GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איילת נחמיאס ורבין: תקשיב טוב, אתה אומר נולדת עם השם הזה.
איילת נחמיאס ורבין: תקשיב, זה קריטי להתייחס לדברים האלה.
איילת נחמיאס ורבין: אני מבינה, תעשיית המחשבים היא מאד חשובה, תעשיית ההייטק מאד מאד חשובה.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו חייבים להבין שכשאנחנו מסתכלים על החינוך הטכנולוגי, תעשייה בשלה – מה שפעם היה נהוג לקרוא תעשייה כבדה, תעשייה מסורתית – כל מיני שמות – תעשייה בשלה – היא לא יכולה בסוף לבנות את עצמה רק על מה שאנחנו מכשירים את הילדים ומכוונים אותם באופן - אפרופו הסללה – רק לעולם ההייטק והמחשבים.
איילת נחמיאס ורבין: א', כי לא כולם - - -
<גרשון כהן: לא אמרתי את זה.
איילת נחמיאס ורבין: לא, גרשון, אבל אני יודעת שהפרופורציות של המשאבים, בעיני, ומהסתכלות – אני אומרת לך, זה כבר דיון לא יודעת כמה – מוקצים לא נכון במובן הזה של הצרכים של המשק.
איילת נחמיאס ורבין: אין הסתכלות לאומית של מה הם צרכי המשק, כלומר גם סביב עולם ההייטק, שמייצר פריון מאד גבוה ולכן מאד מאד חשוב, לבין התעשייה הבשלה, שגם לה אנחנו זקוקים פה ולא נפתחים פה מיזמים, בעיקר כי חסרים מקומות - - -
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להוציא מזה את השורה את התחתונה.
יפעת שאשא ביטון: את תומכת בזה שבעצם צריך להקצות יותר משאבים גם לנושא הטכנולוגי.
יפעת שאשא ביטון: זה חשוב לי, כי זו המטרה שלנו.
איילת נחמיאס ורבין: כן, נכון.
איילת נחמיאס ורבין: הפרופורציה גם בתוך הקצאת המשאבים לחינוך הטכנולוגי.
איילת נחמיאס ורבין: חייבת להיות הלימה בין צרכי המשק, כפי שאנחנו חוזים אותם, שמחשבים יש להם חלק מאד חשוב שם - - -
איילת נחמיאס ורבין: לבין צרכים אחרים.
איילת נחמיאס ורבין: וזה קיים.
<גרשון כהן: אבל אנחנו לא פוסלים.
<גרשון כהן: את לא היית בתחילת הדיון.
<גרשון כהן: אני מכשיר מסגרים ורתכים ומעצבי שיער והכל.
איילת נחמיאס ורבין: אבל אני כבר הייתי בדיון שאתה לא היית וניהלתי דיון כזה.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל בדיון פה אתם דווקא משלימים אחד את השני.
איילת נחמיאס ורבין: בסדר.
<גרשון כהן: התייחסנו למה שאת אומרת.
יפעת שאשא ביטון: ואני שמחה שאתם תמימי דעים.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, שולי ממשרד הכלכלה, בבקשה.
<שולי אייל: אהלן, מה נשמע?
<שולי אייל: שולי, מנהל האגף להכשרה מקצועית.
<שולי אייל: תראי, לא בטוח שכל מי שיושב סביב השולחן מבין את ההבדל בין חינוך מקצועי לחינוך טכנולוגי ואני אסביר.
<שולי אייל: החינוך הטכנולוגי, שמדבר עליו גרשון, הוא לימודי מבוא.
<שולי אייל: למה מבוא?
<שולי אייל: כי כדי להתפרנס ממה שלמדת, אתה חייב עוד משהו בהמשך.
<שולי אייל: י"ג-י"ד, אקדמיה או לא משנה מה.
<שולי אייל: אתה לא יכול להתפרנס ממה שלמדת במשרד החינוך ואין דרך אחרת.
<שולי אייל: החינוך שאנחנו נותנים לתלמידים שלנו, אם החייל מתגייס לצה"ל, אז הוא - - -
יפעת שאשא ביטון: ההכשרה, לא החינוך.
<שולי אייל: ההכשרה המקצועית, שהיא גם חינוך בעיני.
<שולי אייל: הם יוצאים גם עם 14 יחידות לימוד, אבל אם הוא מתגייס לצה"ל, הוא מתגייס ישר למקצוע ללא קורס, כלומר הוא לא צריך לעבור עוד קורס.
<שולי אייל: לדוגמא, גרשון דיבר על התלמידים שמתגייסים עם פלטפורמה והולכים לצבא ומשלימים.
<שולי אייל: אותם תלמידים שהולכים לקורסים בצבא, ודרך אגב – אני שרתי 29 שנה בצה"ל בתפקידי כוח אדם – הם יכולים ללמוד בה"ד 20, כשלידם מישהו שהגיע מהמסלול העיוני, או משהו כזה.
<שולי אייל: אין הבדלים ביניהם.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל גרשון, עם כל מה שאני מבינה, ואני בכוונה מחדדת, לא מדבר על אלה שלומדים עיוני.
יפעת שאשא ביטון: הוא מדבר גם על אלה שלומדים את מה שלומדים בהכשרה המקצועית - - -
<שולי אייל: אבל מה שאני אומר, שגם אם למדת אלקטרוניקה במשרד החינוך ועכשיו צריך בבה"ד 20 - 100 חניכים לאלקטרוניקה – הם יקלטו לבה"ד 20 – 50 בוגרי אלקטרוניקה ו-50 שלא למדו אלקטרוניקה וילמדו אותם ביחד.
<שולי אייל: הם יגיעו לאותו מקום בצה"ל.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל איפה זה רלבנטי לדיון?
<שולי אייל: להסביר.
<שולי אייל: תראי, גם לדוגמא עכשיו אם יש בוגר משרד החינוך שהוא בוגר מגמת טבחות או בוגר משרד הכלכלה שלמד טבחות, הבוגר של משרד החינוך ילך לקורס טבחים בצה"ל.
<שולי אייל: הבוגר של משרד הכלכלה יהיה טבח מהיום הראשון במקצוע.
יפעת שאשא ביטון: וזה למה?
<שולי אייל: כי זה תעודת מקצוע.
יפעת שאשא ביטון: רגע, בסדר, חברה, אנחנו לא בתחרות, שנייה רגע.
<שולי אייל: אני מסביר.
יפעת שאשא ביטון: שנייה, שנייה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת איזה מרכיבים יש.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עכשיו מנסים לראות מה אנחנו צריכים בשביל להשלים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מחפשים מי עושה את זה יותר טוב, בסדר?
<שולי אייל: יפה.
<שולי אייל: לא, לא, זה לא עניין של מי עושה את זה יותר טוב.
יפעת שאשא ביטון: איזה מרכיבים יש בהכשרה שלכם, למי שלומד בבתי הספר הטכנולוגיים שלכם, של משרד הכלכלה, אל מול מי שלומד את אותו מקצוע – למשל לומד את הסיב"ם-תיב"ם במשרד החינוך?
<שולי אייל: אני שמח ששאלת.
<שולי אייל: התכנית שלנו היא הרבה יותר מוטה לסדנאות ולעבודה ולהכשרה המקצועית האמיתית והיא פחות מושקעת בבגרות.
<שולי אייל: תלמיד ש - - -
יפעת שאשא ביטון: לא מדובר על בגרות.
יפעת שאשא ביטון: יש את התכנית גם לתלמידים ש - - -
<שולי אייל: שנייה, שנייה.
יפעת שאשא ביטון: לא, כי אני לא רוצה לפרק את מערכת החינוך.
<שולי אייל: לא ביקשתי לפרק.
<גרשון כהן: יש המון תלמידים שלא זכאים לבגרות ו- - -
יפעת שאשא ביטון: שנייה גרשון, בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: יש במשרד החינוך תלמידים שעושים רק את ה-14 נקודות ואולי גם את זה לא, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: יש גם כאלה שגם את זה לא.
<שולי אייל: אבל הם עושים את התכנית המלאה של משרד הכלכלה.
יפעת שאשא ביטון: מה זה התכנית המלאה?
<שולי אייל: אני אתן לך דוגמא.
<שולי אייל: לפני חודשיים הם פנו אלינו, עד מנכ"לית משרד החינוך לתת תעודה טבחית לאיזה בוגרת שלהם.
<שולי אייל: אם תראי את המבחן בטבחות אצלם, זה עמוד שחצי ממנו בד"ץ וכשרות ואם תראי אצלנו, זה חוברת כזאת.
<שולי אייל: הלימודים לטבחות אצלנו - - -
יפעת שאשא ביטון: לא מרשים אותי אם זה חוברת או דף.
יפעת שאשא ביטון: מה יש במרכיבי ה - - -
<שולי אייל: לא.
<שולי אייל: הרבה יותר שעות, הרבה יותר השלמה - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז תגידו.
יפעת שאשא ביטון: צריך לקרוא לילד בשמו, חברה.
<שולי אייל: שנייה.
<אירית תלמוד: הכשרה מעשית.
<גרשון כהן: אני לא מבין, יש פה איזה מלחמה עם משרד החינוך?
<שולי אייל: לא, לא.
יפעת שאשא ביטון: לא, זה מה שאני מנסה לברר.
<גרשון כהן: אני לבד פה ממשרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, לא.
יפעת שאשא ביטון: אתה לא.
יפעת שאשא ביטון: אני פה אהיה לצורך העניין גם.
<אירית תלמוד: אתה מתייחס ל - - - מדינה שלמה - - -
יפעת שאשא ביטון: אורית, אני אוציא אותך החוצה, באמת.
יפעת שאשא ביטון: זה בלתי אפשרי ולא קרו עוד שום דיונים שהגעתי למצב כזה.
יפעת שאשא ביטון: התחושה שלי באמת שיושבים פה שני אנשים משני צדי המתרס, מנסים לבחון – ואני פשוט מוקלטת אז אני לא רוצה להגיד לכם מה – כשאנחנו בכלל התכנסנו פה כדי לראות איך אנחנו ביחד לומדים ומאגמים כוחות, ויאללה – מרימים את החינוך הטכנולוגי.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שאנחנו רוצים להשיג בדיון הזה.
יפעת שאשא ביטון: אז באמת, אז אל תדברו איתי – הוא יש לו דף, לי יש שניים.
<שולי אייל: לא, לא, חברת הכנסת - - -
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר לי אנחנו עושים הכשרה מקצועית לצורך העניין 100 שעות, הם עושים הכשרה מקצועית 20 שעות.
יפעת שאשא ביטון: בואו נבחן.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שאנחנו צריכים באמת להבין שכשאנחנו הולכים למסלול כזה צריך הכשרה של כך וכך שעות כדי לקבל הכשרה מקצועית.
יפעת שאשא ביטון: אני בכלל בפנטזיה שלי, בשילוב של משרד החינוך יחד עם משרד הכלכלה – והיא לא רחוקה והיא לא מופרכת – אפשר שיהיה שילוב של הדברים וכן יקבלו גם במערכת החינוך תעודה מקצועית של משרד הכלכלה.
יפעת שאשא ביטון: בואו נראה איך עושים את זה.
<שולי אייל: אני אשמח לתת להם, רק שמה שהם דורשים לא לעשות את התכניות של משרד הכלכלה, לא להיבחן בבחינות של משרד הכלכלה - - -
יפעת שאשא ביטון: דבר איתי תכלס.
יפעת שאשא ביטון: נכנסתי היום ללמוד שם, מה ה - - -
<שולי אייל: מאד פשוט.
<שולי אייל: ברגע שגרשון יסכים לאמץ את התכניות לימוד שלי, עם הפיקוח שלי ועם הבחינות שלי, שיקבל תעודה מקצועית.
יפעת שאשא ביטון: בוא תנסה רגע לחלץ את העגלה הזו מהמקום שאתה - - -
<משה כץ: שמי משה כץ, ממונה פיקוח ובמקרה גם ממונה על תיק התיירות והמלונאות.
<משה כץ: אני רוצה להתייחס לנושא ולמהות של עולם התוכן, כפי ששאלת.
<משה כץ: בדיוק שאלת את ההבדל.
<משה כץ: ואני לא חושב שאנחנו מתחרים במשרד החינוך, אנחנו מערכת משלימה למשרד החינוך.
<משה כץ: אנחנו מקבלים את הילדים ממשרד החינוך, אז אנחנו לא מתחרים ואני עם גרשון.
<משה כץ: גרשון אמר שגילו מופלג, אז אני אחריך פה בשולחן, אז זה בסדר.
<משה כץ: תראי, שאלת לגבי התוכן הענייני.
<משה כץ: במשרד החינוך, למשל בטבחות, כפי שציין שולי, הם נותנים בין 4 ל-6 שעות עבודה מעשית בסדנאות.
<משה כץ: ב-4 או 6 שעות, שזה כולל - - -
<גרשון כהן: לא, תדגיש שזה לשנת לימודים, כפול 3 שעות, זה 18 שעות בסך הכל ותכפיל את זה כפול 30, תקבל כמה שעות זה.
<משה כץ: שנת לימודים, אז אוקיי.
<גרשון כהן: מדובר לא במעט שעות.
<גרשון כהן: זה מאות שעות.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, שנייה רגע, גרשון.
<גרשון כהן: לא, רק לציין את העובדות.
<גרשון כהן: אני לא מתווכח, רק שמתי את העובדות על השולחן.
<משה כץ: מכיוון שגם צבא ההגנה לישראל בדק את שתי המערכות, ואני פה לא רוצה לרדת, אף בית ספר של משרד החינוך במקצועות הטבחות, לא מוכר על ידי הצבא, בגלל שהרמה המקצועית, עולם התוכן שבו התלמידים מתנסים, הוא לא מקצוע.
<משה כץ: הם מקבלים - - -
<גרשון כהן: שוב, הויכוח בין משרד החינוך למשרד הכלכלה - - -
<משה כץ: לא, גרשון, זה לא ויכוח.
<גרשון כהן: תעשה מה שאתה עושה.
<משה כץ: אתם מתמקדים - - -
<גרשון כהן: אני לא - - -
<משה כץ: לא אתם, סליחה.
<משה כץ: הם מתמקדים בעולם התזונה, מדעי התזונה ולא בפרופסיה.
<משה כץ: אצלנו תלמיד בא, כפי שאמר שולי, הוא מסיים את הלימודים שלו, הוא מיד משתלב בעולם העבודה.
<משה כץ: יש לו כלים להשתלב.
<משה כץ: ואני מוכרח לומר, גרשון אמר פה גם לגבי הנושא של הפער עם הטכנולוגיה.
<משה כץ: אני חושב שהמודל שמשלב עבודה ולימודים – הדואל סיסטם – זה בדיוק בא גם לסגור על הפערים הטכנולוגיים.
<משה כץ: אתה מקבל אצלנו התנסות בסדנא, בשנה שנייה-שלישית אתה יוצא, אתה עובד בתוך התעשייה עם חונך, לא יום אחד.
<משה כץ: יום אחד אתה בא, אז אין לך - - -
<שולי אייל: בשכר, אז יש לך מוטיבציה להגיע.
<שולי אייל: אתה לא מבריז.
<משה כץ: גם בשכר.
<משה כץ: אתה יוצא בעל מקצוע.
<משה כץ: ואני ממליץ לכנסת שפעם יעשו איזה מחקר באמצעות ועדה ניטראלית, של הכנסת – עלות תועלת למדינת ישראל – תלמיד שבוגר הכשרה מקצועית פה או שם, לפי המודל, לא משרד החינוך.
<משה כץ: המודל הטכנולוגי או זה.
<משה כץ: מי בעצם משתלב בעולם?
<משה כץ: מה קורה עם הילדים האלה שמסיימים?
<משה כץ: אני יכול להביא עכשיו לפה רשימה של חברי כנסת שסיימו אצלנו הכשרה מקצועית.
<משה כץ: וגרשון אמר שהוא סיים גם טכנולוגי.
<משה כץ: אז אני סיימתי הכשרה מקצועית.
<משה כץ: גם אני בעל תואר שני וגם ראשון וזה בסדר גמור.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, משה, קודם כל תודה על כך ששמת דברים בפוקוס, ובוא אני אומר לך – לא צריך מחקר בשביל להבין, מי שמכיר קצת את המערכות – איפה בעצם יש בנפיט גדול יותר מבחינה תעסוקתית בסוגי ההכשרות השונים.
יפעת שאשא ביטון: ועכשיו השאלה שנשאלת, וזה בעצם מה שרצה להגיד שולי, רק הוא דיבר על המעטפת ואני רציתי כן להיכנס לתכלס מה קורה שם ברמת ההכשרה.
<שולי אייל: רק תני לי להשלים.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך בשמחה להשלים.
יפעת שאשא ביטון: השאלה עכשיו, וגרשון - זה גם ככה לחשיבה של משרד החינוך - איך אנחנו יוצרים חיבור בין המערכות האלה, או השלמה בעצם של מה שאנחנו רוצים להשיג בחינוך הטכנולוגי האמיתי, בלי לוותר פעם אחת על ההיבט של מעטפת הידע, שהיא חשובה.
יפעת שאשא ביטון: בסוף גם טבח צריך לדעת במעטפת הידע מה קורה בחומרים שונים ובחיבור שלהם.
יפעת שאשא ביטון: קוראים לזה כימיה, למרות שזה אולי קצת מבהיל, אבל בסוף זה חלק מהסיפור הזה; ועוד אולי שמות עיוניים אחרים.
<משה כץ: אנחנו קוראים לזה תורת החומרים.
יפעת שאשא ביטון: תורת החומרים, you name it.
יפעת שאשא ביטון: בשורה תחתונה לשם אנחנו מכוונים ואם אתם רוצים לעשות את זה רך יותר מבחינת השמות, גם זה בסדר.
יפעת שאשא ביטון: אבל איך אנחנו גם נותנים פעם אחת את המענה הזה ופעם שנייה את המענה המקצועי האמיתי, גם במה שקורה בתוך מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שאנחנו ניכנס לזה.
<גרשון כהן: אני אתייחס למה שאת אומרת.
<גרשון כהן: תראי, כל מערכת צריכה להתמחות במה שהיא יודעת.
<גרשון כהן: אם הייתה קמה במדינת ישראל מה שנקרא רשות הסמכה, בשביל שתי מטרות, שהייתה מה שנקרא ועדת הסמכה, שבה שותפים כל השותפים, היא תגדיר מה הם סוגי התעודות, כל תעודה מה מאפשרת וכן הלאה וכן הלאה – כמו חוק החשמל, כמו חוקים אחרים.
<גרשון כהן: אם הייתה מערכת מסודרת, הבעיה היא שאין.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל - - -
<גרשון כהן: אם משרד הכלכלה היה מקים מה שנקרא הגדרה של הסמכות והיה אומר – אתה רוצה לעשות א', ב', ג', אנחנו יודעים לבנות תכנית לימודים, אנחנו יודעים איך לפגוש את ה - - -
<משה כץ: יש ועדות מקצוע לכל - - -
<גרשון כהן: תן לי לסיים.
יפעת שאשא ביטון: אני אתייחס לזה, שנייה.
<גרשון כהן: אם היינו מקבלים-.
<גרשון כהן: ואיך אני פותח מגמות?
<גרשון כהן: אני מקבל כל רבעון מהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, מה הצריך של כוח האדם.
<גרשון כהן: אני בודק.
<גרשון כהן: רואה, מבקש מבית ספר בצפון לפתוח מגמה א', בדרום מבקש נקודה ב', אני בודק, רואה מה הצרכים.
יפעת שאשא ביטון: לא תמיד זה בהלימה למה שאנחנו באמת צריכים.
<גרשון כהן: אני משתדל.
<גרשון כהן: נכון, לא תמיד.
<גרשון כהן: איזה כלי יש לי, אני כמשרד החינוך, אנחנו כמדינה, איזה כלי יש לנו, מה קורה היום, מה יקרה בטווח הקצר ובטווח הבינוני ובטווח הארוך.
<גרשון כהן: לאיפה אני מכשיר?
<גרשון כהן: אני מכשיר את התלמיד שלי לעוד 40 שנות עבודה, ולכם אין דבר כזה.
יפעת שאשא ביטון: אז בוא, אני יכולה לענות לך.
<גרשון כהן: וברגע שאין דבר כזה, לצערי הרב - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אני אגיד לך משהו גרשון, לבוא ולהגיד עכשיו אנחנו מכשירים לעוד 40 שנה, זה להגיד ויתרנו מראש, כי אף פעם - - -
<גרשון כהן: לא, לא אמרתי את זה.
יפעת שאשא ביטון: לא, בתפיסה.
יפעת שאשא ביטון: כי אף פעם, בשום נקודת זמן שנהיה בה, לא נוכל לדעת מה יהיה בעוד 40 שנה, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מסתכלים - - -
<גרשון כהן: באירופה - - -
יפעת שאשא ביטון: רגע, רגע.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מסתכלים לאיזה שהוא טווח שהוא סביר מבחינת היכולת שלנו להכשיר ולהוציא לשוק, וסתם, לצורך העניין, היום אנחנו יודעים שבתעשייה יש חוסר משווע בחלק מהתחומים והמקצועות - - -
איילת נחמיאס ורבין: רגע, שהתפתח, אבל חייבים להגיד את זה, יפעת.
איילת נחמיאס ורבין: הוא התפתח בגלל הסתכלות לא נכונה - - -
יפעת שאשא ביטון: על החינוך הטכנולוגי, נכון.
איילת נחמיאס ורבין: רגע, לא.
איילת נחמיאס ורבין: החינוך הטכנולוגי הוא רכיב אחד בצרכי המשק.
איילת נחמיאס ורבין: לא להסתכל על צרכי המשק, זאת הבעיה.
איילת נחמיאס ורבין: עכשיו, אני רוצה להגיד לך משהו.
איילת נחמיאס ורבין: אם אנחנו נגיד לעצמנו – ואני לא מדברת איתך על 40 שנה – כי 40 שנה, אללה הוא אכבר, נקווה שנהיה פה.
איילת נחמיאס ורבין: היום יום השפה הערבית בכנסת, אז בגלל זה.
יפעת שאשא ביטון: שנחיה ונזכה.
איילת נחמיאס ורבין: אם אנחנו לא נסתכל 10-15 שנים קדימה, ותאמין לי, גרשון, אתה עמדת להגיד משהו מאד נכון לגבי אירופה.
איילת נחמיאס ורבין: שוויץ וגרמניה יצאו מהמשבר הפיננסי ללא פגע כמעט, רק בזכות החלק של התעשייה הבשלה בתל"ג שלהם.
איילת נחמיאס ורבין: ארצות הברית חוזרת לעולמות של ייצור פנים אמריקאי.
יפעת שאשא ביטון: נכון, גם אנחנו צריכים לחזור לשם, הרי זו מטרת הדיון.
<שולי אייל: אבל לא הגעתי למהות.
איילת נחמיאס ורבין: ואנחנו עוד יותר צריכים לחזור לזה.
יפעת שאשא ביטון: רגע, אבל אני רוצה להשלים את הדברים.
<גרשון כהן: זו התמיכה.
<גרשון כהן: אז הבנתם.
יפעת שאשא ביטון: גרשון, אבל אני רוצה לומר משהו לגבי מה שאמרת.
יפעת שאשא ביטון: אני לא בעד להקים עוד רשות.
יפעת שאשא ביטון: בכסף שאני אקים עוד רשות אני יכולה לתת פתרונות למה שכבר יש, ויש, ואני אגיד לך מה.
יפעת שאשא ביטון: יש את הצד של משרד החינוך, לצורך העניין בהיבט של הידע, של מה שאמרת שאתם יודעים לבנות.
יפעת שאשא ביטון: יש את ההיבט של משרד הכלכלה, מבחינת ההכשרה, הרי הם עוסקים בהכשרה מקצועית, ודה-פקטו מקבלים את ההכשרה המקצועית שעושה משרד הכלכלה, אם זה במערכת הצבאית ואם זה במערכות נוספות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבמינימום הקצאה של משאבים ליותר מדי מנהלות ועוד כוח אדם שיתחיל לסנכרן לנו פה את הדברים, בחיבור של שני הגופים האלה ויצירה של מערך משותף, אנחנו נוכל לתת מענה גם למה שמשרד החינוך רוצה וגם למה שמשרד הכלכלה יודע לתת לנו מבחינת הצורך הפרקטי.
<גרשון כהן: אז בואו על נדבר פרופורציות.
<גרשון כהן: תלמידים שנניח מתגייסים ממשרד החינוך ותלמידים שמתגייסים ממשרד הכלכלה - - -
יפעת שאשא ביטון: מבחינתי זה אותם תלמידים.
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה להסתכל על תלמיד של משרד הכלכלה ותלמיד של משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להסתכל על תלמידים של מדינת ישראל.
<גרשון כהן: שנייה, אותם תלמידים.
יפעת שאשא ביטון: הם הולכים לצבא, איזה כלים אני נותנת להם, כל אחד על פי יכולתו הוא.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שאנחנו צריכים לסמן לנו בדרך.
<יורם הרפז: שנייה אחת, קריאת ביניים.
<יורם הרפז: תשמעו, אחרי שנה ורבע אני לא יודע על מה דנים פה.
<יורם הרפז: אתם דנים פה על דברים נורא קטנים וקטנוניים.
<יורם הרפז: ככה לא תקדמו את החינוך הטכנולוגי.
<יורם הרפז: אלה לא השאלות שמעסיקות היום את העולם בחינוך הטכנולוגי.
<יורם הרפז: אז ראינו פרטים וראינו גרפים.
<יורם הרפז: חברה, תתעסקו בשאלות המהותיות.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, פרופסור יורם הרפז, אני יותר משמחה שאתה מצטרף.
<יורם הרפז: חבל, אנחנו בזבזנו בוקר.
יפעת שאשא ביטון: אז, בוא, בבקשה תעלה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני חושבת שלא.
<יורם הרפז: אז אני רוצה להגיד לך כמה מילים, פשוט, שנבין באיזה עולם אנחנו חיים.
<יורם הרפז: אני אתן לכם דוגמא.
<יורם הרפז: את הבוקר הזה התחלתי בזה, הלכתי לבנק הבינלאומי הראשון, רציתי לשים שיק.
<יורם הרפז: אמרו לי אין טלרים יותר, אדוני, איפה אתה חי?
<יורם הרפז: את הכל עושים.
<יורם הרפז: לפני שלושה חודשים חזרתי מבוגוטה, מאוניברסיטת דל-רוסריו, היא מכשירה רופאים לכל קולומביה ולכל דרום אמריקה.
<יורם הרפז: הם דנו בשאלה מה תפקידו של רופא בעולם של ווטסון.
<יורם הרפז: ווטסון זה הרובוט החדש שעושה דיאגנוזות יותר טוב מכל רופא אפשרי.
<יורם הרפז: ליאון שטרסר ואורליך בק, שני הסוציולוגים הגדולים ביותר בעולם, שניהם גרמנים, היום עוסקים בשאלה – וכל גרמניה עוסקת בזה – מה עושים בעולם שהעבודה אוזלת לו.
<יורם הרפז: הספר של שטרסר יצא בעברית – חברת העבודה שהעבודה אוזלת לה.
<יורם הרפז: אנחנו הולכים לעולם שרק 20% מהאנשים יעבדו.
<יורם הרפז: יתר על כן, אנחנו הולכים לעולם שהתחיל לזלזל בעבודה.
<יורם הרפז: אתם צריכים להבין שמבחינה תרבותית, אנשים חשבו שעבודה זה הדבר הקדוש.
<יורם הרפז: זה היה ההגדרה של נורמאליות.
<יורם הרפז: פרויד הגדיר אדם נורמאלי כאדם שמסוגל לאהוב ולעבוד.
<יורם הרפז: החברה כבר לא חושבת שאדם נורמאלי זה אדם עובד.
<יורם הרפז: היום אנחנו הולכים למעמד חדש, שזיגמון באומן קורא לו מעמד המיותרים – זה redundant people.
<יורם הרפז: מיליוני אנשים שלא תהיה להם עבודה.
<יורם הרפז: הם יהיו מיותרים.
<יורם הרפז: העבודה אוזלת בגלל שתי סיבות: אחת – מיקור חוץ.
<יורם הרפז: העבודה הולכת לסין, היום מסין היא נודדת לוויאטנם, ולכן אובמה היום נמצא בויאטנם, כי זה שוק העבודה העתידי; ושתיים, היא אוזלת בגלל הרציונליזציה של שוק העבודה והכוונה היא לרובוטים.
<יורם הרפז: רוב העבודות שאנחנו מכשירים להן היום – גרשון ושאר חבריו – כולם ייעשו על ידי רובוטים.
<יורם הרפז: לכן אנחנו צריכים להיערך.
יפעת שאשא ביטון: לראות את הרובוטים האלה.
<יורם הרפז: אז אני אומר, זאת שאלה ראשונה שאנחנו צריכים לשאול – מה אנחנו עושים בעולם החדש שמתהווה לנגד עינינו.
<יורם הרפז: זה לא פנטזיה.
<יורם הרפז: זה פשוט קורה יום יום.
<יורם הרפז: הנה, אני מספר לכם, אני די חטפתי שוק.
<יורם הרפז: אין טלרים יותר בבנק הבינלאומי הראשון, הכל נעשה על ידי הבנקטים.
<יורם הרפז: אז קודם כל זו שאלה אחת.
<יורם הרפז: השאלה השנייה המהותית שצריך לשאול זה מה היא המטרה של החינוך הטכנולוגי.
<יורם הרפז: העולם נורא מבולבל בסוגיה הזאת.
<יורם הרפז: יש היום המון מטרות, בלי סוף דיונים.
<יורם הרפז: זאת השאלה המהותית ולא כיצד נשדרג את הדימוי של החינוך הטכנולוגי.
<יורם הרפז: את רוצה לשדרג דימוי?
<יורם הרפז: תעשי כמה סרטי תדמית, כמה פרסומות בטלוויזיה, אולי זה ישדרג במשהו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים לבנות אותו מחדש.
<יורם הרפז: אם אנחנו רוצים חינוך טכנולוגי - - -
יפעת שאשא ביטון: פרופסור הרפז, מה שאתה מציג – מה המטרה של החינוך הטכנולוגי – זה בדיוק מה שעומד פה במרכז השולחן, אבל בוא נודה על האמת.
יפעת שאשא ביטון: ההרצאה מאלפת, אגב גם בתור מי שציטטה אותך בכל עבודות המחקר שעשיתי ומאלף לקרוא כל אחד מהמאמרים שלך בנפרד, אני חייבת לומר: אי אפשר גם להתכחש לזה שהיום חינוך טכנולוגי זו מילת גנאי.
יפעת שאשא ביטון: אני תמהה על זה שעוד לא נהרו לי לפה לחדר כדי להגיד איך אני עכשיו הולכת ומסלילה את כל עיירות הפיתוח ו-, ו-, ו-.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו הרי יודעים.
יפעת שאשא ביטון: בתוך עמנו אנחנו חיים.
יפעת שאשא ביטון: והשאלה היא פעם אחת איך אנחנו מחזירים את החינוך הטכנולוגי לשיח, בדיוק מהמקום של לבחון מה אנחנו רוצים להשיג דרך החינוך הטכנולוגי, וזה נכון, ואגב, גם המכונות – אומרים פה סיב"ם-תיב"ם, זה לא מה שהיה פעם.
יפעת שאשא ביטון: להפעיל מכונת CNC זה רובוט בפני עצמו ואתה צריך לשרטט לפני כן ולהכיר את כל המנגנון שעובד, רגע לפני שאתה מביא את זה למפלצת הגדולה, לרובוט הגדול הזה, שמוציא לך את התוצר, אם לדבר ברמת הפרקטיקה.
יפעת שאשא ביטון: אז זה נכון שאנחנו כבר לא צריכים לעשות את הדברים בידיים, אבל גם מישהו צריך להפעיל את אותם רובוטים שילכו ויעבדו.
יפעת שאשא ביטון: והתחושה היא שאנחנו לא שם.
יפעת שאשא ביטון: זה לא רק תחושה.
יפעת שאשא ביטון: אם לדבר מדעית, אנחנו לא שם, כי אנחנו מתרחקים מהעולם הזה, מתוך איזה שהוא פחד חברתי, מתוך איזה שהן תפיסות חברתיות מוקדמות.
יפעת שאשא ביטון: וזו שאלה.
יפעת שאשא ביטון: סרטי תדמית לא ישנו את זה.
יפעת שאשא ביטון: זה רק הפרקטיקה שלנו בשטח, אם אנחנו נעשה את זה נכון, היא זו שתוביל לשינוי.
יפעת שאשא ביטון: והשאלה שנשאלת, איך אנחנו עושים חינוך טכנולוגי נכון ומה אנחנו רוצים להשיג בו.
יפעת שאשא ביטון: מסכימה איתך לחלוטין, מבחינת הזיקוק.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, שם לפרוטוקול ואחר כך אני אאפשר.
<משה זמברג: שמי מוקי זמברג ואני מנהל בית ספר צור ים בחיפה ואתם באמת מדברים על דברים מאד גדולים ורמים, ובסוף, פרופסור הרפז, יוצאים פה החוצה ורואים את התלמידים וצריך לתת תשובה על דברים של היום, ביום יום.
<משה זמברג: אני חושב שהבסיס זה קודם שילד, שעבר ממשרד החינוך למשרד הכלכלה, ירגיש שהוא אותו ילד במערכת חינוך.
<משה זמברג: את כל הזמן מכוונת לזה.
<משה זמברג: שלחתי לך מסמך, אני מוכן לחזור על הדברים שכתבתי – למה ילדים שנמצאים במשרד הכלכלה, שניגשים למבחני בגרות של משרד החינוך – נחשבים ילדים אחרים?
<משה זמברג: איך אתם רוצים לא לעשות הסללה?
<משה זמברג: איך אתם רוצים לעשות שוויון, כשזה הבסיס של העניין, שילד לא מרגיש שהוא כמו החבר שלו מאותה שכונה, מאותו בית ספר.
<גרשון כהן: 200 בתי ספר של משרד החינוך לא - - -
<משה זמברג: אז עזבו אתכם מכל הדיבורים הגדולים.
<גרשון כהן: 200 בתי ספר.
<משה זמברג: מה?
<גרשון כהן: 200 בתי ספר במשרד החינוך - - -
יפעת שאשא ביטון: אז צריך לתקן את זה, זה לא מכשיר את הסיפור.
<שולי אייל: ו-100 אחוז משלנו לא מוכרים אצלכם.
<שולי אייל: גם לא התעשייה האווירית וגם לא התעשייה - - -
יפעת שאשא ביטון: רגע, חברה.
יפעת שאשא ביטון: הבנו את הנקודה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מכשירים עכשיו את העיוות הזה, אנחנו צריכים לתקן אותו.
<גרשון כהן: בדיוק.
<משה זמברג: תקשיב, אני לא באתי לתקוף אותך.
<משה זמברג: באתי להיות הפה של ילדים שנמצאים בבית ספר של משרד הכלכלה, בעלי יכולת, שניגשים למבחני בגרות ומשרד החינוך לא נותן להם לגשת למועדי חורף, שמשרד החינוך לא נותן להם מגנים.
<משה זמברג: שמשרד החינוך אומר להם, לילדים שמתקשים, אומר להם – אתה תיגש לשלוש יחידות מתמטיקה.
<משה זמברג: עכשיו, הוצאת ציון מוצלח, הילד רוצה לגשת ל-4 יחידות, נכשל ב-4 יחידות, מקבל ציון נכשל, ה-3 יחידות לא נחשב לו.
<משה זמברג: למה?
<משה זמברג: למה ילד של משרד החינוך כן נחשב לו?
<משה זמברג: אוקיי.
<משה זמברג: עד כאן.
יפעת שאשא ביטון: עוד נקודה?
<קריאה: התמונה מעוותת.
יפעת שאשא ביטון: לא, היא מעוותת.
יפעת שאשא ביטון: אם זאת המציאות וזאת האמת - - -
<גרשון כהן: זאת המציאות.
יפעת שאשא ביטון: יש לי שאלה - --
<גרשון כהן: זה לא דברי אלוהים חיים כשאדם אומר את מה שהוא אומר.
<משה זמברג: אה, זאת לא המציאות?
<משה זמברג: אז אתה כנראה לא מכיר אותה.
יפעת שאשא ביטון: גרשון, ילד במשרד הכלכלה יכול לגשת למועדי חורף ו - - -
<משה כץ: יש - - - לכל דבר ועניין.
<גרשון כהן: סליחה, סליחה, כדי להעניק ציון הרי צריך לבדוק מה הוא בית הספר, אוכלוסיית המורים, אוכלוסיית התלמידים, הפאסיליטי שאימצו המעבדות וכן הלאה וכן הלאה.
<גרשון כהן: מגישים לוועדה שמאשרת את בית הספר הזה, כמובן מי המורים - - -
יפעת שאשא ביטון: אישרו אותו.
יפעת שאשא ביטון: הוא כבר ניגש לבגרות.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל בוא תענה בכן ולא, כי אנחנו גם קצת סוטים מהנושא.
<גרשון כהן: יש תבנית מסודרת.
<גרשון כהן: יש 200 בתי ספר שלא מאושרים במשרד החינוך - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא מכשיר לי את מה שקורה.
<גרשון כהן: אז יש איזה שהוא סטנדרט שצריך להגיע אליו.
יפעת שאשא ביטון: טוב, אני אבדוק את זה, אבל אנחנו קצת סוטים מהדיון.
<גרשון כהן: כל תלמיד שרוצה במשרד הכלכלה להיבחן בבחינות משרד החינוך – יכול להיבחן, נקודה.
<גרשון כהן: מעניין הוא שזה בית ספר - - -
יפעת שאשא ביטון: זה קצת סוטה לנו מהנושא עצמו, אבל הסוגיה הזאת תיבדק באופן כללי, ואני מניחה שכמו הנקודה הזו יש נקודות נוספות שדורשות בחינה.
יפעת שאשא ביטון: אני ביקשתי ממך גם שאתה תעביר לנו מסמך עם כל הדברים ואנחנו נטפל בהם בנפרד.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה למקד חזרה את הדיון בשתי השאלות שבעיקר חידד לנו פרופסור יורם הרפז - איך אנחנו בעצם מקדמים את החינוך הטכנולוגי ומה אנחנו רוצים להשיג באמצעותו.
<שולי אייל: תראי, אני באמת מודה על ההרצאה המאלפת שהוא נתן פה, אבל גם אם עוד 20 שנה לא יהיו נהגים, המכוניות יסיעו הכל אוטומטית, זה לא פותר אותנו מלהכשיר עכשיו נהגי משאיות ונהגי אוטובוסים, כי היום צריך את הנהגים האלה ולכן אנחנו לא יכולים להתעלם מהצרכים של היום, הגם שאני מסכים עם הניתוחים שהוא אומר.
<שולי אייל: ולכן אנחנו עדיין פה.
יפעת שאשא ביטון: צריך לעשות גם וגם, אני מסכימה.
<שולי אייל: צריך לעשות גם את הרעש.
<שולי אייל: אני מסכים שצריך לעשות את הרעש.
<שולי אייל: תראו, אני מחזיק פה דו"ח OECD מהחודש האחרון.
<שולי אייל: ההכשרה הדואלית בישראל ירדה ל-2% לעומת 13% ממוצע ב-OECD ובמדינות שאנחנו מאד מחזיקים מהן זה מגיע ל-40%-50%.
<שולי אייל: לצערי, על אף הרצון של משרד החינוך לקדם את החינוך הטכנולוגי – ואני אומר את זה ללא טיפת ציניות – לא יודע למה בד בבד הם מעדיפים גם לחסל את החינוך המקצועי.
<שולי אייל: אנחנו במצב חירום עכשיו.
<שולי אייל: אין הרשמה לבתי הספר שלנו, כי זה הדרקטיבה של משרד החינוך לראשי מנהל חינוך בישראל.
<שולי אייל: בתי ספר של 600 תלמידים נפתחים עם 20 תלמידים נרשמים.
<שולי אייל: אני עובר בבתי הספר, אומרים מנהלי בתי הספר, זה הדרקטיבה מראשי מינהל החינוך שמקבלים את זה.
<שולי אייל: האם יעלה על הדעת - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל מי - - - שאני רוצה אותם במשרד הכלכלה, אולי אני רוצה אותם בבתי ספר - - - של משרד החינוך ושל משרד הכלכלה - - -
<שולי אייל: אבל האם יעלה על הדעת?
<שולי אייל: אבל בסופו של דבר אנחנו אלה ש - - -