GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איילת נחמיאס ורבין: אתם הזמנתם אותי ש - - -
<שולי אייל: אי אפשר לדבר על פערים בתעשייה ולחסל את בתי הספר שמוציאים לתעשייה.
איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, אנחנו לא בעד חיסול בתי הספר - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו חוזרים עוד פעם לשיח הנקודתי של הכאן ועכשיו, של המחסלים אותנו - - -
איילת נחמיאס ורבין: כן, של מערכת היחסים.
יפעת שאשא ביטון: של משרד החינוך נגד משרד הכלכלה.
<שולי אייל: אבל זה עכשיו.
<שולי אייל: יושבת לך פה מנהלת בית ספר, שהייתה 220 תלמידים לפני שנתיים - - -
יפעת שאשא ביטון: איך משנים את זה?
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה ש - - -
<שולי אייל: לא - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אני רוצה להסביר לך משהו.
יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לרוקן את בתי הספר של מערכת החינוך מהתלמידים שלהן, לטובת בתי ספר של משרד הכלכלה.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה פה - - -
<שולי אייל: יש עוד חטיבת ביניים בדרך.
יפעת שאשא ביטון: שנייה, רגע.
יפעת שאשא ביטון: ואני אגיד גם למה.
יפעת שאשא ביטון: כי זה בדיוק לחטוא למה שאנחנו רוצים להשיג.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שהילדים יגדלו בסביבה הטבעית שלהם, עם החברים שלהם, באותו בית ספר ולא ירגישו שניקו אותם למקום אחר ובתוך הקונסטלציה הזו - - -
<שולי אייל: ומה תחושת הכישלון?
יפעת שאשא ביטון: שנייה, ובתוך הקונסטלציה הזו יקבלו בעצם את מה שגם משרד הכלכלה מציע מבחינת ההכשרה המקצועית, כששוב, צריך לשאול מה זה ולמה אנחנו רוצים לקדם את זה, ונעשה את זה בשיתוף עם משרד החינוך.
<שולי אייל: שנייה, בואי נחזור שנייה.
יפעת שאשא ביטון: עוד פעם, כל הפליטה הזאת של תלמידים החוצה מהמערכת זה פשוט לחטוא למציאות.
<שולי אייל: כשאנחנו למדנו ביסודי והמשכנו לתיכון, בכיתה ח' היינו צריכים להחליט איזה בית ספר אנחנו בוחרים.
<שולי אייל: היום זה מתנהל דרך חטיבות הביניים.
<שולי אייל: בתי הספר שלנו מתחילים מכיתה ט'.
<שולי אייל: כלומר, הדרך היחידה להגיע אלינו – היא לצאת מבית ספר של משרד החינוך ולהגיע אלינו.
<שולי אייל: אין שום דרך אחרת.
<שולי אייל: עכשיו, מה את רוצה לגבי התלמיד בסוף?
<שולי אייל: את אותם 50% בלי בגרות ובלי מקצוע – או שאת אומרת - - -
יפעת שאשא ביטון: אפשר לעשות את זה בתוך מערכות משולבות, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא ארד מזה.
איילת נחמיאס ורבין: או שתהיה רשות הוראה, באמת.
יפעת שאשא ביטון: אם אני הולכת עכשיו בשביל לחזק את המקום רגע את בתי הספר של משרד הכלכלה, שעוד פעם הם עם הדימוי של מי – איך אתה אמרת – אם הוא לא יבוא אלינו אז הוא ייכשל בבית ספר, ולא.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שהם יבינו שהחינוך הטכנולוגי, אם כל הרעיון של ההסתכלות לקדמה, היא גם לילדים שמסוגלים להתמודד עם בגרות - - -
<שולי אייל: אז יש לנו גם בתי ספר כאלה.
<שולי אייל: סליחה, חברת הכנסת - - -
יפעת שאשא ביטון: אז חטאנו.
יפעת שאשא ביטון: אז מיותר הדיון הזה.
<שולי אייל: יש לנו בתי ספר - - -
יפעת שאשא ביטון: בוא נקפל ונישאר כמו שאנחנו.
<שולי אייל: יש לנו בתי ספר צמודי מפעל, ששם גם הרשויות מאד מאד תומכות.
<שולי אייל: נגיד אם את הולכת לאורמת, אז התלמידים נקלטים שם ואחרי זה נקלטים במפעל, או אם את הולכת לתעשייה האווירית, לאורט תל נוף וכל המקומות האלה, יש להם קריירה אחרי זה באותם מקומות ולכן בתי הספר האלה מוצלחים יותר.
<שולי אייל: אנחנו פותחים עכשיו עם עתיד שני בתי ספר עם קאטר פילר ואנחנו הולכים למודל הזה, כי המודל הזה אנחנו מאמינים שהוא מודל שמשולב בתעשייה מהתחלה עם המפעל, הם עובדים באותו מפעל.
יפעת שאשא ביטון: איזה תלמידים אמורים להגיע אליכם?
יפעת שאשא ביטון: זו השאלה ששאלתי גם בתחילת הדיון.
<שולי אייל: תשאלי אותו.
יפעת שאשא ביטון: עוד פעם תלמידים בסיכון?
<שולי אייל: לא, לא, תשאלי אותו, כי הם קובעים איזה תלמידים מגיעים אלינו, מה לא ברור?
יפעת שאשא ביטון: כי יש בתי ספר לתלמידים בסיכון, שאני שמה את זה בצד והם לא חלק מהדיון הזה, בסדר?
<שולי אייל: אני לא מדבר על זה, אבל אתלם לא מבינים.
<שולי אייל: ההרשמה לבתי הספר שלנו נשלטת על ידי משרד החינוך ועל ידי ראשי מינהל החינוך.
<שולי אייל: ברצותם – נקבל תלמידים ממרכז הפעמון וברצותם נקבל תלמידים רק 5% תחתונים.
<שולי אייל: כאילו, שם אנחנו נמצאים.
יפעת שאשא ביטון: אבל למה אין שילוב, כדי שאתם בבתי הספר שלכם, גם אם הם צמודי מפעל, יהיה שילוב של משרד החינוך, כשהוא נותן את הכלים שלו ואת מה שצריך מבחינת ה - - -
<שולי אייל: איזה כלים?
<שולי אייל: אנחנו אנשי המקצוע.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, לא הכלים - - -
איילת נחמיאס ורבין: לא, כלים אקדמאיים.
יפעת שאשא ביטון: הרי זה לא רק מקצוע וידיים.
יפעת שאשא ביטון: הנה, זה בדיוק החטא הקדמון.
יפעת שאשא ביטון: זה החטא הקדמון שלנו.
איילת נחמיאס ורבין: תגיד, למה ברוטברג ברמת השרון יש - - -
איילת נחמיאס ורבין: תקשיב שנייה.
איילת נחמיאס ורבין: אל תגיד לא, לא, קודם כל בהגדרה - - -
<שולי אייל: אמרתי לה.
איילת נחמיאס ורבין: בסדר, כי חברת הכנסת שאשא ביטון לא טועה.
איילת נחמיאס ורבין: לא טועה וגם לא טועה במקרה הזה.
איילת נחמיאס ורבין: אבל תקשיבו שנייה, למה בית ספר רוטברג ברמת השרון, משך שנים, לדעתי כמעט מאז יסודו עד לפני נניח 10-15 שנים, היה בית הספר ששילב ילדים שלמדו גם בכיתות אקדמיות, בגרות מלאה וגם למדו מקצוע – והוא לא צמוד מפעל, אולי זו לא דוגמא טובה מהבחינה הגיאוגרפית, אבל אתה יודע, זה יכול היה להיות תיאורטית צמוד לתע"ש, אבל למה בית ספר קלאסי, מרכז הפעמון, כלומר התפלגות נורמאלית, זה ברור – למה הדברים האלה הם בלתי סבירים פתאום?
איילת נחמיאס ורבין: אני אגיד לך מה כן קרה.
איילת נחמיאס ורבין: כן קרה בבתי הספר האלה, ושם הייתה הבעיה ולדעתי שם זה התעורר ופתאום כולם נבהלו.
איילת נחמיאס ורבין: שם, בגלל שכונות אינטגרטיביות וכל מיני בעיות שקשורות לכישלון האינטגרציה לאורך שנים, אז פתרו את זה בזה שכך - הטילו באבחת גרזן, אמרו טוב, לא עושים יותר חינוך טכנולוגי בבתי הספר האלה, התחילו באמת להוציא אותם, בגלל מה שאת מדברת עליו, שהסתכלו על ילדים שלמדו בכיתות ספורט, כיתות מדע, כיתות אקדמיות, הסתכלו עליהם בצורה אחת, ועל ילדים שלמדו נגרות או מקצוע אחר, הסתכלו בצורה אחרת.
איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לכם, אם המדינה הייתה מתעשתת הרבה יותר מוקדם ומבינה באיזה כלים מייצרים אתך השילוב הזה, אני בכלל לא בטוחה שהיינו במקום שבו אנחנו נמצאים היום.
איילת נחמיאס ורבין: זאת האמת.
איילת נחמיאס ורבין: זאת התשובה.
יפעת שאשא ביטון: אירית, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אירית, לא עוד פעם מלחמות היהודים של משרד החינוך ומשרד הכלכלה.
<אירית תלמוד: אני מתנצלת שהייתי נסערת, אבל חמש שנים אני מחכה לבוא לכנסת ולדבר, אז סליחה, אני מתנצלת.
איילת נחמיאס ורבין: מה התפקיד שלך, אירית?
יפעת שאשא ביטון: היא מנהלת בית ספר.
<אירית תלמוד: אני מרמת השרון.
<אירית תלמוד: רוטברג, הבנות שלי משם - - -
איילת נחמיאס ורבין: אני בשוק.
<אירית תלמוד: למה?
איילת נחמיאס ורבין: לא, כי לא דיברתי על רוטברג כאילו - - -
<אירית תלמוד: רגע, רגע.
איילת נחמיאס ורבין: אני גם לא מרמת השרון, להגנתי.
<אירית תלמוד: אז רק דקה.
<אירית תלמוד: אז ככה, אני עובדת בבית ספר דב הוז 25 שנה, יפעת, אם מותר לי לפנות אליך ככה.
<אירית תלמוד: ב-25 השנים האלה, שיכולתי לעשות מיליון תפקידים, אבל אני נשארתי בבית הספר הזה מתוך אידיאולוגיה עמוקה.
<אירית תלמוד: תראי, 50%, אני לא רוצה לחזור ולעצבן אותך ושתכעסי עוד פעם, אבל אנחנו יודעים ש-50% יוצאים בלי תעודה ביד - - -
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה בפתיח.
<אירית תלמוד: כן, כן, אני אמרתי שאני לא רוצה לעצבן אותך ולחזור על הנתונים האלה.
<אירית תלמוד: אבל תסתכלי, אני תמיד האמנתי שאם אתה לא יוצא עם תעודת בגרות של מדינת ישראל, אז לפחות שיהיה לך מקצוע ביד.
<אירית תלמוד: ובבית הספר שאני מנהלת אותו, במשך השנים הגיעו באמת ילדים שלא הצליחו לשרוד את המרוץ המטורף של הבגרויות ובאו אלי.
<אירית תלמוד: אבל אם את מסתכלת על בית הספר שלי, שלומדים בו היום לוגיסטיקה ולומדים בו סאונד ולומדים בו צילום וגרפיקה ממוחשבת ועיצוב שיער, התלמידים שלנו לומדים מקצוע.
<אירית תלמוד: קחי תלמיד של לוגיסטיקה, שלומד לוגיסטיקה סף, בלה, בלה, בלה, עובד בחברת החשמל.
<אירית תלמוד: תלמידים שלי עכשיו הולכים ל-י"ג-י"ד, מתגייסים לצבא ללוגיסטיקה וחוזרים אחרי הצבא, הם יכולים לחזור לבזק ולחברת החשמל.
<אירית תלמוד: זאת אומרת יפעת, יש כאן איזה שהוא ניסיון לתת אלטרנטיבה אחרת.
<אירית תלמוד: אני מסכימה איתך לחלוטין שתמיד התלמידים שהגיעו לבית הספר שלי היו תלמידים שלא הצליחו במשרד החינוך.
<אירית תלמוד: ואני שנים באה ואומרת, בואו נסתכל על בתי הספר האלה משתי נקודות מבט.
<אירית תלמוד: נקודת מבט שצריך לתת חוויה של הצלחה.
<אירית תלמוד: את יודעת, עכשיו בבית הספר שלי יש גמר במתמטיקה – מבחן של משרד הכלכלה.
<אירית תלמוד: בואי תראי את הילדים, בואי תראי איזו התרגשות.
<אירית תלמוד: הגיעו ילדים שאף אחד לא האמין לא בהם ולא ביכולת שלהם.
<אירית תלמוד: הנה, הם גומרים בית ספר והם גומרים תעודה עם לוגיסטיקה – סתם אני נותנת את הלוגיסטיקה.
<אירית תלמוד: והם הולכים לעבוד בזה.
<אירית תלמוד: את יודעת איך אני מרגישה?
<אירית תלמוד: תמיד כשאומרים לי כמה ילדים יש לך?
<אירית תלמוד: אני אומרת נטע, ענבר ודוב הוז.
<אירית תלמוד: זאת אומרת, אנחנו נתנו אלטרנטיבה, אבל יפעת, חונקים אותנו.
<אירית תלמוד: כי אם התלמידים מגיעים אלינו מבתי הספר של משרד החינוך – ילדים שבאמת לא האמינו בהם – והעבירו אותם אלינו - אני רואה שאת לא מרוצה, אבל רק תקשיבי - - -
יפעת שאשא ביטון: פה התקלה.
<אירית תלמוד: רק משפט אחד, בחיי.
יפעת שאשא ביטון: שהתפיסה של הילדים האלה – זה אנחנו ילדים שלא האמינו בנו, שמו אותנו בבית ספר דב הוז.
יפעת שאשא ביטון: ואתה כל הזמן - - -
<אירית תלמוד: אבל רק משפט אחד.
יפעת שאשא ביטון: ואמרתם פה יפה - - -
<קריאה: יש לך דרך אחרת להביא את התלמידים?
<קריאה: אני אשמח ל - - -
<אירית תלמוד: רק משפט אחד, אני מתחננת אליך.
<אירית תלמוד: משפט אחד.
איילת נחמיאס ורבין: בדיוק זה הדיון, זה חלק מהדיון.
איילת נחמיאס ורבין: מה הבעיה?
<אירית תלמוד: אני מתחננת אליך, רק משפט אחד.
<אירית תלמוד: תקשיבי, כל הזמן דיברו הסללה, הסללה, הסללה, אבל מי שעושה היום הסללה זה רק משרד החינוך, ולמה?
<אירית תלמוד: כי בעיני בן אדם שיצא ממערכת החינוך, בלי תעודה ביד, אז לאן הסללנו אותו, מה ניתן לו?
<אירית תלמוד: לא עדיף לו להיות בבית הספר שלו, עם לוגיסטיקה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, עדיף לו להיות - - -
<אירית תלמוד: אבל הלוואי - - -
יפעת שאשא ביטון: סליחה, אין פה רק משרד החינוך או משרד הכלכלה, יש פה שאלה שאנחנו צריכים לראות איזו מערכת טכנולוגית אנחנו רוצים לראות.
יפעת שאשא ביטון: זאת השאלה שצריכה להיות כאן.
<אירית תלמוד: הלוואי שאת תמצאי דרך, אמן שאת תמצאי דרך.
יפעת שאשא ביטון: זה לא רק בידיים שלי.
יפעת שאשא ביטון: השיח שאתם מנהלים פה זה יש או משרד הכלכלה או משרד החינוך, ועוד פעם זה מי שנפלט.
<אירית תלמוד: הלוואי.
<אירית תלמוד: אז אוקיי, אז הלוואי שהיינו מוצאים דרך.
<אירית תלמוד: אני אומרת בלשון רבים, הלוואי שהיינו מוצאים דרך - - -
יפעת שאשא ביטון: זה המקום לחשוב באיזה דרך אנחנו רוצים לראות את זה.
<קריאה: תספרי על ההשפלה שעברת לפני שבועיים.
איילת נחמיאס ורבין: מה זאת אומרת השפלה?
יפעת שאשא ביטון: מה, נו באמת, שלא מציעים לך?
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה, ככל שמשרד החינוך יבוא וישאל אותך – את מוכנה שאנחנו נפלוט ילדים החוצה?
<אירית תלמוד: לא, לא.
<אירית תלמוד: אני לא רוצה בבקשה שנסתכל על זה ככה.
<קריאה: כשאת עוברת מיון בכניסה לצה"ל - - -
<אירית תלמוד: בקשה, בבקשה, רק דבר אחד.
יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, אני רוצה להגיד משהו.
יפעת שאשא ביטון: אם בתי ספר להכשרה מקצועית, שאני לא מאמינה בהם בפני עצמם, כי זה בדיוק לקיים את החטא הקדמון – אם הם היו באותה משוואה מול בתי ספר של משרד החינוך בתפיסה החברתית והציבורית שלנו, הייתי אומרת וואלה, יש בית ספר מדעים ויש בית ספר לאומנויות ויש בית ספר כזה ויש בית ספר אחר.
יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהמערך.
יפעת שאשא ביטון: בסוף בסוף, בשורה תחתונה, כמו שאת אומרת – ילדים שלא האמינו בהם שם, הגיעו אלינו ואנחנו נתנו ואתם עושים עבודת קודש.
יפעת שאשא ביטון: שלרגע לא יישמע משהו אחר.
יפעת שאשא ביטון: ויש בתי ספר שכן, צריכים להישאר ייחודיים לנוער בסיכון, כי הם גם צריכים מעטפת רגשית וטיפולית ועוד הרבה הרבה דברים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: בגלל זה הם לא חלק מהדיון פה.
יפעת שאשא ביטון: אני שמה אותם שנייה בצד ואנחנו נשקיע בהם את מה שצריך בפני עצמו.
יפעת שאשא ביטון: מה שעומד פה היום על השולחן בסדר היום, זה החינוך הטכנולוגי בכללותו – איך אנחנו רוצים לראות אותו, איך אנחנו משלבים ידיים בין משרד הכלכלה ומשרד החינוך כדי שאנחנו נוכל לתת מענה אמיתי, שלם, לתלמידים שרוצים, לא אנחנו רוצים.
יפעת שאשא ביטון: זה בעצם מה שמשנה את המציאות.
יפעת שאשא ביטון: זה לא אלה שאנחנו לא האמנו בהם ושלחנו אותם, אלא זה התלמידים שרוצים להשתלב בחינוך טכנולוגי כזה או אחר, בין אם זה מכונאות ובין אם זה רובוטיקה ובין אם זה דברים אחרים שישרתו בעתיד.
יפעת שאשא ביטון: ואני לא מוצאת לזה, אני לא מצליחה לראות שאנחנו הולכים לכיוון הזה בדיון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן נמצאים במלחמות של נותנים לתלמידים או לא נותנים לתלמידים.
יפעת שאשא ביטון: מעריכים אותנו או לא מעריכים אותנו וזו לא השאלה.
יפעת שאשא ביטון: זו לא השאלה.
יפעת שאשא ביטון: עם כל הכאב, ואני מבינה את הכאב שאת מגיעה איתו, זה לא מה שעומד פה במרכז הדיון.
<אירית תלמוד: הייתי מאד שמחה, מאד מאד הייתי שמחה שלא הייתי צריכה להיות כל שנה בחוסר ודאות מוחלט אם יש בית ספר, אין בית ספר, אין תלמידים, יש תלמידים.
<אירית תלמוד: הייתי מאד שמחה להיות שותפה למשרד החינוך ולראות איך אפשר לנווט תלמידים - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, לבנות מערך של חינוך טכנולוגי במדינת ישראל.
<אירית תלמוד: בדיוק, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: בואו נשמע רק את התלמידים.
<איתי שובל: היי, מה קורה?
<איתי שובל: איתי שובל, נציג מועצת התלמידים והנוער הארצית.
<איתי שובל: צר לי שאני זה שצריך לגשר אולי.
<איתי שובל: פשוט כל הדיון - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם עושים את זה הכי טוב.
איילת נחמיאס ורבין: בוודאי, אתם עושים את זה כל כך יפה בנושא הטסטים.
<איתי שובל: תודה רבה.
<איתי שובל: אני מקווה שנצליח.
<איתי שובל: הצלחנו בנושא הטיולים, אני מקווה שנצליח גם בנושא הטסטים.
<איתי שובל: תשמעו, זה כמו פינג פונג: מכאן לכאן, מכאן לכאן.
<איתי שובל: תקשיבו, תקציב יש גם למשרד הכלכלה וגם למשרד החינוך בשביל המערכת הזאת.
<איתי שובל: למה לא לשלב כוחות, שאתם תוסיפו לחוברת שלכם עוד עמודים בנושא הכשירות ממשרד החינוך או מה שהם בוחנים שם, עמוד אחד, לא יותר.
<איתי שובל: ותוסיפו אתם, תביאו למערכת החינוך את האנשים שלכם ואת המפקחים שלכם ואת המורים שלכם.
<איתי שובל: הם יביאו את הניסיון שיש להם בכל זאת בחינוך ובלימוד, ותצא לנו פה מערכת נפלאה של תלמידים שמקבלים את הזכויות שלהם, כי הם לא נפגעים.
<איתי שובל: ואגב כן, לצערי אנחנו מקבלים המון פניות של תלמידים ממשרד הכלכלה בנושא הבגרויות, למשל.
<איתי שובל: ובנוסף, תלמידים פשוט לא יזרקו ממערכת למערכת.
יפעת שאשא ביטון: מצוין, בשביל זה אנחנו כאן.
<איתי שובל: ויהיה פשוט יותר טוב לתלמידים האלה.
<איתי שובל: תודה.
יפעת שאשא ביטון: כשזה המפתח.
<גרשון כהן: אני מקבל כל מילה שהוא אמר.
איילת נחמיאס ורבין: הוא מדבר לעניין.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה משה ואחר כך מנשה.
<מנשה סמירה: אני רוצה לומר ככה.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי משה ואחר כך מנשה.
<מנשה סמירה: אז קודם משה עכשיו?
יפעת שאשא ביטון: משה ואחר כך מנשה.
<מנשה סמירה: סליחה משה.
<משה כץ: סליחה מנשה.
<משה כץ: אני רוצה להציע הצעה לסדר היום ברוח הדברים שנאמרו פה בשולחן לגבי שיתופי פעולה.
<משה כץ: יושב פה בשקט מנכ"ל תדמור, שזה בית ספר למלונאות בהרצלייה, וישבתי איתו לפני שבוע והוא אומר לי – אני ניסיתי להיפגש עם בתי ספר תיכוניים בכפר סבא, הרצלייה וכו', כי היועצות שלי צריכות להיפגש עם היועצות במחתרת, כי לא נותנים לנו להיכנס, לא לקחת, רק להציע שיש אפשרות כזאת.
<משה כץ: אני חושב שכן צריכה פה להיות איזו מערכת של שיתוף פעולה וגם כשאני הייתי תלמיד בפרדס חנה, הגיעו בתי ספר מקצועיים ועשו פרזנטציה ו – Take it or live it.
<משה כץ: אבל היום לא נותנים לנו, לא נותנים.
<משה כץ: יושב פה מנכ"ל תדמור, בית ספר שבאמת נותן כלים לעבודה, הוא אומר אני רק רוצה להציע, לא רוצה כלום.
<משה כץ: לא נותנים לו להיכנס.
<משה כץ: ואז היועצת נפגשת עם היועצת באיזה בית קפה.
<משה כץ: ודוגמא נוספת - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל משה, השאלה אם בית הספר, לצורך העניין, נותן גם את המענה האקדמי שצריך?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת גם תלמידים שרוצים לעשות בגרות מלאה ורוצים מצד שני בתחום העניין שלהם, האם זה נותן את המענה?
<משה כץ: כל תלמיד לפי יכולתו ויש תלמידים שעושים שם 21 יחידות בגרות ו-14 יחידות בגרות ומקבלים סיכוי.
יפעת שאשא ביטון: לא, בגרות איכותית.
יפעת שאשא ביטון: אני עכשיו תלמידה מצטיינת - - -
<קריאה: אי אפשר.
<משה כץ: בכיתת י"ג הם עושים.
יפעת שאשא ביטון: אני תלמידה מצטיינת, ברור לי שאני אהיה בתחום המלונאות כשאני אהיה גדולה.
יפעת שאשא ביטון: האם אני אוכל לבוא לבית הספר שלך, לעשות את כל מה שאני רוצה לממש בצד האקדמי לצד מה שאני רוצה לממש בצד המקצועי?
<משה כץ: כאשר המקצוע זה המטרה ומה שאת אומרת זה האמצעי.
<משה כץ: אם את מצטיינת בכל הכיתה, the sky is the limit.
<משה כץ: את תוכלי להגיע לאקדמיה, לכל מקום.
<משה כץ: תוכלי לעשות את ההשלמות.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני אוכל לעשות 5 יחידות מתמטיקה ולעשות 5 יחידות - - -
<קריאה: לא, לא, התשובה היא לא.
<משה כץ: לא.
<משה כץ: יש בודדים, תלמידים בודדים שעשו 3, 4 ו-5 יחידות בגרות.
<משה כץ: אם יש לך את הפוטנציאל ל-5 יחידות באנגלית, את תעשי 5.
<משה כץ: תקבלי שעות תגבור ויעשו איתך.
<משה כץ: אין בעיה בכלל.
<משה כץ: ואני רוצה להביא דוגמא אחרונה, גברתי יושבת הראש.
<משה כץ: בית ספר רימונים בטבריה.
<משה כץ: הגיעו 4 תלמידים מרצונם לבית הספר.
<משה כץ: אחרי יומיים באו לא יודע מי, קב"סים וכו', לקחו אותם מהר, אתם לא יכולים ללמוד פה.
<משה כץ: איפה אנחנו חיים?
<משה כץ: באיזו מדינה, אלוהים ישמור.
<משה כץ: זה כואב לי כאזרח, לא כאחד שכבר נמצא יותר קרוב לסוף כמו להתחלה.
<משה כץ: צריך שיתוף פעולה.
יפעת שאשא ביטון: זה משהו שצריך להסדיר, אבל שוב, צריך בחלק מההסדרה לראות איך אנחנו - - -
<משה כץ: אם יראו באנו כמערכת משלימה ולא מערכת מתחרה – win-win.
יפעת שאשא ביטון: מנשה, אני חייבת לספר משהו על הפער.
איילת נחמיאס ורבין: אני מוכרחה להגיד לך, אני נתקלת בזה כל דיון.
איילת נחמיאס ורבין: עזוב, אין פה עניין של אשמה.
יפעת שאשא ביטון: למי את עונה?
איילת נחמיאס ורבין: פשוט גרשון אמר שהוא מרגיש - - -
<משה כץ: גרשון, זה לא נגדך, חלילה.
<משה כץ: אנחנו כבר מכירים לא מאתמול.
איילת נחמיאס ורבין: אבל אני נתקלת בזה בכל דיון.
יפעת שאשא ביטון: כשמנהלים דיון ממקום של - - - אז זה קצת קשה.
<משה כץ: ואני אגיד - - - אף בית ספר לא היה עובר ממשרד הכלכלה גם לחינוך.
יפעת שאשא ביטון: מנשה, אני הייתי בביקור ברשת עתיד.
<מנשה סמירה: נכון.
יפעת שאשא ביטון: וראיתי מגוון של אפשרויות.
יפעת שאשא ביטון: חלקן אהבתי יותר, חלקן אהבתי פחות, השיח בינינו, אולי בניגוד לשיח חרשים, גם היה מאד מאד פתוח.
יפעת שאשא ביטון: ידעתי להגיד לך תשמע, לא טוב לי פה, לא מרגיש לי טוב מבחינת הילדים.
יפעת שאשא ביטון: הגענו למרכז הטכנולוגי בחיפה ואמרתי לך גרשון, זה החלום.
<מנשה סמירה: מנשה.
יפעת שאשא ביטון: מנשה, סליחה.
יפעת שאשא ביטון: גרשון, זה כבר מרוב שאני דואגת לך.
<גרשון כהן: אז אני יישמתי את החלום.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי לך זה החלום, שיש פה גם מערך טכנולוגי מאד מתקדם, מסתכל קדימה, כמו שאמר גם פרופסור הרפז.
יפעת שאשא ביטון: מסתכל קדימה, לצד זה יודע גם מה הצרכים של היום, שזו איזו שהיא ראייה הוליסטית, לא מוציא את הילדים כמקשה אחת.
יפעת שאשא ביטון: הוא לא אומר אלה הילדים ששייכים רק לטכנולוגי, אלא בעצם מביא את הילדים כשהם נמצאים בתוך המערכות הטבעיות שלהם, אבל בתוך המערכת הבית ספרית יש להם את ההשתלבות בעצם במרכז הטכנולוגי אליו הם מגיעים וממנו הם חוזרים חזרה לבית הספר.
יפעת שאשא ביטון: ואמרתי לך, זה מה שאני רואה בחינוך הטכנולוגי לנגד עיני.
<מנשה סמירה: אכן.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח קודם כל שתספר על זה ותספר איך אתם מצליחים לשלב בין הכל, כי גם אצלכם יש את הפקטור המעשי והמקצועי, יש שם מייסטרים, קראת להם?
איילת נחמיאס ורבין: מייסטרים, כן.
יפעת שאשא ביטון: אני לא באתי מהתעשייה, אז אני פחות מכירה.
איילת נחמיאס ורבין: אומן.
יפעת שאשא ביטון: אבל יש גם את האומן שנמצא שם.
יפעת שאשא ביטון: הצלחתם לעשות את זה בחלקת אלוהים הקטנה הזאת והשאלה היא איך מרחיבים את זה ומפתחים את זה.
<מנשה סמירה: כן, אוקיי, אז קודם כל תודה.
<מנשה סמירה: באמתה הגענו לכאן צוות – גם פיני ואתי מתכנית הילה, פרופסור יורם הרפז שמלווה אותנו בצד האקדמי ותיכף נגיד על זה מילה, וברשותכם, תודה על הביקור.
<מנשה סמירה: היה יום באמת מעניין מאד, וגם הפידבק שלך גרם לנו לעשות חשיבה בחלק מהדברים.
<מנשה סמירה: אנחנו באמצע התהליך.
<מנשה סמירה: לזכותנו הרבה של רשת עתיד, אנחנו עובדים עם שתי המערכות ובהצלחה ובצורה טובה מאד – עם שתי המערכות.
יפעת שאשא ביטון: יש לכם גם כלכלה וגם - - -
<מנשה סמירה: בהחלט.
<מנשה סמירה: ובאמת, אני רוצה לומר, גם אנחנו עכשיו וגרשון הציג כאן שלושה-ארבעה מיזמים חדשים, שוב, סליחה על אי הצניעות, אנחנו זכינו להוביל שלושה מהם – את בית הספר המוביל לתיירות ומלונאות, את המרכז הטכנולוגי בחיפה, שהוא מוצלח ובאמת יש לו תשתית טובה (יש לקחים ולא כדאי להעתיק אוטומטית).
<מנשה סמירה: יש לנו מה להגיד אחרי שנה של הפעלה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אמרתי, איך בעצם מפתחים אותו.
<מנשה סמירה: כן, כן.
<מנשה סמירה: והדבר השלישי, אנחנו מובילים גם בתי ספר מדגימים ותחומי דעת שגרשון הטיל עלינו, בהצלחה.
<מנשה סמירה: לצד זה אנחנו מובילים עם משרד הכלכלה שלושה מיזמים חדשים, לדעתי מובילים, יפים מאד, מצוינים.
<מנשה סמירה: שני בתי ספר צמודי מפעל, אחד למגזר החרדי, בצורה מרתקת ומעניינת, שזה סיפור בפני עצמו לספר עליו מה הולך להיות שם.
איילת נחמיאס ורבין: איזה מפעלים?
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל יותר מעניין אותי שנדבר על התפיסה - - -
<מנשה סמירה: שנייה, את יודעת, את היית, אני פשוט רוצה לספר לאנשים שיתחברו ושיהיה קונטקסט לדברים שאני הולך לומר.
<מנשה סמירה: אז ככה בהחלט בעניין הזה, ויש לנו גם התמודדות עם אוכלוסייה נושרת באמצעות תכנית הילה, שפרושה בכל רחבי הארץ - - -
יפעת שאשא ביטון: נכון, שגם לה צריך לתת מענה, ואני מסכימה שגם להם צריך לתת מענה.
<מנשה סמירה: שגם שם הכנסנו מרכיבים של הכשרה טכנולוגית שעושה עבודה יפה מאד והצוות נמצא כאן ואם יהיה צורך, את ראית את זה ונוכל לספר על זה.
<מנשה סמירה: אני רוצה לחזור פה לדיון המרכזי ולומר סליחה, עבדכם היה גם מנהל תיכון אזורי גדול בבאר טוביה, ככה שהתנסיתי בבית ספר וגם הייתי ראש מכ"ם בצבא, אז ככה שעסקתי בשני הקצוות של האוכלוסיות.
<מנשה סמירה: אני רוצה לומר לכם כך: כדי לשדרג את החינוך הטכנולוגי, ואני חושב שנגעת בנקודה מרכזית.
<מנשה סמירה: זה עלה כאן גם בדברים של נציג מועצת התלמידים.
<מנשה סמירה: משרד הכלכלה חייב ואנחנו הולכים מפה לדיון במשרד הכלכלה, איך להעמיק ולהגביר את החלק האקדמי בתכניות הלימוד וההכשרה בתוך המשרד.
<מנשה סמירה: זה מה שאני הולך לבקש והנה, אני אומר לכם את זה כבר.
<מנשה סמירה: אני לא יכול שתלמידים שאני מביא – ובתי הספר שלנו, של משרד הכלכלה – סליחה על חוסר הצניעות – הם כמעט הגדולים ביותר ומוצלחים מאד עם ביקוש יוצא מן הכלל, בין אם זה בכרמיאל, בין אם זה בקמ"ג – בקריה למחקר גרעיני, בין אם זה בפלמחים.
<מנשה סמירה: אנחנו חייבים שיהיה לנו את האפשרות המוצלחת לתת לילדים הטובים שם את הבגרות.
<מנשה סמירה: כי כמו שאת אמרת בצורה נפלאה: בוגר של בית ספר מקצועי טכנולוגי, צריך שיהיה לו מקצוע עם תעודות רשמיות, שאם הוא רוצה לעבוד בזה, הוא יכול.
<מנשה סמירה: אבל אם הוא רוצה, פתאום נפל לו האסימון והוא רוצה להיות עורך דין, כלכלן, שתהיה לו בגרות ושתהיה לו את האפשרות לעשות הסבה באקדמיה.
<מנשה סמירה: זאת אומרת אסור לנו לחסום אותו.
<מנשה סמירה: ואני הולך לתבוע ממשרד הכלכלה את האפשרות הזאת.
<מנשה סמירה: למשל בקמ"ג.
<מנשה סמירה: אני מקבל ילדים חזקים שרוצים להשתלב בקמ"ג.
<מנשה סמירה: בקמ"ג רוצים אנשים עם תעודות בגרות גבוהות במקצועות הריאליים.
<מנשה סמירה: אני רוצה את שתי האפשרויות.
<מנשה סמירה: ואמרתם פה נכון, למשרד הכלכלה יש את היכולת הטובה מאד של תורת המקצוע ותורת ההסמכה המקצועית.
<מנשה סמירה: משרד החינוך אמון על המערכת האקדמית החינוכית ויש פה את השילוב הזה.
<מנשה סמירה: חייבים למסד אותו וצריכים להפסיק עם הבלגן הזה.
<מנשה סמירה: עכשיו לגבי לאן צריך להוביל את החינוך הטכנולוגי.
<מנשה סמירה: אני אגיד את זה ככה, במערכת החינוך של משרד החינוך אין שום סיבה שלא - ואני אגיד את זה בצורה קיצונית.
<מנשה סמירה: יכול להיות שיקפצו עלי, בעיקר נציגי התלמידים פה.
<מנשה סמירה: הייתי מנהל בית ספר.
<מנשה סמירה: אחת משתי ההרחבות חייבת להיות טכנולוגית.
<מנשה סמירה: ילד בוחר שתי הרחבות.
<מנשה סמירה: אם אנחנו רוצים לתת ערך למסלול הטכנולוגי – להכריח את הילדים לבחור מסלול טכנולוגי כאחת משתי ההרחבות שלו.
<מנשה סמירה: תהיה לו הרחבה אחת הומאנית – כי אנחנו רוצים ילדים הומאניים, אבל הרחבה שנייה שתהיה הרחבה טכנולוגית, שלא חייב לעשות אותה.
<מנשה סמירה: היא לא חייבת להיות ברמות של ה-10 יחידות הקשות והמורכבות.
<מנשה סמירה: יש גם הרחבות טכנולוגיות ברמות ה- - -.
<מנשה סמירה: זו נקודה אחת.
<מנשה סמירה: נקודה שנייה, כיתות המב"ר.
<מנשה סמירה: ששם הם מקבלים תעודת בגרות שהיא לא בהכרח פותחת להם דלת אפילו.
<מנשה סמירה: כי 3 יחידות מתמטיקה, 3 יחידות אנגלית ואחר כך להגיד יש לי בגרות, זה לא משמעותי כשההרחבה שבוחרים להם, בוחרים להם את ההרחבה הפשוטה ביותר שתעביר אותם גיאוגרפיה או עוד משהו.
<מנשה סמירה: ההרחבה של כיתות המב"ר תהיה החלטה – הרחבה טכנולוגית.
<מנשה סמירה: כי בהרחבות הטכנולוגיות יש משהו, ועכשיו אני הולך להגיד אותו, כי זה מתחבר גם לעבודה האקדמית שאנחנו עושים עם פרופסור יורם הרפז.
<מנשה סמירה: תראו, צריך לצאת מהמקום – יכול להיות שאני אתווכח איתך – חברת הכנסת – על העניין הזה.
<מנשה סמירה: אסור לנו להסתכל רק איך אנחנו מכשירים את הילדים לתעשייה.
<מנשה סמירה: זו גישה שהיא פשוט - - -
איילת נחמיאס ורבין: זה מקובל עליה לגמרי.
<מנשה סמירה: אז אני שמח.
<מנשה סמירה: הגישה הזאת לא מקובלת עלי.
<מנשה סמירה: אנחנו צריכים לתת ילד את כל האפשרויות.
איילת נחמיאס ורבין: חד משמעית.
<מנשה סמירה: מה זה לא הסללה?
<מנשה סמירה: לא הסללה זה לתת לילד את האפשרות לבחור.
<מנשה סמירה: אנחנו צריכים לתת לו מפתחות.
<מנשה סמירה: ככה הייתי עומד מול הילדים שלי בתיכון בבאר שבע.
<מנשה סמירה: הייתי אומר להם תקשיבו למה אתם צריכים להתאמן פה, למה אני מציק לכם, כי אני רוצה לתת לכם מפתחות.
איילת נחמיאס ורבין: מנשה, קוראים לזה ארגז כלים.
<מנשה סמירה: ארגז כלים, כשהייתי ראש מכ"ם בצבא הייתי אומר את זה.
איילת נחמיאס ורבין: לא, אני אגיד לך, כשניהלנו משא ומתן על הכניסה לממשלה, אז הסברתי על ארגז כלי מדיני.
יפעת שאשא ביטון: למה לקלקל נאום כזה ממוקד, שמכניס אותנו רגע ומחבר את כולם סוף סוף, וכולם מרגישים נוח – אני מסתכלת – לפוליטיקה?
איילת נחמיאס ורבין: כי אני צמחתי בפוליטיקה ואת לא.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מנשה.
יפעת שאשא ביטון: נכון, מודה באשמה.
<מנשה סמירה: מאחר שאני, כשהייתי 10 שנים בתקשורת התאמנתי לענות לכן, אז אני אחזור חזרה לתהליך.
יפעת שאשא ביטון: צמחתי בחינוך, אז הנה, אני מוקסמת ממה שאני שומעת.
<מנשה סמירה: אני אומר ככה, תראו, הסיפור הזה של לתת מפתחות לילדים, זו החכמה.
<מנשה סמירה: אתה נותן להם מפתח.
<מנשה סמירה: מי שירצה להתפתח לצד הטכנולוגי – קיבל את ההסמכה ואם הוא בחר בזה, יכול להיות שהוא יתפתח ויחשוב על משהו אחר.
<מנשה סמירה: מפתח לעולם האקדמי, אם הוא ירצה, מפתח לעולם החברתי.
<מנשה סמירה: מה המשמעות של להיות בבית ספר?
<מנשה סמירה: אתם יודעים, היינו ילדים מצוינים.
<מנשה סמירה: מישהו היה בא רק לבחינות.
<מנשה סמירה: אומר לי תשמע, מנה, אני מקבל 90, מה אתה מבלבל לי את המוח?
<מנשה סמירה: אני לא רוצה.