GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אילן שריף: בעניין הזה אני בטוח שלא תהיה בעיה לשלב את זה בתכניות אחרות של שומרי סף של התכנית הלאומית ואפשר יהיה לחבר אותך.
<אילן שריף: אם תהיה איזה שהיא בעיה עם זה נחבר ביניהם לשושי.
<אילן שריף: בעניין של הכשרות בטוח לא תהיה בעיה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן לזה את המקום גם בדברי הסיכום.
<קריאה: היה גם קשר עם העמותה שלנו בכמה מהכנסים.
יפעת שאשא ביטון: נציג רבני צהר, ממש במשפט, ברשותך.
<שמואל סלוטקי: בקצרה רק הייתי מכניס עוד גורם בקהילה לתכנית שומרי הסף וזה המנהיגים הדתיים.
<שמואל סלוטקי: אמנם אני מרבני צהר, אבל המנהיגים הדתיים בכלל באופן כללי, הכשרתם המקצועית היא בענייני דת ובכל אופן הם מתעסקים הרבה גם עם בני נוער וסביבתם המשפחתית והרבה פעמים ההכשרה המקצועית בעניינים אלה לוקה בחסר ואם הם ייכנסו למעגלים של ההכשרה זה רק יכול להיות לתועלת.
יפעת שאשא ביטון: הם יסכימו להיכנס למעגלים של ההכשרה?
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה אותם שותפים בעוד הרבה דברים וקשה לי.
יפעת שאשא ביטון: קשה לי.
<שמואל סלוטקי: בטוח שחלקם ייכנסו וככל שזה יתרבה המעגלים האלה יתרחבו וזה ייטב.
יפעת שאשא ביטון: אף פעם לא חיזרתי אחרי מישהו כמו שאני מחזרת אחרי הרבנים.
<יוסף וייס: כמו שלא דיברנו על להט"בים לא דיברנו על היוצאים בשאלה.
<יוסף וייס: זה שיש כאן בחדר רב, זה יישר כוח.
<יוסף וייס: הלוואי שתגררו את האחרים, כי אנחנו יודעים כמה במגזר שם הס מלהזכיר ורחמנא ליצלן ודברים כאלה.
<קריאה: זה מזמן לא ככה, אני הרציתי בישיבות.
<קריאה: קראו לי להרצות בישיבות.
יפעת שאשא ביטון: תגניבי אותי איתך איזה פעם, אולי ככה אני ארוויח עוד נושא חשוב על הדרך.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, זה היה חשוב.
<מירה קרני: אני מהמועצה לשלום הילד.
<מירה קרני: אני רוצה לשאול או להציע, תלוי אם זה נעשה או לא נעשה עדיין, האם יש אפשרות שהמועצה תפנה לעורכים בכירים בכל ערוצי התקשורת למיניהם כדי לתת להם סוג של תפריט, מתכון, הדרכה איך לפרסם כשמתברר אירוע, או ליזום מרצונם איך מפרסמים נושא כזה, מה כן לעשות ומה לא לעשות, בתקווה שהם לפחות ישתדלו לפרסם את זה בצורה נכונה שיש לה כוח מניעה ולא כוח חלילה - - -
יפעת שאשא ביטון: יש מחקרים שלמים שמטפלים בסוגיה של איך מדווחים בתקשורת.
<גיל זלצמן: יש הוראות ברורות שהמועצה הנפיקה, היא נשלחה לעורכי העיתונים.
<גיל זלצמן: לא כולם מקשיבים להנחיות האלה, אבל נשמח לשלוח אותן גם אליכם ולכל מי שיבקש.
יפעת שאשא ביטון: גם בדיווחים על אונס ודברים כאלה צריך לעשות סדר בתקשורת, אבל לא תמיד שומעים אותנו.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני אסכם דיון לא פשוט, אבל אני מקווה שממנו אנחנו נצא ולו קצת במצב יותר טוב ממה שנכנסנו.
יפעת שאשא ביטון: כמובן שעל סדר היום זה התכנית הלאומית, כי היא המפתח גם לשמר איזה שהוא תהליך שהתחיל וגם להמשיך ולפתח לכיוונים הנוספים שאנחנו רוצים.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שתהיה פנייה רשמית למשרד הבריאות כדי לדעת איך נערכים לתקציב לשנים הבאות, לפחות לשלוש השנים הבאות, ובאותה מידה פנייה רשמית כזו גם למשרד הבריאות.
<קריאה: משרד הבריאות או משרד האוצר?
יפעת שאשא ביטון: גם, לא נפסח על אף אחד.
יפעת שאשא ביטון: תראה כמה יש פה.
יפעת שאשא ביטון: גם למשרד האוצר, לבקש לתקצב את התכנית ולקבל אישור שאכן תקצוב התכנית נלקח בחשבון לתקציב שמתגבש בימים האלה.
יפעת שאשא ביטון: הייתה פה אמירה שלא יכולתי להתעלם ממנה ורשמתי אותה כדי שנגיד אותה גם בסוף, שבאמת צריך שיהיה די לשתיקה ודי לסטיגמה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהמסר שייצא מכאן הוא שאנחנו חייבים כן לדבר וכן להעלות את זה למודעות ולעשות את זה כמובן בצורה הנכונה ולתת לילדים את התחושה שהם מוגנים ושיש להם כתובת.
יפעת שאשא ביטון: פה זה מחזיר אותי למשהו שעובר כחוט השני בכל הוועדות, והפלא ופלא גם בנושא הזה, וזה ההורים.
יפעת שאשא ביטון: ההורים וגם המבוגר האחראי שנמצא מסביב, תהיו שם.
יפעת שאשא ביטון: תהיו שם, תשאלו, תתעניינו, תבררו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן אומרים את זה להורים לילדים שמגיעים מהגן, כדי שהילד יפתח את השפה שלו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לשמור על הילדים שלנו, היום זה כבר הרבה יותר מלפתח את השפה וליצור אינטראקציה, חשוב שההורים יהיו וישאלו וגם המחנכים וגם מי שבא באינטראקציה עם ילדים, שום סיפור, 'מה שלומך ואיך אתה מרגיש ואיך עבר היום?
יפעת שאשא ביטון: ' באמת דברים שנראים לנו בנאליים ויכולים להיות כל כך משמעותיים וכל כך לסייע לנו במניעה.
יפעת שאשא ביטון: דבר נוסף זה צריך לראות איך מנגישים מידע.
יפעת שאשא ביטון: האם יש דרך להפיץ, אם זה באמצעות מסרים - - -
<יוכי סימן טוב: יש לנו תדריך להורה שחושש שילדו אובדני, כפלייר צבעוני, העלינו לאינטרנט, זה כתוב גם בספר, זה תהליך.
<יוכי סימן טוב: זה לא קורה ברגע.
<יוכי סימן טוב: אנחנו מנסים - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, ברור שזה לא יהיה ברגע, אבל חשוב שאנחנו נהיה על זה, זאת אומרת שלא נפחד מלהפיץ את הפלייר, כשיש שיחות הורים בתחילת שנה, אז שזה יהיה חלק.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נותנים הרבה קווים חמים של כל מיני תחומים, שגם זה יהיה עוד אחד מהדברים שנכללים שם ולאט לאט לראות איך אנחנו נותנים את הכלים.
יפעת שאשא ביטון: שוב, אני בטוחה שהתכנית, ככל שהיא תתמסד אז היא גם תיתן את הדעת לנושא הזה.
יפעת שאשא ביטון: הכשרה של צוותים מקצועיים שעלה כאן, גם נושא מאוד מאוד חשוב במערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני מחברת לכאן את הנושא של ההכשרה של רופאי ילדים, מודה, חדש לי לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: חשוב שגם הקופות ייקחו אחריות באופן וולונטרי, אבל גם שמשרד הבריאות ייתן את דעתו על זה שרופאי ילדים - - -
<קריאה: גם המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית, זה בכלל לא נכלל בקוריקולום שלה.
יפעת שאשא ביטון: אז זו הפנייה של משרד הבריאות, איך הם מקדמים את זה שרופאי ילדים כן יקבלו הכשרה גם בנושא של איתור מצבים של אובדנות.
<ארי לאודן: זה לא משרד הבריאות, זה ההסתדרות הרפואית, המועצה המדעית.
<ארי לאודן: שם נערכות ונבנות התכניות של התמחות.
יפעת שאשא ביטון: נפנה להסתדרות.
יפעת שאשא ביטון: ההסתדרות לא תחת המטרייה של משרד הבריאות?
<ארי לאודן: ההסתדרות הרפואית היא הסתדרות רפואית, היא גוף נפרד.
יפעת שאשא ביטון: נפנה גם אליהם, תודה על החידוד.
<ארי לאודן: המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית.
יפעת שאשא ביטון: נפנה גם אליהם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתקתק בכל דלת אפשרית ונראה בסופו של דבר מאיפה נקבל את היד המושטת חזרה, ולא נוותר גם אם לא נקבל מיד בהתחלה.
יפעת שאשא ביטון: צריך לפנות למשרד הכלכלה, שיסנכרן את עצמו עם התכניות שקיימות במשרד החינוך, במוסדות החינוכיים של משרד החינוך, כדי לראות שדווקא הילדים האלה שנמצאים - - -
<קריאה: משרד הכלכלה כבר מיישם.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני ביקשתי שיוודאו, בואי נאיר את האור גם שם, כדי שלא נשכח אף ילד.
יפעת שאשא ביטון: מערך קשר בין הקופות לבין מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: עלתה פה הצעה, יוכי, ואני חושבת שצריך לקבל אותה בברכה, צריך לראות איך בונים אותה בשטח, שבאמת יהיה קשר בין הגורמים במערכת החינוך לבין הגורמים שאחראים על בריאות הנפש בקופות, כדי שאתם ביחד תוכלו להגיד פה צריך לשים את היד על הדופק.
יפעת שאשא ביטון: משום שגם התכנית היא בין משרדית, ממה שאני מבינה ומתרשמת, אז אני חושבת שיש פלטפורמה מצוינת ליצור מערך קשר כזה.
יפעת שאשא ביטון: זה יכול גם לעשות חיים קלים, במרכאות, למי שמטפל, כי בשיח משותף יידעו לזהות איפה באמת צריך לשים את כובד המשקל ואיפה אפשר קצת לרווח.
<ארי לאודן: צריך לא להשאיר פה את המרפאות של משרד הבריאות מחוץ לתמונה.
<ארי לאודן: המרפאות הוותיקות והגדולות בארץ לטיפול בילדים ובנוער שייכות למשרד הבריאות.
<ארי לאודן: הקופות אמנם מממנות, אבל בפועל זה אחד המקומות המרכזיים לקבל תור בצורה יותר מהירה יחסית.
יפעת שאשא ביטון: לא כל המרפאות של בריאות הנפש לא נכנסו תחת הקופות?
<ארי לאודן: לא, ממש לא.
<ארי לאודן: כל מה שהיה נשאר והתווספו עוד הרבה מרפאות במרפאות, המימון הוא של הקופות, אבל המרפאה בדרך כלל - - -
<קריאה: את התורים זה לא קיצר.
<ארי לאודן: את התורים זה קיצר, רק זה קיצר משמונה חודשים לשלושה חודשים, זה לא נותן פתרון לנושא הזה ועדיין הצ'אנס לקבל תור דחוף או מענה בסטייל של מיון הוא גדול יותר לדעתי - - -
יפעת שאשא ביטון: בקיצור צריך להכניס גם את הצלע של משרד הבריאות.
<ארי לאודן: לא לשכוח את המרפאות של משרד הבריאות.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז מכניסים גם את הצלע של משרד הבריאות, של המרפאות לבריאות נפש של משרד הבריאות כדי לסנכרן.
יפעת שאשא ביטון: אגב, מהקופות אנחנו כן קיבלנו יד מושטת, אז אני מבקשת גם מכם, במצב שכזה לשתף פעולה כי אני יודעת שכל הנושא של העברת מידע ושיתופי פעולה לא תמיד מתקבלים בברכה.
יפעת שאשא ביטון: נושא אחרון, הדרכה הורית.
יפעת שאשא ביטון: זה כלל ההורים צריכים להיות מודעים, במיוחד בגילאי ההתבגרות.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו מספיק הזדמנויות בתוך מערכת החינוך שבהן אנחנו נפגשים עם הורים, זה בהחלט יכול להיות עוד אחד מהנושאים שעומדים על הפרק ואני אשמח אם גם לזה תינתן הדעת במסגרת משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: בתכנית הלאומית, להתייחס לקהילת הלהט"בים עם הצרכים המיוחדים, כולל הדרכה של אנשי השטח שם, שאנחנו לא נפספס גם את האוכלוסייה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: אני פותחת את דיון הוועדה בנושא מסיבות סוף שנה לבוגרי י"ב.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר מנשף הסיום ועד לאפטר פארטי שאנחנו יודעים שבמקומות שונים נערכים בצורות שונות.
יפעת שאשא ביטון: בחלק מהמקומות חד הם, בחלק מהמקומות אלה שתי מסיבות נפרדות.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה בפתח דבריי לומר שאנחנו לא נגד מסיבות סיום.
יפעת שאשא ביטון: מסיבת סיום זה דבר חשוב, חשוב שהילדים יחוו אותה, כולם מחכים בהתרגשות לסיום תקופת הלימודים, לגיטימי, מובן בהחלט, אפילו שהן תהיינה מיוחדות, מיוחדות מהרגיל, גם זה בסדר גמור, אבל התחושה היא שבשנים האחרונות אנחנו נמצאים באיזה שהוא מדרון חלקלק וקצת מתחילים לאבד פרופורציות.
יפעת שאשא ביטון: הצורך הזה בלהיות מיוחד, עד כמה מיוחד, עד איפה אנחנו לוקחים את זה איתנו - - -
איילת נחמיאס ורבין: לפי אורך הלימוזינה.
יפעת שאשא ביטון: כמה משקל אנחנו נותנים לכל הנושא של חומריות, עד כמה הפכנו בכלל כחברה לשפוט אנשים לפי מה שיש להם, לפי ההון האישי שלהם, לפי מה שהם לובשים, אם זה מותגים ודברים אחרים, ועד כמה הקרנו מזה לילדים שלנו והיום אנחנו נדרשים לשיח בנושא בעקבות נשף י"ב.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שבמקומות שונים זה נעשה בצורות שונות ויכול להיות שיש מקומות שזה נעשה מאוד מיוחד, עם השטיח האדום, אבל לא הגיעו, לא לאולמות אירועים ולא לזיקוקים ולא לכל הדברים הנוספים שאנחנו מרגישים שקצת לוקחים אותנו למקומות אחרים.
יפעת שאשא ביטון: זה לגבי הנשף.
יפעת שאשא ביטון: יש מקומות שבהם יש נשף ויש אפטר פארטי, שהם שני דברים שונים לחלוטין ובאפטר פארטי אנחנו נכנסים לסוגיות נוספות, ששם זה סוגיות של בטיחות, היכן עושים את האפטר פארטי, הרבה פעמים שוכרים מקומות שאין להם רישוי, אין ביטוח לילדים, לא באמת יודעים מה קורה שם, מה קורה במסיבות עצמן, מבחינת אלכוהול וסמים או דברים נוספים אחרים, ונדליזם, אלימות שיכולה להיגרם כחלק מתחושה של פריקת עול.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא מתכנן לבוא ושזה מה שיקרה, אבל אנחנו יודעים שזו הדינמיקה במקומות כאלה.
יפעת שאשא ביטון: אני מודה שבימים האחרונים קיבלתי כל מיני תגובות, בין יתר התגובות התומכות ואלה שכן חושבים שצריך לקיים דיון, או תגובות כמו 'הם מעל גיל 18, מותר להם', 'מה נכנסים להם לחיים?' והשאלה פה זה לא אם מותר להם או לא מותר להם לפי החוק, אנחנו גם לא באים לחוקק שום דבר במסגרת הדיון, אנחנו מעלים כאן שיח ציבורי, חברתי, ערכי, חינוכי, האם לילד הזה אנחנו מפללים, האם זה מה שאנחנו רוצים, האם זאת הדרך שבה אנחנו רוצים לעצב את פני החברה שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה היום שנכון לקיים בו את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אולי לא בשביל הי"ב-ניקים של היום, אלא בשביל אלה שיהיו בעתיד.
יפעת שאשא ביטון: אין ספק שאם אנחנו רוצים להתחיל תהליך אנחנו צריכים להתחיל אותו הרבה יותר מוקדם.
יפעת שאשא ביטון: אז אני שואלת שאלה, אולי כללית מדי, במיוחד את אנשי המקצוע, ואני אשמח גם לשמוע את התלמידים עצמם, אם לא קצת הלכנו לאיבוד בתוך הסיפור הזה של נשף הסיום.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל דווקא עם משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: הדרה, זה בסדר לך לפתוח את הדיון?
איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה לומר כמה מילים.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, משפט פתיחה וחבר הכנסת מסעוד גנאים ואחר כך אנחנו נתחיל עם אנשי המקצוע.
איילת נחמיאס ורבין: הדרה, זה מאוד חשוב לי ותודה לפרופ' רולידר שהצטרף אלינו ותודה לך, יפעת, על זה שאת מקיימת דיון בנושא הזה.
איילת נחמיאס ורבין: זה לא נושא כל כך טריוויאלי, כי אנחנו כל הזמן משייטים במרחב הזה של עד כמה אנחנו פטרנליסטים כלפי התלמידים, זאת אומרת עד כמה אנחנו לא סומכים על שיקול הדעת שלהם.
איילת נחמיאס ורבין: זאת ועדה מאוד מאוד מורכבת, כי יש לנו המון המון הערכה לנוער הישראלי וצריך להגיד שמועצת התלמידים והנוער הארצית, בראשות אליאב בטיטו, פעילה פה בצורה מעוררת השתאות ותודה לכם שאתם נמצאים פה גם היום.
איילת נחמיאס ורבין: אבל אני אמרתי, אני אלך רגע אחורה, אני אעשה רגע רוורס בראש, אל"ף לילדותי, אבל בעיקר לבן שלי, שלמד בבית ספר בתל אביב ושם יש כללים חברתיים מאוד מאוד ברורים כבר בכיתה א', שזורמים גם היום, אני מדברת איתכם גם כשהם מגיעים לחטיבת ביניים, זה בית ספר יסודי עם חטיבת ביניים.
איילת נחמיאס ורבין: שם למשל אסור להזמין יותר משלושה ילדים בזמן אחד הביתה, בין אם מדובר ביום הולדת ובין אם מדובר סתם בהתכנסות חברתית, בין אם מדובר במסיבת פיג'מות בסוף השבוע.
<קריאה: אני סתם תמהה.
איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להגיד לך מדוע, משום שהם מבינים שיש מחיר מאוד מאוד גבוה מבחינה חברתית ליצירת המחנאות הזאת בתוך הכיתות.
איילת נחמיאס ורבין: זה עובד בבית הספר הזה 30 שנה, אני מוכרחה להגיד לך שזה מוכיח את עצמו.
איילת נחמיאס ורבין: ימי הולדת עושים במשותף, ואז צריך להתכווץ לפי היכולות של המשפחה.
איילת נחמיאס ורבין: זה בית ספר שיש בו אינטגרציה ולמרות שיש שם הרבה הורים בעלי יכולת כלכלית גבוהה אומרים אנחנו מתיישרים לפי איזה שהוא רף, בואי נקרא לו לא הרף התחתון, אבל איזה שהוא רף בין התחתון לבינוני.
איילת נחמיאס ורבין: תאמיני לי, אני רוצה להגיד לך, זה עובד, כולם מכבדים את זה.
איילת נחמיאס ורבין: לחש לי קודם פרופ' רולידר, בהתפרעות של ההורים מזמינים ארבעה ילדים, זו ההתפרעות של ההורים, למה?
איילת נחמיאס ורבין: כי ההורים מקבלים את זה כאיזה שהוא כלל, הם מבינים את החשיבות של זה והם מבינים את הערך של הדבר הזה.
איילת נחמיאס ורבין: עכשיו אני רוצה להגיע לדיון הזה, שהוא דיון נורא נורא קשה ולחשתי ליפעת קודם עד איפה אנחנו מתערבים?
איילת נחמיאס ורבין: תשמעו משהו, אני אומרת לעצמי, אנחנו נדחקים לחגוג ימי הולדת לילדים, בין אם מדובר בילדות קטנות, שחוגגים להן מבלי לפגוע - - -
יפעת שאשא ביטון: שגם שם כבר פרצנו גבולות.
איילת נחמיאס ורבין: בדיוק, מבלי לפגוע באף אחד שעושה ג'ל מניקור.
איילת נחמיאס ורבין: סליחה, אני מצטערת, היום לא הספקתי, אז אני מתנצלת בפני הציבור.
איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לכם, אנחנו נדחקים להגיע למקומות אבסורדיים בגילאים מאוד מאוד צעירים.
<קריאה: זה ההורים.
איילת נחמיאס ורבין: בסדר, ההורים.
איילת נחמיאס ורבין: הדיון הקודם שעסקנו בו היה בנושא בטיחות ילדים, בוודאי שלהורים יש חלק בעניין הזה, לילדים שנחשפים דרך האינטרנט לכל התרבות האמריקאית, הפופ הזאת, ששם זה חי, קיים ונושם והוא מאוד מאוד מורכב ובעייתי.
איילת נחמיאס ורבין: אני רואה את הילדות האלה מגיעות וקונות שמלות באלפי שקלים.
איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לכם, בואו רגע נעשה רוורס לעצמנו.
איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת את זה גם עליי, כי אני מניחה שגם אני, עם כל מה שאני אומרת פה, אני גם לפעמים נדחקת לקנות לילדים שלי משהו שלא היה חיוני לקנות להם בגיל שלהם.
איילת נחמיאס ורבין: אני לחלוטין מכניסה את עצמי לתוך הכלל הזה.
איילת נחמיאס ורבין: אבל כשאני אומרת בתוך הכלל הזה, אז אל"ף, למערכת החינוך יש אחריות רבה, ואני אומרת גם, ככל שאנחנו רוצים להטיל על ההורים, אין בעיה, בואו גם אנחנו נחזור לאיזה שהם מסרים, לא עניין של צניעות ותקופת הצנע וכל מיני דברים כאלה, אני לא מחפשת את המקומות האלה - - -
יפעת שאשא ביטון: צניעות זה לא דבר רע, זה לא שייך רק לתקופת הצנע.
איילת נחמיאס ורבין: אני מנסה להגיד גם לבני הנוער, כמו שאמרת את זה, הגדרת את זה נכון, אנחנו לא נגדכם, אנחנו מנסים לראות איך אנחנו באמת מייצרים איזה שהיא מסגרת הגיונית, גם מבחינה חברתית, גם מבחינה כלכלית, וכן, בסופו של דבר גם מבחינה ציבורית איך אנחנו נראים.
יפעת שאשא ביטון: וזה בכלל לא הזוי לחזור לימי ההולדת של הילדים הקטנים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת ששם זה מתחיל.
איילת נחמיאס ורבין: ברור, כשאמא שלי הייתה מנגנת אצלי על הגיטרה.
יפעת שאשא ביטון: גם שם אנחנו רואים איזה שהיא יציאה מפרופורציות, תחרות בין משפחות.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה הרבה מאוד מוסדות חינוך שמגבילים, שאומרים כמה חטיפים מותר להביא ביום הולדת, כי הורה רואה שהורה מסוים מביא נניח עוגה וארטיקים, אז ביום הולדת הבא זה עוגה וארטיקים ועוד משהו וככה נוצרת איזה שהיא תחרות.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת שאנחנו קצת מאבדים את עצמנו לדעת מהבחינה הזו והשאלה היא איך אנחנו מתכנסים בחזרה ויוצרים את הגבולות.
מסעוד גנאים: תודה, גברתי היושבת ראש.
מסעוד גנאים: הדיון חשוב מאוד וכפי שאמרת בפתיחה, הדיון הוא חינוכי וערכי וחברתי ממדרגה ראשונה, לפי דעתי.
מסעוד גנאים: פה מתעוררות הרבה שאלות, איפה הם תחומי האחריות של בית הספר.
מסעוד גנאים: כאשר אני שואל מנהל למשל, אחרי מסיבה שהייתה בכותלי בית הספר, וזה טוב, וככה צריך להיות, הוא אומר לי שהתלמידים הולכים לאולם, לאיזה מסעדה.
מסעוד גנאים: אמרתי לו 'מי מלווה אותם?' הוא אמר לי 'לא, האחריות שלהם או של ההורים שלהם'.
מסעוד גנאים: פה יש שאלה, האם ילד או תלמיד אחרי 12 שנה במערכת החינוך, שנתתי לו את כל הערכים כדי שיהיה אלמנט קונסטרוקטיבי בחברה שלו, האם אני נותן לו בסוף, כאשר הוא מסיים י"ב, לעשות הכול בצורה מתירנית, בצורה של הוצאות, של נטל על ההורים?
מסעוד גנאים: אז מה לימדתי אותו בתוך 12 השנים?
מסעוד גנאים: אני לא יודע.
מסעוד גנאים: אצלנו בחברה הערבית יש תופעה כזו, הולכים למסיבות, הולכים לאולמות, למסעדות, אבל עדיין הלימוזינה, אנא עארף, לא ראיתי כל כך הרבה אצלנו.
מסעוד גנאים: אני יודע שבמגזר היהודי משקיעים יותר.
מסעוד גנאים: אבל נותרה השאלה, צריך להסדיר את העניין הזה, לא להשאיר אותו הפקר בידי כל ההמצאות של התלמידים.
מסעוד גנאים: אני הייתי מורה.
מסעוד גנאים: תמיד אני מזכיר שהייתי מורה בבית ספר תיכון, בסוף התלמידים זה כאילו שהיו בבית כלא ועכשיו בואו ניתן להם להתפרק.
מסעוד גנאים: מה להתפרק?
מסעוד גנאים: ממה להתפרק?
מסעוד גנאים: בצורה הרסנית, הוצאות, מתירנות, כל מה שבא להם?
מסעוד גנאים: אני חושב שהעניין, כל עוד הוא לא מוסדר, לא מקבל מישהו אחריות, הוא יהיה גם מסוכן לתלמידים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת מסעוד גנאים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאמרת את זה מאוד מדויק.
יפעת שאשא ביטון: גם בטרמינולוגיה שלנו, כשאנחנו אומרים 'ניתן להם להתפרק', השאלה עד כמה מתפרקים ומה המשמעות של להתפרק ומה זה אומר על כל מה שעשינו לפני כן, זאת אומרת כמה אנחנו רוצים שהם יחזיקו את זה איתם אחר כך כאזרחים בוגרים.
יפעת שאשא ביטון: כל אלה הן שאלות שהן לדיון פה על השולחן כדי לראות ביחד איך אנחנו מווסתים את הסיפור הזה מחדש.
יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו גם פרופ' רולידר.
יפעת שאשא ביטון: בתכנון הראשוני שלי היה לפתוח איתך, אבל אנחנו ננסה לשמוע ואחר כך להתייחס לכל האחרים.
יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה שהצטרפת ונעתרת לפנייתנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל עם אנשי המקצוע ואני אתן לפי רשות דיבור.
יפעת שאשא ביטון: הדרה, משרד החינוך, בבקשה.
<הדרה רוזנבלום: קודם כל כל הנושא של מסיבות סיום י"ב, גם אנחנו לא נגד פרידה, להיפך, גם נעשה תהליך של פרידה ואיך לקיים פרידה בשיעורי חינוך, עושים את זה גם בסוף חטיבה, עושים את זה גם פה.
<הדרה רוזנבלום: לצערי מי שמאוד מאוד מעורב בזה, ולפעמים אפילו לא כל כך בשיח מאוד רציני עם התלמידים, זה דווקא ההורים.
<הדרה רוזנבלום: בואי נתחיל בבת מצוות.
<הדרה רוזנבלום: אני חושבת שפה איבדנו לחלוטין את הרסן.
<הדרה רוזנבלום: לפני כמה זמן הייתי בבר מצווה ופתאום אמרו 'יש לי הפתעה' בשולחן המוארך על יד החלון, זה היה בהילטון בתל אביב, נתנו לילדים בבר מצווה בירות.
<הדרה רוזנבלום: אני ניגשת לבעל הבית של השמחה ואני אומרת לו 'תגיד, אתה לא מתבייש?', הוא אומר לי 'תמיד את מקלקלת את השמחות, את עם משרד החינוך שלך'.
<הדרה רוזנבלום: כמובן שאמרתי לבעלי שהולכים הביתה והלכתי.
יפעת שאשא ביטון: זה גם לא חוקי.
<הדרה רוזנבלום: אבל, סליחה, כבר לא יודעים מה לעשות, זה הגיע למצב של אבסורדים כאלה שאתה כבר באמת - - - ואנחנו מדברים גם על דוגמה אישית וכל הסיפור הזה של תחרות, גם סמויה וגם גלויה.
<הדרה רוזנבלום: אני חושבת שהסיפור הזה של מסיבות הסיום - - - דרך אגב, יש מקומות שהגיעו למסקנה שזהו, אחרי כל הסיפור הזה שהיה עם הרונדו במבשרת ציון ועירוני ד' בתל אביב, החליטו שעושים בבוקר ארוחת בוקר חגיגית עם המורים ונפרדים מהם בצורה יפה.
<הדרה רוזנבלום: יש הרבה מאוד בתי ספר שעכשיו התחילו, זה מעט מדי, לא מספרים על הדברים היפים, כי אני בעד כן לספר ואז שתהיה איזה שהיא קנאה חיובית.
יפעת שאשא ביטון: נכון, מודלינג.
<הדרה רוזנבלום: בדיוק, ואז הם עושים משהו למען בית הספר, הם עושים איזה שהיא פינה של סיום ומזכרת מהמחזור הזה ומהמחזור הזה.
<הדרה רוזנבלום: יש בהחלט סיפורים כאלה.
<הדרה רוזנבלום: אני מקבלת את זה - - -
יפעת שאשא ביטון: וזה במקום המסיבות בערב, הדרה?
<הדרה רוזנבלום: זה במקום הנשף.
<הדרה רוזנבלום: במקום להשקיע את ה-500 שקל במקרה הטוב של השמלה, אז הם מחליטים שהם משקיעים 100-150 שקל והם עושים פינת ספרייה מיוחדת או משהו בחצר, או מזרקה, משהו לשתייה.
<הדרה רוזנבלום: זה החליטו מועצות בכמה בתי ספר וזה מאוד מאוד יפה.
<הדרה רוזנבלום: שתדעו לכם שזה לא עבר בצורה גורפת - - -
איילת נחמיאס ורבין: הדרה, כמה בתי ספר, לדעתך, הבינו שמשהו פה יצא מ - - - זה לא מרגיש הרבה.
<הדרה רוזנבלום: זה לא מרגיש הרבה.
<הדרה רוזנבלום: לצערי זה קורה במקומות שחס וחלילה או שקרה אסון, או שמישהו קיבל הרעלת ניקוטין או שהייתה תאונה בדרך או דברים מהסוג הזה.
<הדרה רוזנבלום: אבל יש בהחלט, אנחנו כן רוצים שזה ייהפך להיות מין משהו גם רשותי, שאפשר פה יחד עם מחלקת החינוך ומחלקת הנוער ברשות לעשות איזה שיח בעניין הזה ולנסות למנף את זה.
<הדרה רוזנבלום: באמת בסופו של דבר אלה הרי הילדים שלנו.
<הדרה רוזנבלום: אני תמיד משדרת להם, אני אומרת 'אתה היית כל כך רציני וכל כך מקסים ופתאום אתה מתגלה בכל כיעורך בקטע הזה שאתה מאבד את העשתונות', והפריצה הזו של גבולות הכסף.
<הדרה רוזנבלום: אני התכוננתי לישיבה הזאת ובחג הסתובבתי קצת ביוטיוב.
<הדרה רוזנבלום: הייתה תכנית טלוויזיה, ראיינו הורים על כמה כסף הם מוציאים על השמלות - - -
איילת נחמיאס ורבין: שמלות, רכבים, נצנצים.
איילת נחמיאס ורבין: ברצינות.
<הדרה רוזנבלום: יש פה בהחלט את הסיפור שצריך - - - בכלל חסר לי קצת הערך של להחזיר ענווה למערכת, אבל זה באמת גורף.
<הדרה רוזנבלום: אני חושבת שאם פה תהיה הנהגת הורים רצינית, שלא יפחדו מהילדים ויגידו 'לא, עד כאן'.
<הדרה רוזנבלום: אולי לפחות אם הילדים יצטרכו לעבוד ולהשיג את הכסף הזה לבד אז פחות - - -
יפעת שאשא ביטון: יש מקומות שהם עושים את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת עד כמה זה מנחם אם בסוף הם הולכים למעצבת, מה שפעם היינו עושים בחתונה, בשביל לעצב שמלה לנשף.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, עד איפה הרחקנו?
<הדרה רוזנבלום: כשנסעתי לירושלים שמעתי שמצאו בצפון כל מיני שרידים של מסיבות, הם כבר קוראים לזה מסיבות נוף וכל מיני דברים, זה חלק מההתארגנות של מסיבות הסיום.
<הדרה רוזנבלום: זה לא יכול להיות שלא יודעים מזה.
<הדרה רוזנבלום: יש איזה נטייה, הם עוזבים, אז ניתן להם להיות גדולים, אבל האחריות היא בכל אופן, אלה ילדים של כולנו.
יפעת שאשא ביטון: האחריות היא שלנו, בלי שום ספק.
איילת נחמיאס ורבין: נכון, וגם של המערכת.
<הדרה רוזנבלום: זה אי אפשר.
<הדרה רוזנבלום: כמו שאנחנו גאים בזה שהם הולכים לשנת שירות או מכינה, בואו ניקח עוד צעד אחד, בעניין של האחריות שלנו גם - - - לפחות תדברו על זה, זה נורא נורא משמעותי.
<הדרה רוזנבלום: אני מדברת על ההורים בבית, על הרשות, כמובן על בני הנוער, כי אני חושבת שהעובדה שהילדים מסיימים למעשה את בית הספר בפסח, אני מדברת על כיתות י"ב, והסיפור הוא ממש ביולי, יש קצת גם בעיה באיך אנחנו עושים את זה.
<הדרה רוזנבלום: פה צריך לחבור ביחד, לדעתי לעשות שולחן עגול ברשות ולקרב את כולנו לשיח.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שה'בואו נדבר על זה' הוא משהו מאוד משמעותי וזה בהחלט התחלה של דרך.
יפעת שאשא ביטון: עד עכשיו התחושה היא שאולי מאירים את זה במעט, רגע לפני תקופת הנשפים ומספרים על האבסורד וככה זה נעלם עד השנה שאחר כך, אף אחד לא באמת לוקח ומתמודד.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שיש לנו פה אחריות, במיוחד אלה שהתכנסו כאן ומרגישים את החובה כן להעלות את השיח הזה על השולחן, כן לברר עם עצמנו מה אנחנו יכולים לעשות ולאן אנחנו רוצים להחזיר את זה, איך אנחנו רוצים שהסיפור הזה יקרה.
יפעת שאשא ביטון: התחושה שלי שאנחנו נמצאים בוורטיגו שלא ברור לנו עוד לאן זה יכול להגיע, יכול להיות שבקיץ הזה, במסיבות הבאות, אנחנו נגלה שאנחנו מגיעים לשיאים חדשים וגם שם זה ייפרץ.
יפעת שאשא ביטון: לכן מאוד מאוד חשוב שניקח את זה כאיזה שהיא משימה, שוב, לפחות למחזורים הבאים.
יפעת שאשא ביטון: הדרה, יש משהו קונקרטי שמשרד החינוך יכול להתגייס?
יפעת שאשא ביטון: חוץ מזה שאנחנו נשב בשולחן עגול וננסה לנווט.
<הדרה רוזנבלום: יש פעילויות, יש שיחות, כל הסיפור גם של האלכוהול והמסיבות, זה המשך של כל הסיפור עם הווילות והדברים שדיברנו עליהם.
יפעת שאשא ביטון: אפשר לשמר סטנדרטים במסיבות סיום של משרד החינוך?
יפעת שאשא ביטון: למשל אני יודעת שיש בית ספר, לפחות אחד כזה שאני יכולה להעיד, שעושה את הנשף עצמו, לא את האפטר פארטי, הוא מתחיל בבית הספר עצמו, עם השטיח האדום ועם זיקוקים ועם איזה שהיא תחושה כזאת, ואני אומרת, אם אנחנו במשרד החינוך לפחות יכולים להגביל מבחינת הסטנדרטים ולהגיד 'חבר'ה, אצלנו חוגגים, עם כל השמחה וההתרגשות והמיוחד באיזה שהם גבולות'.
<הדרה רוזנבלום: זה אני לא מכירה שעושים בבית הספר.
מסעוד גנאים: במשרד החינוך?
יפעת שאשא ביטון: מישהו מפקח על זה מטעם המשרד?
יפעת שאשא ביטון: על האופן שבו - - -
איילת נחמיאס ורבין: אני גם יודעת שהרבה מהאירועים האלה מתחילים בבתי הספר.
יפעת שאשא ביטון: הנשף עצמו הוא בבית הספר עצמו, כולל השמלות וכולל כל ה - - -
איילת נחמיאס ורבין: כן, באולם ספורט, מה זאת אומרת?
יפעת שאשא ביטון: שזה עוד במקרים הטובים, השאלה מה קורה אחר כך.
איילת נחמיאס ורבין: זה כמו שאמרת, זה בלתי האפטר פארטי.
<ויקי אלעמרי: רוב המסיבות לא מתחילות בבית הספר.
<ויקי אלעמרי: הן יוצאות החוצה - - -
יפעת שאשא ביטון: רק לפרוטוקול, שם ותפקיד.
<ויקי אלעמרי: שמי ויקי, אני ממחלקת הנוער.
יפעת שאשא ביטון: מהמשרד לבטחון פנים.
<ויקי אלעמרי: הרבה מהמסיבות, בית הספר יודע, יש תכונה, כולם יודעים, יש תכונה ואיסוף כספים ויש ועד, ועד של ההורים והוא עושה את החיבור עם הדי.
<ויקי אלעמרי: ג'יי.
<ויקי אלעמרי: חבר'ה, ההורים יודעים.
<ויקי אלעמרי: צריך ליידע אפילו גורם משטרתי, לא חלילה במובן הזה של לפתוח תיקים, אלא במובן שיש נוכחות של בטיחות שיודעים.
<ויקי אלעמרי: זה מה שחשוב לי להבהיר פה, אם יהיה חיבור בין הרשות המקומית, בין בתי הספר, בין מנהלי בתי הספר, מתוך הבנה שאנחנו לא באים בקטע של לתפוס, לא, ממש לא, אלא בקטע של לדעת.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שאם מודיעים לתחנת המשטרה שמתקיים אירוע כזה וכזה - - -
<ויקי אלעמרי: אז מספיק שניידת הסיור, יש מעורבות, זה משנה.
<ויקי אלעמרי: אני רק רוצה להוסיף שמעבר למסיבות.
<ויקי אלעמרי: למרות שהנושא הוא מסיבות, תמיד בסוף שנה יש קטע כזה של לעשות משהו גרנדיוזי בבית הספר, יוצא דופן, לאו דווקא נשף.
<ויקי אלעמרי: זה יכול לשפוך מים, להביא תרנגול - - -
מסעוד גנאים: לקרוע את החולצות.
יפעת שאשא ביטון: זה כבר המסורת בחלק ממוסדות החינוך, נכון, עוד לפני הנשף, שיש תעלול.