.
<מירב כהן גבאי: זה קצת נותן אווירה אחרת, הם נכנסים לכאן, יש כאן תחושה פחות של כלא.
<מירב כהן גבאי: אלה עבודות של הנערים שהם עושים בשיעור אמנות.
<מירב כהן גבאי: יש לנו שמונה כיתות לימוד בסך הכול, שתיים של 10 שנות לימוד דוברי ערבית, יש לנו מורה דוברת ערבית בעצמה, ערבייה.
<מירב כהן גבאי: יש לנו כיתה אחת תיכונייה ושאר הכיתות הן של 10 שנות לימוד.
<מירב כהן גבאי: בכל כיתה יושבים בממוצע 12 נערים, כל פעם המורה מגיעה בבוקר ויכול להיות שיהיו לה נערים שונים בגלל התנועות השונות שיש.
<מירב כהן גבאי: נערים, שהם רובם עצורים והם מנהלים את המשפט שלהם, הם הולכים וחוזרים ומורה כל פעם צריכה להתמודד מחדש עם כיתה אחרת.
<מירב כהן גבאי: אלה נערים כלואים, אבל יש שינויים, היא בבוקר תבוא ולא תדע אם אותו נער כן יהיה כאן או לא יהיה כאן.
<מירב כהן גבאי: הנערים לא מגיעים עם מוטיבציה ללמידה, אני חייבת לומר את זה.
<מירב כהן גבאי: הם נערים שנפלטו ממסגרות החינוך בחוץ, בין אם הם היו רשומים בבית הספר ובין אם נשארו בבית וכבר פרשו ויש שם נשירה גלויה או סמויה.
<מירב כהן גבאי: אבל כשמשנים את הסטטוס מעצורים לימים לעד תום הליכים או עד החלטה אחרת, בעצם באותו יום אתה משתלב בחינוך.
<מירב כהן גבאי: הם לא תמיד מבינים את זה, הם לא תמיד מקבלים את זה, 'מה, לא למדתי מכיתה', ד', ה', ו', 'מה את מכניסה אותי לחינוך?