GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: יש לי שאלה, סיגל, במסגרת 14 או 15 המתמחים שאת ציינת, יש עתודה להתמחות ילדים?
<סיגל ליברנט-טאוב: לא, זה התמחות בשיקום בכלל.
<סיגל ליברנט-טאוב: אין לנו התפלגות - - -
יפעת שאשא ביטון: לילדים בנפרד.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ד"ר נורית יכימוביץ, על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר יולי טרגר, חזרנו אליך, רק תשלים את הדברים ברשות הדיבור שלך.
<יולי טרגר: כן, אז אני אתחיל מהכובע שלי כמנהל מחלקת שיקום בסורוקה וכנציג של כללית.
<יולי טרגר: אני בהחלט חושב שיש צורך עז במקומות לשיקום ילדים, כהגדרה נפרדת, אני חושב שיש גם צורך במיטות שיקום.
<יולי טרגר: אני לא אומר שצריך לפתוח מחלקות שיקום, אנחנו בסורוקה למשל כבר חושבים, בינתיים זה לא תכנון ממשי, אבל חושבים לפתוח, שיהיה לנו מרכז שיקום, כמו שאנחנו מתחילים לבנות בימים הקרובים, אנחנו כן מתכננים יחידה לשיקום ילדים כי יש חשיבות רבה מאוד להתחיל שיקום מוקדם ולעשות את זה בכותלי בית חולים כללי, כמו שעושים בשיבא למשל, שהילדים גם כשהם במצב טרי יכולים כבר להתחיל לעשות שיקום.
יעקב ליצמן: התקציב של מי אתם בונים?
<יולי טרגר: אנחנו קופת חולים כללית.
יעקב ליצמן: כן, אבל מאיפה הם מקבלים את התקציב?
<יולי טרגר: בית חולים סורוקה - - -
יעקב ליצמן: תגיד משרד הבריאות גם, אל תתבייש.
<יולי טרגר: אני לא מתבייש, משרד הבריאות - - -
אילן גילאון: זה התפקיד של משרד הבריאות.
יעקב ליצמן: אני נותן כסף לכללית והוא אומר כללית.
יעקב ליצמן: מה זה כללית?
יעקב ליצמן: כללית זה אני.
אילן גילאון: כן, תן קרדיט.
יעקב ליצמן: אני לא מחפש קרדיטים, אבל - - -
<יולי טרגר: אני בטוח שאתה מכיר את זה, עניין הבנייה, שזה מתרומות ובמצ'ינג של כללית ועניין כוח אדם זה כללית.
<יולי טרגר: אני לא שמעתי עדיין שמשרד הבריאות נותן לזה כסף.
<יולי טרגר: אם אני אשמע את זה אני - - -
יעקב ליצמן: אני מציע לך, לפני שאתה מציע בפני - - -
אילן גילאון: אני לא מבין את הדיון מבחינתו - - -
יעקב ליצמן: מעל כולם, תבדוק אצל מנכ"ל כללית איפה - - -
אילן גילאון: זה רגולציה, בזה אתם עוסקים.
יעקב ליצמן: לא הבנתי.
אילן גילאון: אני לא הבנתי את הדיון, הוא מתנהל כזה בצורה משעממת וגם בעצלתיים - - -
יעקב ליצמן: לא, אילן, אין שום דיון.
אילן גילאון: לא, אין דיון.
<קריאה: אילן, אז תכניס אנרגיה לדיון, תדבר.
יפעת שאשא ביטון: לא צריך לצעוק, אנחנו רוצים להגיע לתוצאה.
יפעת שאשא ביטון: המטרה של הדיון היא לא שהוא יהיה מעניין, שהוא יהיה אפקטיבי.
יפעת שאשא ביטון: אפקטיבי פירושו שאנחנו נגיע למרכזי שיקום - - -
אילן גילאון: גברתי, לא הבנתי את הדיון.
אילן גילאון: מותר לי - - -
יפעת שאשא ביטון: אז אני אומר - - -
אילן גילאון: - - - כל כך פשוט, שאפילו חבר כנסת יוכל להבין אותך.
אילן גילאון: אני לא הבנתי מה - - -
יפעת שאשא ביטון: אז הדיון הוא מאוד פשוט.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לתת מענה למרכז שיקום אשפוזי גם בפריפריה, קרי דרום וצפון, היום אין מענה כזה בכלל.
יפעת שאשא ביטון: יש מענים של שיקום יום, שגם הם במתכונת מצומצמת ביחס לאזורים אחרים בארץ.
יפעת שאשא ביטון: הדברים נאמרו בצורה מאוד ברורה בתחילת הדיון ועכשיו התפקיד שלנו הוא לראות איך אנחנו יוצרים מציאות אחרת.
יפעת שאשא ביטון: אמרו כאן שיש עתודה למרכז יום שיקומי בפוריה, צריך לוודא שזה יקרה מהר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מזהים שיש פה מצוקות גם בדרום.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אם הכללית מתכננת מרכז שיקום כללי, אני חושבת שחייב שבתוך התכנון הזה תהיה התייחסות גם לילדים, לא כי אתם חושבים על זה, אלא כי באמת זה יהיה חלק מהתכנית האמיתית.
יפעת שאשא ביטון: הדברים צריכים להיאמר ואני חושבת שזה כיוון הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אם אתה רוצה להשיג בדיון הזה משהו נוסף שיתרום לשיקומם של ילדים, אז לגמרי בשמחה.
אילן גילאון: לא, אני נכנסתי לדיון שגברתי מציין, אני רוצה לדעת, בצפון מה צריך, בדרום מה צריך.
אילן גילאון: זאת הרגולציה.
אילן גילאון: שמעתי שהקימו ועדה לצדק חלוקתי, אין צדק אחר חוץ מחלוקתי, רק צדק חלוקתי, ולכן הפונקציה של כמות האנשים, המרחק והדחיפות בטיפול הם הדברים שקובעים, לא משהו אחר.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אומרת לך את זה בצורה הכי חדה שיכולה להיות.
יפעת שאשא ביטון: היום אין בכלל.
יפעת שאשא ביטון: המצב עד כדי כך חמור שאין בכלל.
יעקב ליצמן: אילן, לאיפה אתה חותר?
יעקב ליצמן: למה אתה חותר?
אילן גילאון: עכשיו מה הולכים לעשות?
יעקב ליצמן: אתה אומר בדיוק מה שסיגל אמרה לפני חמש דקות.
אילן גילאון: זה הולך להיות?
אילן גילאון: יש לוח זמנים?
אילן גילאון: מה קורה?
יעקב ליצמן: יש, יש.
<סיגל ליברנט-טאוב: יש תכניות שמתגבשות.
אילן גילאון: זה היה רק אי הבנה שלי - - -
יפעת שאשא ביטון: אז תתייחס, בבקשה, לסוגיה של שיקום הילדים בתוך התכנון של מרכז השיקום בדרום.
<יולי טרגר: מה שאני יכול להתייחס כרגע, שאנחנו חושבים על זה, בדיוק כמו שהגדרת.
<יולי טרגר: אנחנו מזהים את הצורך, צורך עז, ואנחנו מנסים לפעול כפי שאנחנו יכולים.
<יולי טרגר: אז במרכז השיקום שיקום אנחנו כבר חושבים על יחידה לשיקום ילדים.
<יולי טרגר: כבר היו כמה ישיבות תכנון ראשוני, בתחילת הדרך, אבל יש תכנון כזה.
<יולי טרגר: זה דבר אחד.
<יולי טרגר: זה אני אומר, עוד פעם, בכובע של מנהל מחלקת שיקום בסורוקה.
<יולי טרגר: בכובע של יושב ראש ועד איגוד השיקום, אני יכול לדייק פה, היה, אנחנו כבר ראינו את זה כמה שנים, עשינו בשנה האחרונה תהליך יחד עם המועצה המדעית ואנחנו כן הגענו למתווה של התמחות-על.
<יולי טרגר: זו פעם ראשונה, אנחנו בונים התמחות-על, לא רק בשביל תחום הילדים, אנחנו בכלל מזהים ואנחנו יודעים שאין מספיק רופאי שיקום.
<יולי טרגר: אני נמצא כבר שנה וחצי בדרום, אני מנסה לגייס רופא שיקום נוסף, שיש צורך עז בזה, ולא מצליח.
<יולי טרגר: אין רופאי שיקום, בין היתר בילדים.
<יולי טרגר: בגלל זה יצרנו תהליך, זה אושר במועצה המדעית, זה נמצא בתהליכי אישור פורמלי במשרד הבריאות.
<יולי טרגר: אנחנו מאוד מאוד מקווים שבאיזה שהוא שלב התהליך הזה יסתיים ואנחנו נוכל לצאת לדרך.
<יולי טרגר: אני רק חושש, ואני מעלה את זה פה, אני לא יודע, אני חושש או שאני מקווה שאז יהיו רופאי שיקום בהמוניהם, כולל רופאי ילדים שירצו לעשות התמחות שנייה בשנתיים וחצי ואז לא יהיו לנו תקנים לקבל אותם להתמחות ול - - -
יפעת שאשא ביטון: יהיו צרות של עשירים, אתה אומר.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר טרגר, רק שאלה אחרונה, אתה אומר שמרכז השיקום נמצא במצב של תכנון?
יפעת שאשא ביטון: יש צפי מבחינת לוחות זמנים, מתי אנחנו אמורים לראות את זה עומד שריר וקיים?
<יולי טרגר: לוח הזמנים לבנייה זה משהו כמו בעוד שנה, לוח הזמנים של סיום הבנייה זה בערך שלוש שנים.
<יולי טרגר: סיום השנה, אני מתכוון כרגע לתכנית שהיא סדורה, זו תכנית ללא יחידת שיקום ילדים, זו תכנית למחלקה לשיקום כללי ל-36 מיטות, כרגע יש רק 20 מיטות במחלקה הזמנית.
<יולי טרגר: השלב הבא, אם אנחנו נגייס כסף לעוד יחידה, כי יש לנו אופציה למרכז של חמש קומות, זה רק עניין של כסף שצריך לגייס מתרומות, לא משום מקום אחר.
<יולי טרגר: אם אנחנו נוכל להשיג את זה אנחנו נתקדם הלאה.
<קריאה: השר אומר פה שהוא ייתן לך כסף.
<יולי טרגר: אני בעד.
<קריאה: השר אומר שהוא נותן לך כסף, מה אתה מדבר בכלל?
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע להבין את העניין.
יפעת שאשא ביטון: אם יהיה כסף אז אנחנו נדאג לשיקום ילדים, ואם לא יהיה אז אנחנו נשאיר את זה כמחלקה כללית?
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה פשוט להבין את מה שאמרת.
<יולי טרגר: אני רוצה לחדד, כשאני התקבלתי ללווינשטיין להתמחות אמרו לי שהולכים לפתוח מרכז שיקום בסורוקה.
<יולי טרגר: זה היה לפני 25 שנה, עברו - - -
יעקב ליצמן: מי היה אז שר הבריאות?
<יולי טרגר: אני חושב שלא אתה.
יעקב ליצמן: חשוב לציין.
אילן גילאון: אצלך זה לא קורה.
<יולי טרגר: כבוד הרב, אין שום טענות, לא כלפיך.
אילן גילאון: חבר'ה, אנחנו עוסקים פה רק ב - - - מי מקבל, מי משלם.
<יולי טרגר: זה לקח זמן אז, ברוך ה' כללית השקיעה ויש מחלקת שיקום חדשה בדרום.
<יולי טרגר: אני מאוד מקווה, יש חשיבה מאוד מעמיקה שם, שאנחנו נתקדם גם לכיוון, בינתיים אני יכול - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת מראש ושזה יירשם גם בהחלטות הוועדה, שבתוך התכנית הנוכחית שאתם בונים, הרי עוד לא התחלתם להרים את המבנה, זה עדיין יכול להיכנס פנימה, תכללו גם יחידה של שיקום ילדים, כי הרי לשם כך אנחנו התכנסנו.
יפעת שאשא ביטון: אין שום סיבה בעולם שאתם הולכים להקים מרכז חדש והילדים לא יקבלו בו ביטוי.
<יולי טרגר: לוקח בשתי ידיים.
באסל גטאס: יש לי שאלה אליו לפני שאת עוברת.
באסל גטאס: הקמת המרכז, אתה אומר, יהיו לי תרומות אני מקים, אין לי תרומה אני לא מקים - - -
יפעת שאשא ביטון: יחידה לילדים.
באסל גטאס: אתה בעצם כמעט מונופול בתחום הבריאות בארץ, זה חלק מהייעוד שלך.
באסל גטאס: אתה חייב להסתכל על זה כהשקעה, לא כ - - - כפי שאתה מקים מרפאה בכפר ראמה או ביישוב אחר, זה חלק מהתפקיד שלך.
באסל גטאס: לא אכפת לנו, כחברה, או לנזקקים, אם אתה השגת תרומה ממישהו פילנתרופ יהודי אמריקאי או לא.
באסל גטאס: השאלה, היא גם לכבוד השר, אם יש גורמים פרטיים שיכולים להיכנס לעניין - - -
יעקב ליצמן: אם הוא לא יקים את זה בסורוקה נחפש פתרון אחר, במקום אחר.
באסל גטאס: אני שואל אם חברה פרטית, או ספק שירות רפואי פרטי, יכולים להיכנס לעובי הקורה בתחום הזה ולהקים מרכזי שיקום.
יעקב ליצמן: שיקום אפשר.
יפעת שאשא ביטון: אמר שר הבריאות, אפילו הוא אמר חד משמעי, אם לא יימצא פתרון בסורוקה ידאגו למצוא את הפתרון במקום אחר.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני חושבת שאם סורוקה כבר עם הפנים למרכז שיקום אין שום סיבה בעולם שלא יילקחו בחשבון שם ילדים.
<יולי טרגר: גם נקווה שיהיה שיתוף פעולה עם משרד הבריאות ואז הכול יהיה יותר קל.
<קריאה: הם לא מדברים על ילדים.
<קריאה: הוא מדבר שם על מבוגרים.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני ביקשתי שבתוך המערך השיקומי שהם מכינים היום, מתכננים היום, הם יכללו יחידה לשיקום ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי את זה בצורה ברורה.
יפעת שאשא ביטון: אני באמת אתחיל לחשוב שאולי אני מדברת פה בשפה קצת אחרת.
באסל גטאס: בכלל הדיון כאן מתקיים בגלל הילדים.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ד"ר מורית בארי.
<מורית בארי: אני מנכ"ל בית חולים 'אלין' לשיקום ילדים בירושלים, המוסד היחידי המיועד לילדים שכל כולו מהתחלה ועד הסוף עסוק בשיקום ילדים.
<מורית בארי: אני רוצה לשים על השולחן כמה תיקוני טעויות.
<מורית בארי: קודם כל בתוך המסמך היפה הזה של ועדת המחקר של הכנסת יש טעויות גדולות במספרים.
<מורית בארי: מוגדר שיש 20 מיטות שיקום בבית חולים 'אלין'.
<מורית בארי: כמו שאמרתי, בית חולים של 120 מיטות, מתוכן 49 מיטות של אשפוז פעיל ועוד כ-57 מיטות כרגע, נכון להרגע, של אשפוז יום שנותן מענה לכל הארץ.
<מורית בארי: אין רשימת המתנה, למעט במחלקה לשיקום נשימתי, שזה טיפול נמרץ, שיש קושי, אנחנו מאוד מאוד משתדלים וקיצרנו מאוד את ימי האשפוז שם.
<מורית בארי: אבל החסר הוא לא במיטות אשפוז אקוטיות.
<מורית בארי: אם עושים שיקום ייעודי טוב, יותר חשוב שהדבר הזה ייעשה במרכז מומחה שיש בו את ההבנה של מה זה שיקום ילדים, מאשר להתחיל להכניס מיטות של שיקום במרכזים של שיקום כללי, שזה לא אותו מקצוע.
<מורית בארי: ד"ר טרגר אמר את זה בפירוש.
<מורית בארי: כמו שאתה לא אומר למטופל של רופא המשפחה, 'אתה צריך עכשיו דחוף קרדיולוג במיון', והוא אומר 'לא, אני מעדיף אצל רופא המשפחה', אין דבר כזה, אותו דבר לא יכול להיות שמשפחה תגיד, 'אני לא מוכן להיות במרכז שיקום, רק בסורוקה' והוא יקבל טיפול במחלקה שהיא לא מחלקת שיקום ילדים.
<מורית בארי: מיטות צריכות להיות מיועדות לילדים ועם המומחיות.
<מורית בארי: יש סיבה מדוע גורמים פרטיים לא נכנסים לתחום הזה.
<מורית בארי: זה תחום גירעוני בצורה בלתי רגילה מאחר שכמות כוח האדם שצריך בשביל לשקם את הילדים היא גדולה בהרבה - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו אגב גם לא רוצים גורמים פרטיים, אנחנו רוצים שהמדינה תיקח אחריות.
באסל גטאס: אתם מה?
<מורית בארי: אנחנו מלכ"ר שמקבל את ההתחייבויות מקופות החולים.
באסל גטאס: מלכ"ר זה גורם פרטי, מה ההבדל?
<מורית בארי: כן, אנחנו בגירעון מאוד מאוד קשה, אנחנו מגייסים תרומות, כמו שגם ד"ר טייגר, כמו שכל המדינה הזו חיה מתרומות, בואו נשים את זה על השולחן.
באסל גטאס: מי משלם לכם, משרד הבריאות?
<מורית בארי: בוודאי, דרך קופות החולים.
<מורית בארי: כל ילד שמגיע מגיע עם התחייבות לטיפול.
<מורית בארי: ילד שיגיע ללא התחייבות אנחנו נרים שמים וארץ לנסות לשכנע את הקופה לתת לו את ההתחייבות.
<מורית בארי: אחת הבעיות היא שקופות החולים, אין להן את היכולת לתת את הטיפול בפריפריה ובכל זאת בחלק מהמקרים לא נותנות את ההתחייבויות לטיפול ועל זה היה מאבק מאוד גדול ואני חושבת שעשינו פריצת דרך, יש לנו עכשיו הפניות שוטפות לשיקום.
<מורית בארי: אני מסכימה לגמרי שיש חסר גדול בצפון ובדרום, אבל החסר הזה הוא במיטות אשפוז יום.
<מורית בארי: אני חושבת שהאשפוזים של ילדים - - -
יפעת שאשא ביטון: על סמך מה את קובעת את זה, ד"ר בארי?
יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו כבר ציינו את העובדה, ושווה אולי לבדוק את זה אמפירית, שיש משפחות שגם אם תהיה להם הפניה ללכת ולהיות מטופלים בירושלים לא יגיעו מקרית שמונה עד ירושלים בשביל הליך שיקומי.
יפעת שאשא ביטון: לא כי הילד לא חשוב להם, אלא כי ההיערכות היא כל כך מורכבת שזה פשוט יהיה בלתי אפשרי.
<מורית בארי: יש עוד כמה נקודות שאני רוצה לומר.
<מורית בארי: למשל אחד הדברים שתוארו במסמך הזה זה שיש איזה שהיא עלות להורים לשהות ליד מיטת ילדם.
<מורית בארי: זה ממש לא נכון, ליד כל מיטת ילד בשיקום יש מיטה מוכנה להורים עם תנאים שהם יכולים להיות שם.
<מורית בארי: נכון, זה לא נוח - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, בסדר גמור, אבל זו משפחה שצריכה להעתיק בעצם את מקום מגוריה ולהיערך באופן אחר לחלוטין ממשפחה שנמצאת בקרבת אותו בית חולים.
<מורית בארי: אין ספק שיש נוחות הרבה יותר גדולה אם מרכז השיקום נמצא סמוך למגורים.
<יולי טרגר: זה לא עניין של נוח, היא צריכה להשאיר 9 ילדים נוספים בבית.
<יולי טרגר: 9 ילדים נמצאים בבית והיא נמצאת עם הילד.
<מורית בארי: לכן אנחנו צריכים לצמצם את האשפוז המלא כמה שיותר, אבל צריך לחשוב על הילד קודם כל.
<מורית בארי: אנחנו כאן בשם הילד וזה ועדה לזכויות הילד וזכות הילד לקבל את השיקום מאנשי המקצוע שמבינים את המקצוע ולא לשים אותו במקום - - -
יפעת שאשא ביטון: מסכימה לחלוטין.
<מורית בארי: ואני לא אומרת, יכול להיות שיש טיפול מעולה במחלקת שיקום בסורוקה, אני מדברת עקרונית.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אנחנו עכשיו לא בתחרות שבין סורוקה לבין בית חולים 'אלין', כי זה לא השיח.
יפעת שאשא ביטון: השיח איך אנחנו יוצרים מרכז שיקומי ייעודי לילדים גם בדרום ובצפון.
<מורית בארי: עוד נקודה אחת לגבי עלי נגב, וזו גם כן נקודה עקרונית.
<מורית בארי: יש בלבול גדול בציבור בין התפתחות הילד לשיקום הילד.
<מורית בארי: התפתחות הילד זה ליווי של ילד בכל מיני בעיות התפתחותיות מולדות עם מה שנקרא היום מש"ה, מוגבלות שכלית התפתחותית, ואיחורים התפתחותיים למיניהם.
<מורית בארי: ניתן מענה מאוד יפה, תמיד הוא יותר טוב במרכז מאשר בפריפריה, תמיד, של מרכזי התפתחות הילד ומעקבים ודברים כאלה.
יפעת שאשא ביטון: למה את חושבת שהוא טוב יותר במרכז ולא בפריפריה?
<מורית בארי: למה?
<מורית בארי: יש הרבה מאוד אנשי מקצוע טובים, פחות בדרום, שם יש עדיין חסר, ולכן אני חושבת שצודק משרד הבריאות שהוא שם את הדגש בדרום על גיוס כוח אדם - - -
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שהנגזרת צריכה להיות שאנחנו נעשה פיזור של כוח איכותי גם ב - - -
<מורית בארי: אם אני אהיה מאוד כוללנית, אבל יש אוכלוסייה גדולה, דווקא מהמגזר הערבי, שהולכים ללמוד פרא רפואיים, מה שנקרא מקצועות הבריאות, קלינאיות תקשורת ופיזיותרפיסטיות, מגיעים לירושלים ללימודים ולצערי הרב לא נשארים לעבוד כאן, כי ברגע שהם צריכים מערכת חינוך הם חוזרים לצפון והם נמצאים שם.
<מורית בארי: הם יכולים לספק את המענה בפריפריה בצורה טובה.
באסל גטאס: זה לשמחתנו, למה לצערך?
<מורית בארי: לצערי האישי, כי אני פה בירושלים.
יפעת שאשא ביטון: כן, השיח כולו זה 'בואו למרכז' - - -
<מורית בארי: לא, חס ושלום, צריך לתת את השירותים בפריפריה.
יפעת שאשא ביטון: חברים, אני רוצה לצאת מהמרכז לפריפריה ולראות איך כל מדינת ישראל נמצאת בגזרה של הדאגה שלנו.
<קריאה: הדיון זה על הפריפריה.
<מורית בארי: צריך לתת את השירותים בפריפריה, אבל כמו שלא צריך בכל בית חולים מרכז נוירו כירורגי ולא צריך בכל מקום מרכז של השתלות לב, צריך שמרכזי הידע יהיו מצומצמים במספר מוגבל.
<מורית בארי: אני מודאגת מלחלק בפוריה קצת ובכרמיאל קצת, אני מודאגת מהרעיון הזה שלא יהיו שם אנשים שההתמחות שלהם ייעודית לשיקום ילדים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא זה במקום זה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני בכוונה מוחה על השיח הזה.
יפעת שאשא ביטון: חברים, אני מוחה על השיח הזה שצריך מרכזים ייעודיים ואם צריך מרכזים ייעודיים אז הם במרכז הארץ, כמה מפתיע.
<מורית בארי: זה לא מה שאמרתי.
<מורית בארי: אם אין את האנשים בפריפריה?
יפעת שאשא ביטון: אם אין, אנחנו צריכים לדאוג להביא אותם.
יפעת שאשא ביטון: זה לא אם אין את האנשים בפריפריה ואין מרכז שיקום בפריפריה אז לא יהיה שיקום ילדים בפריפריה.
<מורית בארי: אין גם רופאי שיקום בירושלים.
יפעת שאשא ביטון: אז התפקיד שלנו זה לראות, ובשביל זה כינסנו פה את משרד הבריאות ובשביל זה הגיע כבוד השר בעצמו, כדי לראות מה הפרמטרים שלהם אנחנו צריכים לדאוג כדי שתהיה עתודה כזו.
יפעת שאשא ביטון: לא רק במרכז הארץ, אלא גם בפריפריה.
יפעת שאשא ביטון: הילדים בפריפריה זכאים לא פחות לשיקום מאשר במקומות אחרים.
<מורית בארי: לפני שאנחנו נגדל את הרופאים האלה, שייקח לנו עוד הרבה מאוד שנים לגדל אותם, יש דברים שאפשר לעשות היום כדי לשפר את המצב בפריפריה.
<מורית בארי: לא לחכות שיהיו לנו - - -
יפעת שאשא ביטון: ומה את מציעה כדי לשפר את המצב בפריפריה, חוץ מבית חולים במרכז?
<מורית בארי: אני מדברת על מרכזי יום כי מרכזי יום יכולים לשנע רופאים גם מהמרכז, שיכולים להגיע, לתת את השירות ולתת את המעקב ולנהל את המרכזים.
<מורית בארי: אפשר לעשות שלוחות של מקומות מרכזיים שקיימים היום.
<מורית בארי: אפשר לעשות את זה בלי לחכות להקים מערכים ענקיים בצפון.
<מורית בארי: אנחנו מדברים על ילדים שהיום אולי הם בני שנתיים ושלוש, עד שכל המהלכים האלה ייגמרו הם כבר לא יזכו לשיקום הזה.
<מורית בארי: לכן אני חושבת שצריך למצוא פתרונות שהם לא בניית כל מיני מערכות גדולות, אלא היום לשבת ולמצוא היום פתרונות שם.
<מורית בארי: זה מה שאני באתי להגיד.
יפעת שאשא ביטון: מסכימה, זה לא צריך להיות זה או זה, אנחנו צריכים לדאוג שזה יהיה זה וגם זה ואז אנחנו נצליח להגיע לאיזה שהוא מערך שלם.
<מורית בארי: מאה אחוז.
יפעת שאשא ביטון: אביטל ישר רוזנאי, התפתחות הילד, בבקשה.
<אביטל ישר רוזנאי: האמת שאני די מופתעת, כי אני לא באתי לדבר, אני באתי להקשיב בעיקר.
<אביטל ישר רוזנאי: אני באתי מכיוון שאני מנהלת את הפורום הארצי של היחידות להתפתחות הילד, לנו יש את המצוקות שלנו, כפי שגם השר יודע.
<אביטל ישר רוזנאי: אני לא רוצה להתערב בדיון, מעבר לתיקון קטן.
<אביטל ישר רוזנאי: אני יודעת, כפי שאמרה מנכ"לית בית חולים 'אלין', לכאורה יש הרבה מאוד מרכזים ויחידות להתפתחות הילד ברחבי הארץ, לא לכאורה, יש הרבה, אבל אין להם יכולת לתת מענים כמו שצריך לאור המצב הנוכחי.
<אביטל ישר רוזנאי: שוב, זה לא הדיון, אני חייבת לתקן.
<מורית בארי: אני מסכימה איתך, זה מקצוע אחר לגמרי.
<מורית בארי: אין בינינו חילוקי דעות.
<אביטל ישר רוזנאי: נכון, רק כל דבר בכבודו, זה הכול.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה.
אילן גילאון: גברתי, אני רוצה להזכיר לעצמנו במה אנחנו עוסקים כאן, אנחנו עוסקים כאן בתעדוף ובקביעה מי מקבל כמה ולמה ומי משלם כמה ולמה.
אילן גילאון: הדיון על רפואה בכלל, לא על רפואה שיקומית, עוד לא הגעתי לזה, הוא הדיון ארוך השנים לגבי הפריפריה, כל ההוכחות המדעיות מוכיחות מה היא תוחלת החיים בפריפריה, מה אנשים מקבלים בפריפריה.
אילן גילאון: הרגולציה היא היכולת לעשות את הדברים בהגינות ובהוגנות, כדי שכל אחד יהיה נגיש לשירותי בריאות.
אילן גילאון: בתוך זה אנחנו מדברים גם על ילדים וגם על שיקום, זה דבר מאוד חשוב.
אילן גילאון: לכן, בסופו של דבר מה שצריך לומר פה, יש עימות לעתים בנושא של האיכות לבין הנושא של המרחק, הוא קיים, אבל הוא חייב להיות מידתי.
אילן גילאון: דווקא הטכנולוגיה המאוד מתפתחת והרפואה שלנו, שהיא אחת הטובות בעולם, היא מאפשרת את הפיזור הגדול הזה שאנחנו מדברים עליו.
אילן גילאון: אני לא יכול לבוא אליך בטענות, מי שבא אליך בטענות הוא נאמן למה שקוראים מדינת גמ"ח.
אילן גילאון: אני בא, כבוד השר, מתוך מסורת שאומרת שונא עמותות יחיה.
אילן גילאון: אני לא רוצה מדינה שמנוהלת - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל הם לא עמותה, זה קופת חולים כללית.
אילן גילאון: קופת חולים, זה בסדר גמור.
אילן גילאון: אני נדרש למשהו אחר.
אילן גילאון: הפתרון איננו פתרון שנעשה בידי עמותות של רצון טוב, הוא בסופו של דבר בידי הקצאת משאבים.
אילן גילאון: עכשיו האמת היא כזאת, יש מלחמה אחת, שליצמן יודע, אנחנו לצדו לאורך כל החזית, אני לפחות מאמין שמשרד הבריאות בתקציבו, במכלול, הוא החצר האחורית, הוא לא מאפשר לו לעשות את הרגולציה שהוא צריך אותה, על פי דחיפות, על פי נגישות, על פי קרבה.
אילן גילאון: חבר'ה, חלק מתוך שיקום זה שהאמא של הילד תוכל להגיע אל הבן שלה ולא לנסוע יום שלם לשם ולראות אותו פעם בארבעה חודשים כי כל השיקום הזה איננו עוזר.
אילן גילאון: לכן, בסופו של דבר מה שנקרא אצלנו put the money where the mouth is, יש צורך, צריך לעשות את זה, אנחנו הולכים לקראת תקציב המדינה בעוד כמה זמן, לקראת זה אנחנו צריכים להיות מוכנים כדי לדרוש את דרישותינו.
אילן גילאון: אתה יודע שאנחנו נסתער על זה בלי מעצורים.
אילן גילאון: למה אמרתי שאני לא מבין?
אילן גילאון: הדיון היה מאוד אמורפי, של הרבה מאוד אנשים שעושים דברים חשובים וטובים, אבל הבעיה העיקרית היא - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אני מוחה, הדיון בכלל לא היה אמורפי וגם לא הספיקו לדבר הרבה אנשים, דיבר משרד הבריאות ודיבר הממ"מ.
יפעת שאשא ביטון: אז בוא נדייק בדברים וגם הדברים הוגדרו.
אילן גילאון: אז, גברתי, אני לוקח על עצמי, אי הבנה שלי, יש לי בעיה של קשב וריכוז.
אילן גילאון: אני מבקש שאנחנו נתמקד בעיקר, העיקר הוא בסופו של דבר איפה עושים את זה, איפה המקום הדחוף ביותר לעשות את זה ומה היא ההקצאה לזה ואיך אנחנו צריכים ללכת ולהשיג את המשאבים, כי משאבים הם אמנם לא הכול, אבל משאבים קובעים את סדר העדיפויות.
אילן גילאון: אמרתי את זה בדיון הקודם, אני חייב להשתמש בזה גם עכשיו.
אילן גילאון: שאלו פעם את קורצ'אק מה הם ילדים, אז הוא אמר 'ילדים הם כמו אנשים מבוגרים, רק שהם יותר נמוכים', ואני אעשה פרפראזה על זה ואני אומר שהם גם אנשים, רק יותר נמוכים, והילדים שזקוקים לשיקום הם גם הרבה הרבה יותר איטיים וחברה תהיה ניכרת בכך שהיא תטפל בהם תחילה.
אילן גילאון: זאת אומרת כאן כל ההתחלות צריכות להתבצע מן המקום הזה.
אילן גילאון: ברור לכולי עלמא, בסופו של דבר הצדק הוא רק חלוקתי, הוא לא משהו אחר.
אילן גילאון: עוני זה תוצאה של חלוקה לא נכונה של עושר וכן הלאה וכן הלאה.
אילן גילאון: לכן, אם לא הבנתי אני מתנצל, אבל נדמה לי שזה הדיון, הדיון הוא שצריך מקום בצפון, איפה הוא צריך להיות, ובדרום.
אילן גילאון: עלי נגב זה לא התשובה, כבוד השר, זו באמת פעולה וולונטרית, אבל היא גם לא מכסה את הצורך.
יעקב ליצמן: לא, לא שמעת - - -
אילן גילאון: בכל אופן, אתה צריך הרבה יותר כסף ואנחנו רוצים שאתה - - - אני חושב שאני היחיד פה בכל הבניין הזה שאומר את הדבר הכי פרובלמטי - - -
יעקב ליצמן: נדמה לי שאמרת שאני לא - - -
אילן גילאון: בתור עוטף עזה, אני אומר, אם שואלים אותי 'מה אתה רוצה, יותר כיפת ברזל או יותר מיטה בבית חולים?' אני אומר 'יותר מיטה בבית חולים, זה יותר חשוב לי'.
אילן גילאון: באופן סטטיסטי, כי אנחנו, אתה יודע - - -
יפעת שאשא ביטון: כי אולי לא חיית תחת אש.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, אני כל הזמן אומרת - - -
אילן גילאון: אני הייתי תחת אש, אני עוטף עזה ולכן אני אומר - - -
יפעת שאשא ביטון: אה, סליחה ומחילה, אבל אני אומרת באמת, השיח הוא לא מאיפה ניקח כדי לתת למקום אחר, השיח צריך להיות איך אנחנו מחלקים את זה נכון.
אילן גילאון: לא, הוא צריך להיאמר דווקא בקצה הזה, כדי להבין שמי שמטפל בחיים עצמם זה החיים עצמם.
אילן גילאון: אז זה קשה להגיד שכל הסוכרתיים האלה נוהרים לקלפיות וזה, כי זה לא עושה רושם על אף אחד, אבל זו המציאות שבה צריך לטפל.
יעקב ליצמן: אילן, אילן - - -
אילן גילאון: ליצמן, אתה אחראי על החיים, לא שר - - -
יעקב ליצמן: אני מתנצל, כי איך אמרת?
יעקב ליצמן: צריך גם כסף, אז אני בדרך לאוצר כרגע.
יעקב ליצמן: אני באתי במיוחד, עשיתי כל מיני שינויים בלו"ז להראות את החשיבות של העניין.
<הדס אופק: באתי נורא מרחוק, נסעתי שלוש שעות.
יעקב ליצמן: זה ממש הפסד מרובה כאן.
יעקב ליצמן: את יודעת שלשבת לדיון עם האוצר, אם אני לא אהיה שם אז אני אצטרך לשמור על הכיסים שלי.
יעקב ליצמן: בכל זאת אם זה יהיה ממש לשתיים-שלוש דקות אני אשמע.
יעקב ליצמן: אני לא אאריך בעצמי, אילן, שני דברים.
יעקב ליצמן: אל"ף, ברור שאני חושב שצריך להרחיב, אמרנו שעושים את זה כרגע בפוריה ובכרמיאל, מחלקים שם בדברים.
יעקב ליצמן: אני חייב לציין, ד"ר בארי, מה שקורה שם ב'אלין' זה מדהים, העבודה שעושים שם, ויש עוד מקומות, שם ביקרתי, מכיר את בית החולים ועוד מקומות.
יעקב ליצמן: אבל צריך להרחיב גם.
יעקב ליצמן: מה שאני אומר, רבותיי, אני אקבל אחרי הדיון, יש לי אנשים שנשארים כאן בדיון, ד"ר סיגל תישאר כאן, היא תעדכן אותי אחר כך על מה דיברו ואני אשמח לעזור.
יעקב ליצמן: ברשות היושבת ראש, אני רק לקצר, אחת מהצפון שרוצה להגיד משהו, אז אני אשמח.
יפעת שאשא ביטון: כן, אז רשות הדיבור היא שלה, היא גם בתור.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, הדס אופק, הפורום האזרחי לקידום הבריאות בגליל.
<הדס אופק: כן, אני אקצר.
<הדס אופק: אני באתי לפה כדי לדאוג שאם חס וחלילה יקרה משהו לילדיי אני לא אצטרך לעבור לסבא וסבתא שגרים פה ממול.
<הדס אופק: אני פיזיותרפיסטית, עבדתי 15 שנה בלווינשטיין ועברתי צפונה עם החלטה שבקטע ההתנדבותי, או בקטע הציבור, אני אזיז את הנושא הזה של שיקום בגליל.
<הדס אופק: כשהקמנו את הפורום האזרחי לקידום הבריאות בגליל לפני ארבע שנים לא היה בקונצנזוס שצריך בכלל שיקום בגליל, אמרו 'יש לווינשטיין, יש תל השומר, אנשים יכולים להיות חודשיים בלווינשטיין גם אם הם מצפת'.
<הדס אופק: אז כיום יש שיקום גריאטרי בכרמיאל ואני מאוד מברכת על כך ומודה על כך, יש שיקום מבוגרים לסוגיו בפוריה ואני מאוד מודה על כך ומברכת על כך, השיקום בנהריה מקבל רוח גבית ויקום, וכאילו זה נהיה קונצנזוס שברור שצריך שיהיה שיקום בגליל - - -
יעקב ליצמן: אבל?
<הדס אופק: אני חושבת שאזרח בן 10, מגיע לו מה שמגיע לאזרח בן 40 או בן 70.
<הדס אופק: צריך להבין שהמחיר של משפחה שצריכה להיות ליד ילדה, לפעמים גם חצי שנה וגם שנה, הוא מחיר של או להזיז את המשפחה, שבזה רק העשירים יכולים לעמוד או להיקרע.
<הדס אופק: אז או ששולחים את הסבתא, או שההורים עושים את זה חצי חצי כזה, והאחים מאבדים את המשפחה, זה במקרים הקשים, כשיש ילד פגוע ראש קשה, אז אין ברירה צריך את זה, ואז יש צפיפות מקסימה של שלושה מוסדות מהטובים בעולם, גם 'אלין', גם תל השומר, גם רעננה, מצוינים, כולם במרכז.
<הדס אופק: אז אולי, סליחה על זה, אולי צריך לסגור את תל השומר, זה ממשלתי, להעביר אותו לפוריה ואז תהיה חלוקה צודקת.
יעקב ליצמן: אבל לא שמעת מילה אחת שזה בגלל התקציב.
יעקב ליצמן: עובדה שאנחנו מקדמים.
<הדס אופק: מצוין, מקדמים וצריך להיות גם אשפוזי - - - אני יודעת שתיכף גם לווינשטיין וגם תל השומר יגידו 'אנחנו מצוינים, באים אלינו ואין בעיה', אז אל"ף, צריך גם בצפון ואני מניחה שגם בדרום שיקום אשפוזי.
יפעת שאשא ביטון: הדס, אמר פה שר הבריאות, באופן חד משמעי, לא משתמע לשני פנים, פוריה וכרמיאל, מרכזים שיקומיים אשפוזיים, בצורה מאוד פשוטה.
<קריאה: לא ילדים, מי יטפל בילדים?
<הדס אופק: אני אגיד מי יטפל.
<הדס אופק: אני אגיד מהכובע השני שלי כפיזיות
<הדס אופק: רפיסטית, שר הבריאות.
<הדס אופק: יש במשרדך תקרת זכוכית, רק מי ששייך להר"י ויש לו תואר דוקטור MD יכול לנהל.
<הדס אופק: אולי, ייתכן שישנם אנשים ש - - -
יפעת שאשא ביטון: מאיפה הקביעה הזו?
יעקב ליצמן: רגע אחד, תתארי לעצמך שאני אבוא ואגיד שכל אחד יכול לטפל, יבוא אילן - - -
אילן גילאון: לא, אני הכי פתוח בעניין הזה.
יעקב ליצמן: רגע אחד.