GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אסי סוזנה: אני מבין מה שאת אומרת, אני רק אומר שיכול מאד להיות שאת הדבר הזה אנחנו יכולים להכניס תחת אותה מטרייה, ואז לבוא ולהגיד שמונית נגישה תהיה גם, אפשר להכריח אותה אולי לשים את הבוסטרים למיניהם או לבוא להגיד שמי שרוצה להסיע ילדים צריך להסיע אותם במוניות נגישות, כאשר אנחנו יודעים שבאותן מוניות יש אפשרות לנטרל את הכרית אוויר בצורה יותר קלה.
<רויטל לן כהן: אבל מונית נגישה זה משהו שקשור לנגישות הפיזית.
<רויטל לן כהן: ילד אוטיסט שנוסע עם סייעת, הוא לא חייב מונית נגישה, סתם מונית, איך נחייב אותם להסיע אותו רק במונית נגישה?
<אסי סוזנה: אני עוד פעם אומר, שבסוף אני מבין את ההבחנה, אני מכיר את ההבחנה בין מוגבלות פיזית כזו או אחרת או לילדים קטנים שאין להם מוגבלות, אני רק אומר שניתן, אם יש לנו כבר נישה מסוימת שעוסקת בכל הנושאים החריגים, אפשר לנסות להכניס לתוך הנישה הזאת גם את הנושא הזה.
<אסי סוזנה: כי אני חושב - - -
<רויטל לן כהן: לא הבנתי איך.
<אסי סוזנה: איך?
<אסי סוזנה: בצורה כזאת שאם מכריחים את אותם נהגי מוניות נגישות במוניות נגישות גם להחזיק כיסאות לילדים.
<רויטל לן כהן: אבל זה במוניות נגישות, אני מסבירה לך שיש ילדים שהמונית שלהם זה מונית רגילה, לא נגישה.
<אסי סוזנה: ואז, להכניס לתוך המכרזים של משרד החינוך, שנסיעות רגילות יוכלו להתבצע רק במוניות נגישות.
<רויטל לן כהן: אבל אז המונית יותר יקרה, אי אפשר להשית את זה על ה - - -
<שמעון אבני: את מדברת על מעלון לדעתי, והוא אומר שיש מונית רגילה שהיא נגישה לנכים, היא שונה ממונית רגילה.
יפעת שאשא ביטון: אסי ושמעון, אני רוצה רגע להקריא לכם פה משהו שנותן לנו איזושהי פלטפורמה שיכול להיות שאנחנו יכולים להישען עליה.
יפעת שאשא ביטון: בחוק הסעה בטיחותית לילדים ופעוטות עם מוגבלות, אגב אני שאלתי על הרשות המקומית כי בואו נשים את הדברים על השולחן, מי שאחראי על הסעות של החינוך המיוחד או הילדים הצעירים זה בעצם הרשות המקומית, ויש רכז הסעות בכל יישוב והוא אמור לפקח והכול.
יפעת שאשא ביטון: שם רשום באופן מפורש "לא תסיע רשות מקומית פעוט עם מוגבלות לפי הוראות חוק זה, אלא אם כן סיפק האחראי על הפעוט עם המוגבלות מושב בטיחותי לשם הסעתו, שר התחבורה רשאי לקבוע תקנים" - - -פרטים טכניים - - - זה עם הרשות, ואתם רוצים לשמוע משהו?
יפעת שאשא ביטון: מסתבר שזה מחריג את המוניות.
יפעת שאשא ביטון: והשאלה איך אנחנו קובעים בתקנון, דרך משרד התחבורה, שיחייבו את משרד החינוך שכל הסעה של ילדים במערכת, נניח עד גיל מסוים שאנחנו נחליט עליו, בעיקר גיל הגן ששם זה דרמטי, אחר כך כבר נוסעים בהסעות גדולות יותר, ברכבים גדולים יותר, איך אנחנו שם יכולים ליצור מצב שהתקנה הזאת תקפה?
יפעת שאשא ביטון: שהאחראי על הפעוט צריך להביא כיסא בטיחות, בלי זה הוא לא נוסע?
<אסי סוזנה: איך זה מחריג את המוניות?
<אביטל אפל פנקס: אני יכולה לענות?
יפעת שאשא ביטון: כן, בטח.
<אביטל אפל פנקס: החוק פשוט, חוק הסעה בטיחותית, לפי מיטב ידיעתי הוא מדבר על רכב שיכול להסיע ואם אני זוכרת נכון הוא גם מחריג את המוניות, אבל בסופו של דבר יכול להיות שאני גם טועה.
<יהודה בר אור: לא כתוב, לא כתוב.
<שמעון אבני: הוא מחריג את המוניות שהן יכולות לנסוע בלי כיסא בטיחות?
<אביטל אפל פנקס: רגע, אבל עדיין, עדיין.
<יהודה בר אור: לא כתוב דבר כזה.
<אביטל אפל פנקס: יכול להיות, אני אבדוק את עצמי שוב, אבל עדיין, האחריות פה מוטלת על הרשות המקומית, שהיא זו ש - - -
<יהודה בר אור: זה כן.
<יהודה בר אור: זה מה שאמרתי.
<שמעון אבני: זה נכון תמיד.
<אביטל אפל פנקס: אבל, היא למעשה מאפשרת ונותנת את הגב שאתה ביקשת לאותו נהג מונית לא לאפשר לפעוט להגיע ולקבל את השירות.
<יהודה בר אור: בבקשה, אני מחריג את הספורט?
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו מכניסים את זה בכל מה שקשור להסעות ילדים דרך התקנות של משרד החינוך כדי להחריג את ה - - -למשל בסעיף 83 או מה שלא יהיה, נכון?
<אסי סוזנה: זה תקנות התעבורה.
<שמעון אבני: זה תקנות התעבורה, כן.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ששם יהיה באופן מפורש וברור, שילדים בהסעות של מערכת החינוך - - -
<יהודה בר אור: לא באו עם בוסטר, שלא ייסעו.
יפעת שאשא ביטון: חייבים לנסוע עם כיסא בטיחות.
יפעת שאשא ביטון: שמי שצריך לדאוג לו זה האחראי על הפעוט.
<שמעון אבני: אני צריך לבדוק את זה.
יפעת שאשא ביטון: זה התיקון בעצם שאתה אמרת שאתה צריך לעשות, שלפחות נדע שהילדים שמוסעים בצורה קבועה - - -
<שמעון אבני: יכול לבדוק את התיקון - - -
אורי מקלב: לא כשאין ליווי של מבוגרים.
יפעת שאשא ביטון: לא, יש ליווי, למה?
אורי מקלב: גם כשיש ליווי את רוצה - - -?
יפעת שאשא ביטון: ילד בן שלוש ייסע בלי כיסא בטיחות?
אורי מקלב: מה המשמעות?
יפעת שאשא ביטון: זה לא נורמלי!
יפעת שאשא ביטון: מה, אתה יכול להסיע עכשיו ברכב הפרטי שלך - - -
אורי מקלב: אני לא יכול, אבל מה המשמעות אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: אז למה שבמונית הוא כן ייסע בלי- - -?
אורי מקלב: אבל מה המשמעות, כשאשה הולכת לרופא עם הילד היא לא תוכל ללכת לקחת מונית חזרה, היא תיסע באוטובוס - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל גם שם אני רוצה.
יפעת שאשא ביטון: שם התחלנו את הדיון, אגב, וחבר הכנסת מקלב, אני שמחה שהצטרפת, גם שם אני רוצה שיהיו עזרי בטיחות לילדים, הרי אנחנו כל הזמן אומרים שצריך להגן עליהם, אז מה ברכב הפרטי שלך הוא יהיה מוגן ובמונית יש לו הגנה מיוחדת?
יפעת שאשא ביטון: כאילו למה שם אפשר שהילד ייסע בלי?
יפעת שאשא ביטון: אבל אני אומרת, בואו רגע נרד, נצלול לפרטים ונעשה את זה בפילוחים.
יפעת שאשא ביטון: מערכת החינוך לנסיעות קבועות, נסיעות סדורות, זאת אומרת זה משהו שאנחנו נערכים לו, ששם יהיה ברור שצריך כיסא בטיחות, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: ואז ההורים אמורים לדאוג לכך שהילד מגיע כל בוקר עם כיסא הבטיחות שלו, עם הבוסטר, עם מה שצריך, עד גיל שש.
אורי מקלב: או שאותו נהג מונית שהרי זה על פי רוב מכרזיםף זה לא חאפרים, אז אותו נהג מונית הוא צריך גם- - -
יפעת שאשא ביטון: כמה כיסאות הוא יכול?
אורי מקלב: כמה הוא מסיע?
יפעת שאשא ביטון: זה משתנה, זה תלוי.
אורי מקלב: אבל זה נסיעה קבועה.
יפעת שאשא ביטון: יש נסיעות של שלושה ויש גם של יותר, תלוי באיזה רכבים.
אורי מקלב: מה זה, אבל הרי אם ייתנו את הכיסא הוא צריך להחזיר את זה, אז איך זה - - -
יפעת שאשא ביטון: היום זה עובד בצורה כזו, שההורים מביאים את הכיסא.
יפעת שאשא ביטון: זה על פי התקנה, שההורה מביא את הכיסא.
<רויטל לן כהן: וכשהילד יורד מההסעה, הוא יורד עם הכיסא, זה מושם במסגרת החינוכית, אחר כך חוזר איתו.
<שמעון אבני: הכיסא כל הזמן עם הילד.
אורי מקלב: גם בבית ספר לחינוך מיוחד בשיח סוד ברמות יש משטח של עשרות - - -
<שמעון אבני: זה מה שתיארתי קודם.
אורי מקלב: אנחנו מדברים על כיסא תינוק, שהוא הרבה יותר מאסיבי והרבה יותר גדול, שם זה לא מוניות, שם זה הכול טנדרים.
יפעת שאשא ביטון: לא, זה גם מוניות.
אורי מקלב: בכל אופן, שם לא מגיעים מוניות למקומות מרוחקים מגיעים מוניות.
<רויטל לן כהן: מוניות, מוניות.
<רויטל לן כהן: הבעיה העיקרית שלי כרגע זה בנתניה, שם יש המון מוניות שמסיעות שלושה ילדים לגני תקשורת, וכל הילדים מוסעים במוניות, וכל פעם ילד אחר ברולטה יושב במושב הקדמי.
<שמעון אבני: לא, זה משהו אחר.
<שמעון אבני: היא מדברת על כיסאות - - - עזבי, את הרולטה פתרנו.
<שמעון אבני: הוצאנו את הכדור מהרולטה.
<רויטל לן כהן: כיסאות בטיחות, ילדים שנוסעים לגן, כיסאות בטיחות.
<שמעון אבני: לא, אני אומר, עכשיו מדובר על איך להעלות את הילדים שיהיה כיסא בטיחות, שאי אפשר יהיה לנסוע בלי כיסא בטיחות?
<רויטל לן כהן: ההורים שלהם יהיו חייבים לסדר למעט.
<רויטל לן כהן: אתם תדאגו, זה מאד שימח אותי, לילדים שאין להם יכולת כלכלית.
<שמעון אבני: כן, אנחנו נדאג.
יפעת שאשא ביטון: אגב, כן מוחרגים מוניות ואוטובוסים פה, וגם כתוב שאם אין רכב בטיחותי אז אפשר להביא רכב אחר ולוודא שהילדים נוסעים בצורה בטיחותית, לצורך העניין בלי הזה, ורשום פה במפורש לרבות אוטובוס או מונית.
<יהודה בר אור: הוא מוחרג, אבל אם הוא הולך למכרז הוא כבר לא מוחרג, כי בתנאי המכרז שלו הוא חותם על זה שהוא כן מסיע.
<רויטל לן כהן: אבל פה צריך לזכור שפקודת התעבורה יושבת מעל הכול.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ליצור מצב שהרשות המקומית לא יכולה לשחק, שהמכרזים הם מסודרים ושכולם מחויבים לנסוע בכיסא בטיחות.
<יהודה בר אור: זה כן זה אין בעיה.
<יהודה בר אור: אנחנו בטח לא מתנגדים שלילדי ישראל תהיה בטיחות, וברור שכל אחד יביא את הכיסא שלו, ולנהג אם יהיה לו חוק שאומר שאסור לו לקחת ילד בלי כיסא שההורים שלו מביאים, הוא לא ייקח, נקודה.
<יהודה בר אור: ואם הוא ייקח, הוא יצטרך לשלם על זה כמו כל דבר שהוא עושה עבירה.
יפעת שאשא ביטון: שמעון, זה אפשרי נכון?
יפעת שאשא ביטון: שאנחנו נדאג לזה.
יפעת שאשא ביטון: יחד עם משרד התחבורה אנחנו נבקש את התיקון, ואנחנו נקפיד לפחות - - -
<שמעון אבני: אני אוציא כבר במכרז של שנת הלימודים תשע"ח - - -
<רויטל לן כהן: ומה אנחנו עושים עם השנה הזאתי בנתניה?
<שמעון אבני: אנחנו נפתור את השנה הזאת בנתניה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מדברים על נתניה כנתניה.
<רויטל לן כהן: אבל אתה לא פותר אותה.
<רויטל לן כהן: אני פונה אליך מהראשון לספטמבר - - -
<שמעון אבני: אז אני אפתור.
יפעת שאשא ביטון: רוויטל ושמעון, אני שמחה שזימנתי לכם מפגש, ככה שתוכלו לפתור את הבעיות של נתניה, אבל אתם תעשו את זה אחר כך בחוץ, אנחנו - - -
<רויטל לן כהן: כי הוא לא- - - גבירתי יושבת הראש, אחד הדברים הכי עצובים זה שבמשרד החינוך לא מודעים לכללים של התקשי"ר ולא פועלים, ואם אנחנו מצליחים לקבל תשובה פה אם מהראשון בספטמבר אנחנו לא מצליחים לקבל תשובות, אז לפחות בזה דיינו.
<שמעון אבני: התשובה היא שהילד, נכון לרגע זה, נוסע גם בספסל הקדמי בגיל שלוש.
<שמעון אבני: זאת התשובה לעכשיו.
<רויטל לן כהן: וזאת בעיה.
<שמעון אבני: אז לא שלא קיבלתם תשובה, יש תשובה.
יפעת שאשא ביטון: אבל שמעון אמר שהוא מטפל בזה, נכון?
<רויטל לן כהן: לא, הוא יטפל בזה לשנה הבאה.
<שמעון אבני: אני התחייבתי פה שאני מטפל בזה.
<רויטל לן כהן: אבל אתה התחייבת לשנה הבאה ואני שואלת מה נעשה השנה.
<שמעון אבני: השנה, אני מוציא, עכשיו, אני מוציא, הכלל, רויטל, יחול מהשנה.
<רויטל לן כהן: מעולה, תודה.
אורי מקלב: בעצם מה שאומרת יושבת הראש, זה יסודר ללא קשר בתיקון החוק.
אורי מקלב: גם אם החוק מאפשר נסיעה - - -
<שמעון אבני: אבל החוק לוקח בדרך כלל המון זמן.
אורי מקלב: אבל לפי המכרזים של משרד התחבורה - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, הם לוקחים לפי מכרזים ולפי חוזר מנכ"ל.
אורי מקלב: אז אתה בעצם תשווה בין המוניות לבין ההסעות האחרות בחינוך המיוחד.
<שמעון אבני: כן, אבל תזכור שאני לא יכול ברמה של חוק, אני מוציא את זה ברמה של חוזר מנכ"ל לרשות.
<שמעון אבני: למשל אם שוטר יעצור מונית ולא יהיה כיסא בטיחות - - -
יפעת שאשא ביטון: שוטר לא יכול לאכוף, אבל אתם יכולים לאכוף.
<שמעון אבני: אני כן, אבל יש לי יכולת מוגבלת באכיפה.
יפעת שאשא ביטון: אבל בשביל זה יש לכם רכזי הסעות ברשויות המקומיות, שיעשו את מלאכתם נאמנה.
<שמעון אבני: בסדר.
<אביטל אפל פנקס: כן, אבל זה לחינוך המיוחד, זה לא לכלל מערכת החינוך.
<שמעון אבני: לחינוך הרגיל אני מדבר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מבקשים שכל מי שמוסע, בדרך כלל החינוך הרגיל לא מוסע בגילאי גן, הם מוסעים רק מכיתה א', אנחנו נאמר שכל מי שמוסע בחינוך המיוחד.
אורי מקלב: גם רוצה לראות איך האמא מסתדרת או האבא מסתדר כשלוקחים את הילד בחינוך המיוחד או התינוק עם כיסא הבטיחות שהוא מסיבי והוא כבד, וגם לקחת את הילד ולהעלות אותו שלוש קומות, ארבע קומות, איך הם עושים את זה כל יום, הלוך חזור?
יפעת שאשא ביטון: כבד, אבל בשביל לשמור על החיים של הילדים שלנו, התפקיד שלנו הוא לשמור עליהם.
אורי מקלב: ילד בחינוך המיוחד לא פעם הוא ילד מוגבל, אנחנו רואים את הילדים איך הם נראים, אני רואה אותם כשמסיעים אותם, איך הם נראים מורידים ביכולות שלהם ובמגבלות שלהם ואני רואה את הקושי, איך שהם מכניסים שניים או שתיים, הן מכניסות את הילד ולוקחות - - -
יפעת שאשא ביטון: המצב האופטימלי זה שלכל מונית יהיה ולכל תחנה יהיה - - - אבל זה לא המצב, מה גם שבבוקר הרבה מאד רכבי הסעות מסיעים ילדים מה שהופך את זה לעוד פחות ריאלי.
יפעת שאשא ביטון: כיום זה עובד במציאות, מה שאנחנו צריכים לוודא זה שאף אחד לא עושה לעצמו הנחות.
יפעת שאשא ביטון: שאם איזה הורה לא בא לו עכשיו להגיע עם הכיסא בטיחות, אז שהוא לא יכול לשלוח את הילד שלו ללא כיסא ואנחנו צריכים לתת כוח לנהגים לאכוף את זה.
<אביטל אפל פנקס: אני רוצה לפתוח שנייה סוגריים אם נמצאים כאן ממשרד החינוך, בקשר להסעות ילדים עם מוגבלות, לא על מושבי בטיחות אלא על עגלות וכיסאות גלגלים, אנחנו יודעים גם שיש שם בעיה חמורה אנחנו לא יודעים נכון לעכשיו לפתור אותה, מגיעות אלינו פניות על נהגים שחוגרים את הכיסא עצמו בארבע רצועות אבל את הילד שזה הרצועה החמישית לא חוגרים.
<אביטל אפל פנקס: כלומר אם תהיה תאונה, הכיסא שמור וזה מצוין כי הוא נורא יקר, אבל הילד יעוף מהרכב והיו אימהות, גם מאילת וגם מבאר שבע, שפנו אלינו והתחננו ואיזה ויכוחים עם - - -
יפעת שאשא ביטון: ואין רכבים להסעות נכים?
<אביטל אפל פנקס: אין חגורה חמישית, זה בעיה, הם לא יודעים איך לחגור.
<רויטל לן כהן: הבעיה היא לא שאין, שהם לא יודעים.
<רויטל לן כהן: זה מה שאמרתי קודם, הם לא יודעים, הם לא חוגרים, וזהו.
<יהודה בר אור: לא, הנהגים האלה כן מקבלים הכשרה.
<אביטל אפל פנקס: הם לא עוברים שום הכשרה.
<רויטל לן כהן: הנהגים אומרים, 'גברת, אני לא יודע איך לחגור את הילד שלך'.
<שמעון אבני: אבל כלי רכב מיוחדים ומעלונים מקבלים הכשרה, הם יודעים.
<רויטל לן כהן: אתה רוצה שאני אביא לך מקרים שהנהג לא ידע וההורים היו צריכים לעגן את הכיסא?
<שמעון אבני: אני יכול גם להביא לך הרבה מקרים ש - - -
<אביטל אפל פנקס: - - -
יפעת שאשא ביטון: אביטל, אני לא רוצה - - - זה חשוב מה שאת אומרת, אבל זה דיון אחר.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע לחזור לסוגיית המוניות כי היא מורכבת וקשה כשלעצמה, אם כי אתה שמעת, אז יהיה לך קשה להתעלם, שמעון, מההערה הזו של חגורת הילדים, אז - - -
<שמעון אבני: זה חלק מהתקנות, אגב.
<רויטל לן כהן: ואתם לא רוצים להביא.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, מישהו רוצה להוסיף משהו לפני שאני מסכמת?
יפעת שאשא ביטון: אז ככה, קודם כל תודה רבה על ההשתתפות בדיון, זה מאד מאד חשוב.
יפעת שאשא ביטון: המטרה שלנו בדיון זה לא להכביד על אף אחד, המטרה שלנו היא להבטיח את בטיחותם של הילדים גם כשהם נוסעים במוניות.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שאנחנו ביחד עם משרד התחבורה נראה איך אנחנו מחייבים ציוד בכל תחנה, לא אצל כל נהג, שבכל תחנה יהיה מענה של בוסטר וכיסא בטיחות כדי שיהיה אפשר לתת מענים לפחות לנסיעות מוזמנות, לחייב בהסעות בינעירוניות, וזה משרת בעיקר לטובת זה, בהסעות בינעירוניות שכן תהיה חובה של חגירת ילדים ואי אפשר להסיע יותר ממספר הילדים המותר.
יפעת שאשא ביטון: לפחות בנסיעות בינעירוניות, אני ממש מתפשרת, בשלב ראשון, אבל אני חושבת שזה מאסט, אסי.
יפעת שאשא ביטון: ציוד בתחנה והסעות בבינעירוני, כדי שאנחנו נוודא שלפחות שם הילדים מוגנים.
יפעת שאשא ביטון: להתקין בתקנות מסודרות של משרד התחבורה, חוץ ממה שיעשה משרד החינוך דרך חוזר מנכ"ל, בהסעות תלמידים חובה כיסאות בטיחות, שזה גם כמובן ייכנס בתנאי המכרז.
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר שאתה כבר תעשה את זה, אתה אמרת, אסי, שאתה תקדם תיקון לגבי הסעות ילדים במערכת החינוך, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: מתחת לגיל שש אפילו, בואו נשים את זה כדי שאפשר יהיה באמת לתחום את זה בצורה מוגדרת.
יפעת שאשא ביטון: ושמעון, אתה אמרת שאתה תעשה תיקון לגבי ישיבה של ילדים מתחת לגיל שמונה במושב בטיחות קדמי, אז אני מבקשת שהדברים האלה יקרו.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לקבל תוך חודש לדעת מה נעשה ומה התהליך שעוד יקרה, אני מקווה שגם משרד התחבורה יסיים את התהליך הזה או לפחות יגיע להבנות אותו תוך חודש ימים.
יפעת שאשא ביטון: ונהגי המוניות, עד שאנחנו נחיל את זה על כלל הנסיעה למונית, תנסו - - -
<יהודה בר אור: זה לא יכול לקרות.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, תקשיב מה שאני אומרת.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מתווכחת.
<יהודה בר אור: אוקיי, תכיני את זה מחר, מה שאת רוצה, לא תקבלי את זה.
יפעת שאשא ביטון: למה, למה אתה ככה?
<יהודה בר אור: לא, אי אפשר.
<יהודה בר אור: נהג מונית לא יהיה אחראי - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל, יהודה, תן לי לסיים את המשפט, תן לי לסיים את המשפט.
יפעת שאשא ביטון: לא כללתי אתכם בסיכום נכון?
יפעת שאשא ביטון: לא כפיתי את זה על כל הנהגים.
<יהודה בר אור: ברגע שיהיה חובה לא להסיע ילדים - - -
יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה להתווכח איתי עכשיו או שאתה רוצה רגע לשמוע מה אני רוצה לבקש ממך?
יפעת שאשא ביטון: לא ברמה של חוק, ברמה של כמו שאתה אומר "יש לי נכדים, אני כן מקפיד, אצלנו בתחנה יש", מי שיכול שלפחות ככה תיערכו מבחינת הזמינות ואיפה שאפשר כן לתת את השירות הזה, תיתנו את השירות הזה, גם בשירות העירוני, אני מקווה שבשירות הבינעירוני אנחנו כבר נעשה את זה.
<יהודה בר אור: אני אגיד לך משהו אחד, גם אם משרד התחבורה ירצה להכניס את זה בתקנות, הוא יצטרך לממן את זה.
<יהודה בר אור: אנחנו לא נממן את זה.
<יהודה בר אור: אף אחד לא יכול - - -
יפעת שאשא ביטון: הבנתי, אתה נעול, סגור.
<יהודה בר אור: לא, רוצים?
<יהודה בר אור: נעבוד.
<יהודה בר אור: כסף תביאו.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, בסדר, עזוב, סיימנו, הכול כסף, החיים של הילדים שלנו שווים יותר מכסף, תודה רבה, יהודה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם על הדיון, ושהילדים שלנו רק יהיו בריאים ובטוחים.
<רויטל לן כהן: אמן.
<יהודה בר אור: רק בריאים שיהיה בטוח, אבל תפסיקו להפיל עלינו חוקים כל הזמן.
<יהודה בר אור: אין לנו כוח כבר לדבר הזה.
<אביטל אפל פנקס: תבחרו מקצוע אחר.
יפעת שאשא ביטון: כם מבקשת לפתוח את דיון הוועדה בנושא תמונת מצב בצהרונים – עלויות והתנהלות מקצועית.
יפעת שאשא ביטון: אני למעשה ביקשתי לכנס את הדיון הזה כי התחושה היא שהצהרונים הפכו למעין שקר הפקר, שכל אחד מתנהל בו כרצונו על גבם של ילדים ושל ההורים, תוך כדי ניצול הסיטואציה הבאמת קשה שההורים נמצאים בה, כי הם נדרשים מאד מאד למענה הזה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על מציאות שבה שני ההורים בעצם יוצאים לעבוד ונדמה שיש מי שמנצל את המצב הזה, כשאין לנו אלטרנטיבות במשק.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שעלה לא פעם הנושא של הרשויות ואני מסכימה.
יפעת שאשא ביטון: רשויות מקומיות יכולות לבוא ולומר תראו, אנחנו נותנים את השירות הזה כמו שירותים אחרים, זה באופן וולונטרי, מותר לנו להרוויח מהסיפור הזה ולהחזיר את זה חזרה לתושבים דרך שירותים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: גם את זה אני שמעתי.
יפעת שאשא ביטון: אבל דווקא כמי שבאה מהרשויות המקומיות, אני מוכרחה לומר כאן משהו.
יפעת שאשא ביטון: התפיסה של הרשויות המקומיות חייבת להיות כזו, שהן רואות בצהרונים כשירות בסיסי, שצריך להינתן לתושבים שלהן.
יפעת שאשא ביטון: ומתוך ראייה כזאת הן צריכות לגבות אך ורק את העלויות של הצהרונים.
יפעת שאשא ביטון: כי מבחינתנו זה המשך ישיר של אותה מערכת פורמאלית.
יפעת שאשא ביטון: נכון, יש מקומות שבהם המדינה נותנת מענה.
יפעת שאשא ביטון: נותנת מענה של יוח"א ומיל"ת, וציל"ה ומל"א וכל מיני תכניות תוספתיות שהן בחסות משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: ולצד זה יש רשויות שלא מקבלות את השירות הזה.
יפעת שאשא ביטון: והשאלה שנשאלת – אם האבא והאימא של התושבים, שמבחינתי זה הרשות המקומית, באה ואומרת זה חלק ממה שאני נותנת לילדים ברשות שלי ולהורים שלהם, או שהיא הופכת את זה לעסק כלכלי.
יפעת שאשא ביטון: התחושה שלי היום, שזה הפך להיות עסק כלכלי לכל דבר.
יפעת שאשא ביטון: אין התייחסות לצד המקצועי של מי מטפל בילדים שלנו, אין התייחסות לצד של העלויות ושל המחיר.
יפעת שאשא ביטון: אין התייחסות לזה שזה שירות שאין לו אלטרנטיבה אחרת ואנחנו חייבים לתת את המענה בשלב הזה, ובנוסף לכך אני חייבת גם ל הכניס את העובדה שכמדינה אנחנו לא אומרים זה שלכם ואנחנו חייבים להיכנס ולהתערב מבחינת הפיקוח.
יפעת שאשא ביטון: שכל מי שלמעשה מחזיק צהרון או מבקש לעבוד עם ילדים, יהיה מפוקח על ידי המדינה – גם מבחינה מקצועית וגם מבחינת העלויות.
יפעת שאשא ביטון: הדבר הנוסף שעלה בתקופה האחרונה ואני אשמח גם עליו לקבל מענה, זה הנושא של דו"חות שקיפות.
יפעת שאשא ביטון: הרשויות מסרבות לתת את הדו"חות הכספיים ולחשוף בעצם מה העלויות, מה ההוצאות, מה המאזן של ההפעלה של כל הסיפור הזה.
יפעת שאשא ביטון: ואתם יודעים מה?
יפעת שאשא ביטון: זה לא עושה איתן חסד.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה רק מחריף את התחושות הקשות שיש לחלק מהציבור ואני אשמח שמי שבסמכותו נושא דו"חות השקיפות של הרשויות המקומיות, מבחינת תקציב, יתייחס גם לנקודה הזו בדיון.
יפעת שאשא ביטון: אז ברשותכם, אני רוצה לפתוח את הדיון דווקא עם משרד החינוך, ונתייחס למה שנמצא כן באחריות
יפעת שאשא ביטון: כם ואחר כך אנחנו נתחיל לאט-לאט בעצם להרחיב את המעגלים ולראות מה קורה עם הצהרונים שאין להם אבא ואין להם אימא במדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חיים הלפרין.
<חיים הלפרין: באחריות משרד החינוך, חוץ מיישום חוק יוח"א – חוק יום חינוך ארוך, שהיא בעצם מערכת יום הלימודים באופן פורמאלי, יש שתי תכניות שמאריכות את יום הלימודים באופן וולונטרי.
<חיים הלפרין: אחת מהן היא מיל"ת, שהיא תכנית יחסית קטנה, כי בגלל מעורבות של היישוב היא נותנת מענה לחלק מהיישובים שמעוניינים בזה והשנייה, שהיא יותר גדולה, זה תכנית ציל"ה, שהיא נותנת מענה לאשכולות 1 עד 3 לכלל האוכלוסייה ונכון להיום מתוך 86 רשויות שנמצאות באשכולות 1 עד 3, 79 נמצאות ומעוניינות בשירות הזה, כי הוא נצרך להן ולהורים שזקוקים לשירות.
<חיים הלפרין: התמונה הזאת נותנת מענה לחלק גדול מהילדים שזקוקים לשירות הזה.
<חיים הלפרין: צריך לזכור שאנחנו מדברים על שירות וולונטרי.
<חיים הלפרין: כלומר, ההורים צריכים לרצות אותו, צריכים להשתתף ב-40 שקלים לחודש כדי שהדבר הזה יוכל להתאפשר.
<חיים הלפרין: מבחינתנו, החל מהשנה שעברה המודל הזה בעינינו הוא מקצועי, נכון וראוי, והחל מהשנה שעברה, כשאנחנו חושבים שהתמונה היא טובה, כלומר מבחינת איכות השירות, רמות השכר, הבקרה שלנו על העובדים וגם תכניות העשרה נותנות מענה, כולל הזנה מטויבת בעינינו.
<חיים הלפרין: יש מקומות שאנחנו יודעים שההזנה הזאת זה מה שהילדים אוכלים כארוחה חמה במהלך כל השבוע.
<חיים הלפרין: אז מבחינתנו זה שירות מטבי ואנחנו שמחים וגאים בו.
יפעת שאשא ביטון: תודה חיים.
יפעת שאשא ביטון: בדו"חות שקראתי על ציל"ה, בעצם ראיתי שיש רשויות שבכלל לא מממשות את מלוא הפוטנציאל שלהן מבחינת היקף ההורים שיכולים להשתמש במסגרות הללו.
יפעת שאשא ביטון: במקביל אין אפשרות לנייד.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל פעם אחת אני רוצה לדעת מה קורה עם ההורים האלה ולמה הם לא מגיעים, אבל פעם שנייה אני הבנתי שאי אפשר בעצם לנייד את הכספים ממקום אחד למקום אחר, כדי לאפשר במקומות שכן רוצים להשתתף הורים, להיות חלק מהמסגרת.
<חיים הלפרין: נתחיל מהשנה השאלה.
<חיים הלפרין: בשאלה השנייה זה פשוט לא נכון.
<חיים הלפרין: כל רשות, כשהיא פונה, מגדירה מה פוטנציאל המסגרות שהיא חושבת שהיא רוצה לממש ובהתאם לזה מוקצה לה התקציב.
<חיים הלפרין: אין מצב שבו רשות אומרת אני תכננתי 300 מסגרות, אני צריכה 350 והיא לא מקבלת.
<חיים הלפרין: בדרך כלל כשהיא אומרת 300 - - -
יפעת שאשא ביטון: כלומר, יש לה אפשרות להרחיב את היקף המסגרות, גם תוך כדי תנועה.
<חיים הלפרין: וודאי.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, חשוב שזה יירשם בבקשה.
<חיים הלפרין: כשבעצם כשרשות פונה במסגרת הקול הקורא למשרד, היא מגדירה את מלוא הפוטנציאל שלה.
<חיים הלפרין: כלומר, היה לנו רק מקרה אחד שפשוט בגלל טעות הם חישבו לא נכון, אז יצא שנאלצנו כאילו להגדיל את ההקצבה, אבל באופן מעשי כל רשות מגדירה את מלוא הפוטנציאל שלה, ובדרך כלל היא מממשת פחות.
אורי מקלב: מה מבחינת השתתפות ההורים?
יפעת שאשא ביטון: 40 שקלים.
<חיים הלפרין: עכשיו שאלה ראשונה.
<חיים הלפרין: יש רשויות שאומרות – זה שירות שלא נצרך אצלנו.
<חיים הלפרין: יש הורים שאומרים אנחנו לא רוצים את זה.
<חיים הלפרין: גם רשויות שהאימהות וההורים עובדים וכו', חלקם אומרים זה לא השירות שמתאים לנו.
<חיים הלפרין: אז בהתאם לזה זה מתארגן.
יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה לומר מה ההיקפים?
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת, אבל שלא נטעה במילים, כי ממה שאני ראיתי ההיקפים הם לא מאד גדולים, למעט ירושלים.
<חיים הלפרין: לירושלים כרגע אין ציל"ה.
<חיים הלפרין: נעשה סדר על השולחן.
<חיים הלפרין: בירושלים יש- - - עצמאית משלה - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל אני רגע מחריגה אותה, כי היא הייתה בהחלטת ממשלה, אבל ביישובים האחרים אנחנו רואים מימוש מאד מאד נמוך של התכנית.
<חיים הלפרין: אז קודם כל יש הבחנה.
<חיים הלפרין: למשל מוסדות פטור, בתי הספר היסודיים, שבגלל שעל בסיס הנתונים הם צריכים להשתתף כלכלית, זה לא כלכלי להם.
<חיים הלפרין: אז הרבה מאד מוסדות פטור לא משתתפים בתכנית בכיתות א'-ב'.
<חיים הלפרין: כלומר, אם אנחנו נעשה חלוקה בין הגנים לבתי הספר, אז המצב בגנים הוא הרבה יותר טוב.
<חיים הלפרין: כלומר, כיוון שאין לנו שום מגבלה בגנים, אז כל גן יכול להיכנס, כל ילדי הגן.
<חיים הלפרין: לגבי כיתות א'-ב', אז מוסדות פטור גם ברשויות כמו בני ברק, ירושלים, בית"ר עילית וכו', לא נכנסים כי פשוט זה לא כדאי להם בבתי הספר.
<חיים הלפרין: בגנים זה כן כדאי להם ולכן הם נכנסים.
<חיים הלפרין: וברשויות הערביות - - -
יפעת שאשא ביטון: למה זה לא כדאי להם?
יפעת שאשא ביטון: כי הם צריכים להשתתף - - -
<חיים הלפרין: כי הם צריכים להשתתף במשהו כמו 40% ואז הם עושים חשבון שהם יכולים להשיג משהו יותר זול, גם עם הזנה יותר זולה וכו', וזה נותן להם מענה יותר גמיש.
יפעת שאשא ביטון: ואז זה גם לא מפוקח.
<חיים הלפרין: ברור שלא.
רחל עזריה: 40 שקלים לילד?
רחל עזריה: הם יכולים למצוא יותר זול לחודש?
אורי מקלב: 40 שקלים זה מההורים, אבל העלות - - -
<חיים הלפרין: חוץ מזה הם צריכים להשתתף ב-40% מהעלות - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, תסמכי עליהם.
רחל עזריה: אה, בגלל שזה מוסדות פטור.
יפעת שאשא ביטון: אבל עדיין, לדעתי זה לא מנקה אותם מהמקום של להעדיף מקום שהוא לא מפוקח רק משיקול כלכלי, ומשום מה אנחנו כל הזמן מגיעים לאותו ערוץ מאד מסוים, ששם שטח ההפקר רק הולך ומתרחב והרשות נתונה שם לכל.
<חיים הלפרין: אנחנו מדברים על תכנית וולונטרית, שצריכה גם רצון של ההורים וגם רצון של הרשות, אז כל משתנה יכול להשפיע בעניין הזה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני מבינה.
אורי מקלב: וודאי שזה מפוקח.
אורי מקלב: זה מפוקח.
אורי מקלב: כל מוסד כזה מקבל אישור בריאות, גהות.
אורי מקלב: המוסד מפוקח.
אורי מקלב: זה לא שזה הפקר.
אורי מקלב: החלק הזה של הצהרון וההזנה בצהרון זה באופן וולונטרי.
אורי מקלב: ההורים מזמינים.
אורי מקלב: מי שרוצה ומי שלא רוצה לא מזמין.
אורי מקלב: זה רק אומר מה גודל האבסורד.
אורי מקלב: הבלעתם את זה במילה אחת – זה לא כדאי.
אורי מקלב: לא כדאי המחיר שמקבלים.
אורי מקלב: מבחינתם ההזנה שאולי אפילו יותר טובה ממה שהם מקבלים במסגרת של משרד החינוך, עולה להם הרבה יותר זול ממה שהם צריכים רק להשתתף.
אורי מקלב: זה גם חלק שבא ללמד אותנו - - -
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חיים הלפרין.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, אני רוצה רגע להבין.
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר שהערוץ שעליו דיבר חיים הלפרין במוסדות הפטור, שבעצם מעדיפים לא לקבל את השירות המפוקח מטעם המדינה והולכים לערוצים אחרים, שם יש עליהם פיקוח כשלהו?
אורי מקלב: וודאי.
אורי מקלב: הפיקוח הוא פיקוח כללי, על בית הספר.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא מדברת על הפיקוח הכללי של בית הספר, כי הם אומרים שהם מכניסים בעצם מסגרת נוספת.
אורי מקלב: יש פיקוח מה האימא מביאה לילד בסנדביץ'?
אורי מקלב: זו אותה בחינה.
יפעת שאשא ביטון: לא, יש הבדל.
יפעת שאשא ביטון: כי מה האימא מביאה בסנדביץ', זה נושא אחד.
יפעת שאשא ביטון: אבל איזה מסגרת אנחנו נותנים כמענה להורים עובדים מהשעות שאחר הלימודים ועד אחר הצהריים, אני חושבת שזה משהו שאנחנו כן צריכים לתת עליו את הדעת, במיוחד אם הוא בתוך בית הספר.
אורי מקלב: אם אנחנו מממשים את התכנית.
אורי מקלב: אם אנחנו לא מממשים את התכנית והילד הולך אחרי בית הספר או בתוך מסגרת בית הספר מוצא לעצמו מסגרת, אם אנחנו לא - - -
יפעת שאשא ביטון: אז אפשר שהיא תהיה לא מפוקחת?
אורי מקלב: עדיין המדינה עוד לא מצאה לעצמה ואין לה את האפשרות, כי גם במסגרות שהיא חייבת היא לא עושה את הפיקוח.
אורי מקלב: במה שהיא נותנת היא לא מסדירה את הפיקוח.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה לא מנקה אותם, אתה יודע.