GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב ליצמן: לא משנה, מקצוע איקס או וואי, או מה שלא יהיה, והוא יגיד 'רגע מה זה?
יעקב ליצמן: אין תארים'.
יעקב ליצמן: יש לי מלחמת עם כולם על כיוון הפוך, אז מה, את רוצה להפוך את זה?
<הדס אופק: אז אני אגיד, במקצועות הבריאות יש בעיה עם קלינאי תקשורת - - -
יעקב ליצמן: זה לא לדיון עכשיו, אני צריך לצאת, זה סיפור גדול.
<הדס אופק: לא, וצריך רופאי שיקום.
יעקב ליצמן: תודה רבה, אני מתנצל.
יעקב ליצמן: תודה לך, גברתי.
<הדס אופק: תודה, אדוני.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה שהגעת ותודה גם על העדכון, אני חושבת שזה עדכון מאוד מבורך, גם לגבי פוריה וגם לגבי כרמיאל, ואנחנו נוסיף.
אילן גילאון: גברתי, השאלה מי יטפל באנשים, זה לא תפקידה לקבוע, זה תפקיד מערכת הבריאות להביא את האנשים שצריכים לטפל בזה.
אילן גילאון: מה זה מי יטפל?
<הדס אופק: לא, וייתכן שבינתיים יהיה רופא שיהיה ממונה גם על אשפוז היום - - -
אילן גילאון: אם ישלמו לו מספיק וייתנו לו את - - -
<הדס אופק: גם אשפוז היום, יהיה ממונה על אשפוזי יום בצפון, צריך גם מספר אשפוזי יום.
<הדס אופק: אני מסכימה עם ד"ר בארי שאשפוז בשיקום לא צריך 20 ברחבי הגליל, אני חולקת עליה שיכולים להגיע מצפת או מ - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, זה כבר אנחנו הבנו, אנחנו אחרי המחלוקת.
<הדס אופק: וצריך מספר אשפוזי יום, כי לנסוע חמש פעמים עם ילד מסאסא או מפסוטה לפוריה זה גם מורכב.
<הדס אופק: לכן צריך למקד.
<הדס אופק: המרכז שתמך בהקמתו במבואות החרמון, צריך לראות איך הוא נותן מענה למבוגרים וגם לילדים וצריך שיהיו נגיד חמישה כאלה במרחבי הגליל, כי ילד מכרמיאל, מראמה ומסכנין לא צריך לנסוע בהכרח עד מבואות החרמון.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, הדס.
יפעת שאשא ביטון: אני רק מוכרחה לציין, לפעמים נדמה לי שאנחנו כל כך עסוקים במה שאנחנו רוצים להגיד שלא שמענו את כל השיח.
יפעת שאשא ביטון: אין ספק שצריך מרכז יום שיקומי אשפוזי בגליל וגם בדרום, ייחודי לילדים, אני מזכירה שאנחנו מקיימים את הדיון הזה עם פוקוס על ילדים, נקודה, כי אנחנו כבר מבינים שההגדרה של שיקום ילדים היא נפרדת לחלוטין משיקום של מבוקרים, יש פה צרכים ייחודיים, יש פה התייחסות אחרת ואין שאלה שצריך לעשות אותה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על מרכזי יום שיקומיים, זה לא או זה או זה, זה צריך להיות גם וגם, ולכן אנחנו במקביל - - - אגב, במבואות חרמון, בהתעקשות שלי, הוא יהיה גם עבור ילדים.
יפעת שאשא ביטון: כוח אדם כרגע נמצא במצוקה ולא בכדי אמרו פה במשרד הבריאות, בתחילת הדיון, הגדרנו את זה כמקצוע במצוקה כדי שנוכל לתגמל יותר, גם בשכר וגם כדי שנוכל לתת תמריצים נוספים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש כאן צעדים קונקרטיים שמונחים על השולחן.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שהתפקיד שלנו יהיה לוודא שזה אכן קורה וללחוץ ולנדנד כל הזמן כדי לראות שזה קורה, אבל אני חושבת שהצעדים שהונחו כאן הם בהחלט מבורכים.
יפעת שאשא ביטון: אם נשיג רק אפילו 50% מהם בתור שלב ראשון אני חושבת שאנחנו נהיה במקום אחר לחלוטין ממה שאנחנו נמצאים.
יפעת שאשא ביטון: עורך דין גיל גן-מור ואחר כך רותי פרמינגר.
<גיל גן-מור: שלום רב.
<גיל גן-מור: אני מנהל היחידה לזכויות חברתיות באגודה לזכויות האזרח.
<גיל גן-מור: אנחנו פועלים בדבר הזה עם הרבה מאוד ארגונים, גם עם פורום אזרחי לבריאות בצפון, גם עם פורום דרום, אני בקשר עם רשויות מקומיות שונות, כולל קרית שמונה ורשויות ערביות ויש פה נושא שמאחד הרבה מאוד גורמים.
<גיל גן-מור: אחד הדברים שאני רוצה להדגיש, כי אני לא רוצה לחזור על דברים שכבר נאמרו, זה שהרבה פעמים אנחנו משתמשים בשיח של פערים.
<גיל גן-מור: זה שיח חשוב לדבר עליו, אבל לפעמים צריך גם לא לפחד להשתמש במילה אפליה ולא רק לדבר על פערים.
<גיל גן-מור: בסופו של דבר יש פה אפליה גיאוגרפית שהיא לא חוקית והיא גם לא תקינה וצריך לפתור אותה בצורה מערכתית.
<גיל גן-מור: חוק ביטוח בריאות ממלכתי מחייב את המדינה, ונושא השיקום הוא נושא שהוא בסל הבריאות, על זה אין ויכוח, הוא מחייב את המדינה לתת את השירות הזה בצורה שוויונית לכל התושבים במדינה הזאת והוא מחייב לתת את זה במרחק זמן ואיכות סבירים.
<גיל גן-מור: אם אנחנו רואים שילד מקרית שמונה, או מרהט, לא מקבל את אותו שירות שהוא נמצא בתוך סל הבריאות, כמו ילד מקרית אונו או מתל אביב, הרי שיש פה אפליה.
<גיל גן-מור: זה לא פערים, זה אפליה וחובה לתקן את האפליה הזאת.
<גיל גן-מור: אני חושב שהאפליה הזאת היא לא רק באמצעות פלסטרים, שפה נשים עוד כמה מיטות ופה עוד כמה מיטות ואולי גם נשמר את הפערים הללו, אלא באמצעות חשיבה של סטנדרטים.
<גיל גן-מור: אם החוק קובע שהשירות צריך להינתן במרחק וזמן ואיכות סבירים ובצורה שוויונית לכל התושבים המדינה, אז מישהו צריך גם להגדיר את הדברים הללו ולראות שאוכפים את הדברים הללו.
<גיל גן-מור: אנחנו באמת פנינו לשר הבריאות, וחבל שהוא הלך, בדצמבר 2015, ויש פה רשימה מאוד מאוד ארוכה של - - -
יפעת שאשא ביטון: קראתי את המסמך בעיון רב.
<גיל גן-מור: רשימה שמאחדת הרבה מאוד גורמים שאולי לא מסכימים ביניהם על כל מיני דברים, אבל בזה הם מאוחדים בדרישה לקבוע את הסטנדרטים הללו.
<גיל גן-מור: אז יכול להיות שיש שיקולי תקציב ויכול להיות שאם יקבעו את הסטנדרטים יצטרכו לקבוע תכנית רב שנתית כדי להגיע אליהם, אבל זו ההתחלה, זה הבסיס, קודם כל שאנחנו נדע שכולם מקבלים אותו דבר כמו שהם צריכים.
<גיל גן-מור: אני לא מדבר כמובן על שוויון פורמלי במספר, אני מדבר על מספר מיטות יחסית לאוכלוסייה.
יפעת שאשא ביטון: שהשירותים מונגשים לכולם.
<גיל גן-מור: אוניברסאלי יחסית לאוכלוסייה.
<גיל גן-מור: בשיקום ילדים המצב זועק לשמים, אבל בכל תחום השיקום אנחנו רואים שמספר המיטות פר נפש במרכז הוא פי ארבעה וחצי מאשר צפון ודרום.
<גיל גן-מור: זאת אומרת זה שיש מרכז שיקום זה לא אומר שמקבלים את אותה איכות ואותה זמינות של שיקום כמו שמקבלים במרכז הארץ.
<גיל גן-מור: לכן אני חושב שאחד הדברים שפה כוועדה בכנסת, מעבר לרצון, שאני מבין אותו, לנסות ולקדם עוד מרכז פה - - -
יפעת שאשא ביטון: צריך להתחיל איפה שהוא, אתה יודע, ומשם להמשיך בכל הכוח כדי ליצור שוויון בסטנדרטים.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך לגבי התפיסה של האפליה, אבל אני לא מזלזלת במהלכים שכאן, כי אתה יודע, בסופו שלדבר צריך להוציא את העגלה הזו מהבוץ, מי שיצליח להוציא אותה ולהניע אותה קדימה אנחנו נברך.
<גיל גן-מור: נכון, אבל מעבר להסתכלות על איך פותרים עכשיו ולהקים כמה שיותר מרכזי שיקומיים בצפון ובדרום, כל הדברים האלה מאוד חשובים, צריכה גם לבוא דרישה לחלוקה יותר צודקת של המשאבים הקיימים וזה באמצעות קביעת הסטנדרטים.
<גיל גן-מור: אני חושב שזה גם מתחייב מכוח החוק.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהדברים הם ברורים, תודה.
יפעת שאשא ביטון: רותי פרמינגר, בבקשה.
<רות פרמינגר: אני רוצה לדבר על שני דברים.
<רות פרמינגר: קודם כל אני מברכת על זה שיהיו מרכזי שיקום לילדים.
<רות פרמינגר: כמי שנפגעה בהיותה בת 13, אני נפגשתי בשדה מוקשים ואיבדתי רגל, אני חושבת ששיקום של ילדים זה דבר מאוד מאוד מאוד חשוב ואני רוצה לתת גם זרקור קטן על הנושא של ההורים.
<רות פרמינגר: אני חושבת שבמעמד שיקום של ילדים צריך לתת את הדעת להורים של הילדים במצב הזה, כי כאחת שמבקרת חולים או כאלה שקרה להם אסון כזה, הדגש שלי תמיד הוא על ההורים, כי המשבר הוא קשה מאוד ומסובך מאוד ואני חושבת שצריך לתת גם את הדעת עליהם.
<רות פרמינגר: בצד כל מה שעלה פה אני רוצה לתת תשומת לב לנקודה אחת.
<רות פרמינגר: כדי שילד במצב הזה שאנחנו מדברים על ילדים, יקבל אישור, למשל לפרוטזה, ואני רואה שיש פה גם את הארגון של הקטועים, הוא צריך להגיע לרופא שיקום.
<רות פרמינגר: מעבר לקושי הגדול שבלהגיע לרופא שיקום בזמן, מי שנמצא בפריפריה, בקצוות של המדינה שלנו, נמצא במצוקה הרבה יותר קשה ואני מזכירה לכם שכשמישהו צריך טיפול, אני מדבר על קטועים במיוחד, כי זה דבר שהוא מאוד גם בנפשי, אבל גם מאוד קשה, שצריך מענה מיידי, בהיעדר רופאי שיקום, אני מצטערת שהשר לא נמצא, זה מגדיל, מעצים ובצורה מאוד לא הוגנת, ואם דיברנו על אפליה אז זאת אפליה בריבוע לילדים הללו ולמשפחות הללו שצריכים להטרטר ולבוא.
<רות פרמינגר: אני חושבת שאולי עד שיקום מרכז ייקח הרבה זמן, אבל לגייס רופא שיהיה במצב הזה ויהיה זמין, אני חושבת שזה דבר שהוא נגיש, אפשרי ופתיר בצורה באמת מיידית.
<רות פרמינגר: תודה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, רותי.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר דפנה גוטמן.
<דפנה גוטמן: קודם כל תודה רבה, בגלל שאת חידדת בדיוק את הנקודה שאני רציתי להחזיר אליה.
<דפנה גוטמן: אני מומחית ברפואת ילדים וברפואת שיקום והרופאה היחידה שנושאת בטייטל הזה יושבת כאן איתנו גם, היא מנהלת מחלקה בבית לווינשטיין.
<דפנה גוטמן: חבל שחבר הכנסת גילאון עזב הרגע, בגלל שאם נסתכל על כל העוסקים בתחום הכול כך מיוחד הזה אולי אנחנו נראה עשרה בכל הארץ.
<דפנה גוטמן: אז יש איזה שהיא מידה של זילות, ולא אכפת לי מי מנהל את המקום, אבל להגיד שאפשר להסתדר ואנחנו קודם כל - - -
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא אמר שאפשר להסתדר.
<קריאה: לא אמרתי להסתדר, את מסתכלת עליי.
<קריאה: לא אמרתי את זה.
<דפנה גוטמן: כן, שזה לא משנה מי מנהל את זה, אבל מי שמנהל את המקרה זה רופא שיקום ילדים.
<דפנה גוטמן: לא התפתחות הילד, יש המון חפיפה והמון ניסיונות להגיד 'הנה, אלה יטפלו בזה ופה יש לנו מענה כזה', אין מענה בצפון ובדרום למקצוע הספציפי הזה.
<דפנה גוטמן: כך שאם אתם, פרקטית, בוועדה הזו רוצים להתחיל במשהו, זה משהו עכשיו, מחר בבוקר, שיגרום לשלושה מומחים ברפואת ילדים ואולי אחד, נעשה פרופורציונאלית, מומחה ברפואת שיקום, שיוצאים מחר בבוקר לתוך אחת מהיחידות שלנו ואנחנו מכשירים אותם איך בזמן הכי קצר לפתוח כזה מקום.
<דפנה גוטמן: או שאנחנו מניידים באמת את כוח האדם שקיים עכשיו.
<דפנה גוטמן: אבל זו הנקודה.
<דפנה גוטמן: לא תקציבים לפתוח עוד מיטות, לא בית, יש מספיק בתים, יש מספיק אכסניות בדרום ובצפון איפה אפשר להכניס את המבנה וכמה מיטות פיזיותרפיה וציוד.
<דפנה גוטמן: זו לא הנקודה.
<דפנה גוטמן: ההתמקדות מחר בבוקר היא בכוח אדם.
<דפנה גוטמן: המקצוע מאוד לא אטרקטיבי, תסתכלי על העתודה של הבוגרים של שיקום, אף אחד לא רוצה להגיע לשיקום ילדים בגלל ההתעסקות עם ההורים, בגלל שאנחנו מתעסקים פה במשפחה שלמה, שלא יגידו לרגע אחד שילד הוא ללא ההורה, או שאנחנו מעדיפים - - -
יפעת שאשא ביטון: בוודאי שלא, אין פה שאלה שזו מערכת שלמה שצריכה להתגייס.
<דפנה גוטמן: ולעניין מיטות האשפוז.
<דפנה גוטמן: עוד פעם, אם אני אכניס את זה קצת לפריזמה המקצועית שלנו, אנחנו מדברים פה במגוון אדיר של אבחנות שמגיעות פנימה.
<דפנה גוטמן: זה לא כמו שיקום מבוגרים, זה לא המחלקה לנפגעי ראש, מחלקה לנפגעי חוט שדרה ומחלקה לנפגעי סוכרת, אנחנו מדברים פה על מגוון של דברים.
<דפנה גוטמן: מתוך חמש מיטות בפריפריה יכולות להיות חמש אבחנות שונות, וכאן אני מתחברת לחברתי, שהסבירה שהטיפול הכי טוב בילד הוא במרכז שמתמקצע בזה.
<דפנה גוטמן: אפילו אנחנו כאן, כל אחד, אני מתל השומר, לכל מחלקה יש את הייחודיות שלה.
<דפנה גוטמן: חבל, בכזו כמות של נזקקים ומגוון של אבחנות, לפתוח עוד מקומות שלא יהיה בזה את המקצועיות הראויה.
יפעת שאשא ביטון: אפשר להעביר את המקצועיות גם לפריפריה.
יפעת שאשא ביטון: אני כבר מחיתי על האמירה הזו.
<אבנר עורקבי: כולם ייסעו אלייך.
יפעת שאשא ביטון: רגע, אבל בואו נשמור על תרבות.
יפעת שאשא ביטון: גם אם זה קצת משעמם לשמור על תרבות.
<הדס אופק: תל השומר בין רעננה לבין ירושלים, ייתכן שצריך את כל היחידה של תל השומר, על צוותה להעביר לפוריה, שזה יופי של מיקום בגליל - - -
<דפנה גוטמן: גם נדל"נית זה יהיה חכם.
<הדס אופק: ויהיה בזה הרבה מן ההיגיון.
יפעת שאשא ביטון: ויש עוד הרבה יתרונות נוספים שאפשר להרוויח.
<הדס אופק: אני עברתי מהמרכז צפונה לפני שבע שנים, מומלץ.
<דפנה גוטמן: אני לא חושבת את זה, אני לא מפחדת מכזה דבר, אבל אני כן חושבת שצריך להשאיר את המקצועיות קודם כל על השולחן ולא כמה מיטה פה או בית שם.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני חייבת לעשות פה סדר, זה כל פעם עולה, אנחנו לא מדברים על מיטה פה ובית שם ועוד איזה שהוא טלאי, אנחנו ממש לא מדברים על טלאים, אנחנו מדברים על אותן יחידות מקצועיות, מובחרות, איכותיות, שיהיו לא רק במרכז הארץ.
יפעת שאשא ביטון: זאת האמירה.
<דפנה גוטמן: בוא נסתכל במרכז הארץ, כמה פסיכולוגים שיקומיים יש לנו בילדים, שיודעים לעשות הדרכת הורים וטיפול בילד סביב המקום השיקומי.
יפעת שאשא ביטון: אז צריך לדאוג לכוח אדם.
<דפנה גוטמן: יפה.
יפעת שאשא ביטון: צריך לדאוג לכוח אדם וצריך שהוא יהיה בפיזור כזה שיאפשר באמת נגישות לכל אחד מילדי ישראל, ואני אתעקש על זה.
<עומר פורת: אני הוזמנתי לדבר על הפסיכולוגיה, אז אני מחכה גם.
יפעת שאשא ביטון: עם כל הרצון בפרופסיונאליות אני חושבת שאנחנו יכולים לתת ממנה גם באזורים שונים.
יפעת שאשא ביטון: רשום לי אבנר עורקבי ואחר כך אתה.
<אבנר עורקבי: אנחנו הפציינטים, אנחנו הילדים שמגיעים למרכזי השיקום, אנחנו הילדים שמגיעים למקומות שצריכים את העזרה שלכם ואני כרגע מנהל את הדו שיח עם אנשים שלנו, ההורים של הילדים של הנכים, שאומרים לי איפה יש חסרים.
<אבנר עורקבי: אני שמעתי שיש עכשיו מקום במרכז, אומרים לי ההורים, 'יש מרכז שיקום בשדרות', מישהו ידע על זה?
<אבנר עורקבי: אנחנו מחפשים - - -
יפעת שאשא ביטון: יש מרכז?
יפעת שאשא ביטון: יש מקום שיקום?
<אבנר עורקבי: יש מרכז שיקום בשדרות של הילד.
<אבנר עורקבי: זה מה ששמעתי.
<אבנר עורקבי: אני שואל שאלה מרכזית - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נשמח לשמוע.
<אבנר עורקבי: תשמעי, להעלות שאלות ולשבת פה במרכז ולהגיד פה בית חולים 'אלין' ורק אני מטפל ואני מטפל הכי טוב, זה לא בסדר.
<אבנר עורקבי: תלכי לבאר שבע, תלכי לשדרות, תלכי למקומות האלה, אל תדברי לי על - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל למה אתה כועס?
<אבנר עורקבי: כשאין מקום אחר בכל הארץ זה גרוע מאוד.
<אבנר עורקבי: אז להגיד 'תבואו אליי, זה הכי טוב, הכי טוב' - - -
יפעת שאשא ביטון: אבנר, הדיון הוא לא 'תבואו אליי', הדיון עכשיו הוא איך אנחנו מייצרים מקומות גם בפריפריה.
<אבנר עורקבי: אני מדבר על מקומות שיש בהם ריכוז של ילדים נכים שגם חסר, חסר באשדוד מרכז שיקום.
<אבנר עורקבי: אף אחד לא דיבר פה על אשדוד ואשקלון.
<אבנר עורקבי: המקומות האלה - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על פריפריה בכלל.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע עוד כמה יישובים יש בצפון ואתה יודע עוד כמה יישובים בדרום?
<אבנר עורקבי: את יודעת כמה ששם זועקים למרכז שיקום?
<אבנר עורקבי: יש זעקה אמיתית מתוך ההורים של הילדים, הם אומרים 'תקימו לנו פה, אנחנו לא צריכים לנסוע לשם.
<אבנר עורקבי: אנחנו לא רוצים לנסוע לבאר שבע', שיטפלו באנשים מבוגרים.
<אבנר עורקבי: אנחנו שואלים את השאלה הזאת, למה המרכזים האלה, אשדוד ואשקלון, מוזנחים?
<אבנר עורקבי: יש באשקלון מרכז רפואי שאפשר לבנות בצדו מרכז שיקומי.
<אבנר עורקבי: בכל מקום שיש שם בית חולים, גם בצפון, בזיו או בנהריה, אפשר להקים שם גם מרכז שיקומי, למה לא להקים את זה שם?
<אבנר עורקבי: למה ההורים צריכים לצאת מקרית שמונה או מרהט לכיוון תל השומר או לכיוון 'אלין'?
יפעת שאשא ביטון: הם לא צריכים, על זה כבר הסכמנו בתחילת הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומרת לך, אתה עוד עושה הנחות, כי אנחנו לא מדברים רק על שני יישובים, אנחנו מדברים על רצף שלם של יישובים שהם ללא מענה.
<אבנר עורקבי: ברור, ברור.
<אבנר עורקבי: אני לא מדבר על מרכז שיקום לדוגמה באילת, יש לנו מספר ילדים נכים שגרים באילת, זה מקום רחוק, צריך טיסה בשביל להגיע לזה.
<אבנר עורקבי: גם זה אחד הדברים המאוד אקוטיים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אבנר, הדברים ברורים.
יפעת שאשא ביטון: רצה להתייחס ד"ר אריק סיטון, ממשרד הבריאות.
<אריק סיטון: קודם כל אני רוצה להתייחס למה שאבנר אמר, יש תכנית לפתיחת מרכז שיקומי גם בבית חולים ברזילי.
<אבנר עורקבי: לילדים?
<אריק סיטון: לא, לא לילדים כרגע, אבל אפשר יהיה בהחלט לגבש תכנית ולחשוב על פתרון.
יפעת שאשא ביטון: איפה, בברזילי?
<אריק סיטון: בברזילי, באשקלון.
<אריק סיטון: הדבר השני שרציתי לציין, שבתוך כל הארסנל של מה שדיברנו פה, על אשפוז יום שיקומי, על שיקום באשפוז מלא, יש גם את האפשרות לשיקום בבית, אשפוז בית, בזה המשרד השקיע בתכניות לעידוד, 40 מיליון, 20 מיליון לשנה הראשונה ו-20 מיליון לשנה השנייה.
יפעת שאשא ביטון: ומומחים מגיעים לבתים ומקיימים את תהליך השיקום?
<אריק סיטון: למי שמתאים, למי שיכול, למי שמתאים לו לקבל את השיקום בתוך הבית, זה אמצעי בתוך הארסנל של הכלים שמגיע לטיפול השיקומי.
<הדס אופק: מי שמממש את זה אלה בעיקר רפואה באופן פרטי, אל מול הקופות, ובקופת חולים כללית במערכים של חלק מהמחוזות.
<הדס אופק: יש מקומות שבהם זה עובד מצוין ויש מטופלים שלהם זה מאוד מתאים.
<הדס אופק: זה כיום לא בילדים, למיטב ידיעתי, זה במבוגרים.
<אריק סיטון: זה כן גם בילדים.
<אריק סיטון: לפני חודש עשיתי בקרה באחת הקופות, ראיתי ילד בדרום שמאושפז בבית, מקבל את הטיפול שלו בבית, היה שמח, עשה לי כיף ורצה.
<אריק סיטון: זו המטרה שלנו, בעצם לתת את האמצעים הנוספים בתוך כל ארסנל הכלים.
<אריק סיטון: היה עוד דבר שרציתי, על הנושא שרותי העלתה.
<אריק סיטון: אנחנו מנסים לקדם עכשיו פתרון, שבמקום הרופאים השיקומיים שמגדירים את הסדים לאותם נכים, לקדם את הפתרון על ידי פיזיותרפיסטים, שיש יותר ואנחנו יכולים להשיג אותם ביותר קלות.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר עומר פורת.
<עומר פורת: צהריים טובים.
<עומר פורת: אני מייצג כאן גם את הפסיכולוגית הארצית, הגב' ימימה גולדברג, במסרים וגם בין תפקידי אני יושב ראש החטיבה השיקומית בהסתדרות הפסיכולוגים ואני גם מרכז את פורום הנגב לשיקום, שהוא מקבילה של הפעילות הצפונית, ואנחנו גם עוקבים אחר הפעילות שלכם בצפון וגם המטרה שלנו היא צמצום פערים בין מרכז ופריפריה בתחומי השיקום השונים.
<עומר פורת: הרבה דובר פה על רפואה שיקומית, אני רוצה להגיד שרפואה שיקומית, סליחה שיושב פה המנצח, הקונדוקטור, אבל זאת תזמורת גדולה שהמנצח שלה הוא הרופא השיקומי ובתוכה פועלים כמובן הרבה אנשי מקצוע שהוזכרו כאן היום.
<יולי טרגר: למה סליחה?
<עומר פורת: לא, אני נותן כבוד.
<עומר פורת: אז אנחנו דיברנו על פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, קלינאי תקשורת, עבודה סוציאלית, תזונאים, וכשמדובר בילדים כמובן שצריך מאוד להתייחס לנושא של טיפול גם באמנויות, ביצירה, במשחק, שזה בהחלט מאבני הדרך בטיפול באוכלוסייה המיוחדת הזאת.
<עומר פורת: אבל אני באתי לדבר על הפסיכולוגיה השיקומית, שזה מקצוע שקיים בארץ בחוק משנת 79'.
<עומר פורת: פסיכולוגיה שיקומית מאפיינת בתוכה גם תחום נוסף שנקרא נוירו פסיכולוגיה של הילד, מה שמכונה pediatric neuropsychology, זה תחום ענק בעולם ובארץ המגמה הספציפית הזאת מתקיימת במכללה האקדמית תל אביב-יפו, מוכשרים שם כעשרה נוירו פסיכולוגים שיקומיים בשנה בהתמחות ילדים, המטרה היא להכפיל את המספר שלהם.
<עומר פורת: יש לנו בתוך התהליך של ההכשרה תואר ראשון, תואר שני והתמחות שיכולה להימשך גם חמש שנים, אנחנו מקצוע של משך הכשרה מאוד מאוד ארוך ומושקע.
<עומר פורת: אנחנו גם עוסקים בטיפול, גם באבחון נוירו פסיכולוגי, של לאבחן בעיקר בעיות התנהגות, בעיות רגשיות ובעיות קוגניטיביות בעקבות פגיעות ראש, אבל גם את הצד הרגשי והטמפרמנט של הילד והיכולת שלו להסתגל.
<עומר פורת: אנחנו עוסקים גם, כמו שנאמר, בהדרכת צוותים ובהדרכת הורים.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו פה על מצוקות בתחומי הרפואה השונים, אצלכם מה המצב?
<עומר פורת: מכיוון שאין הרבה מקומות שעוסקים בשיקום ילדים אז כרגע אין לנו בעיה לאייש אותם.
<עומר פורת: אבל ברגע שייפתחו עוד מרכזים חדשים אני מאמין שגם יעלה הביקוש ואנחנו נכשיר יותר.
<עומר פורת: זאת כרגע לא המצוקה, יחד עם זה יש לנו כן בעיה, כמובן כמו בשאר התחומים בפסיכולוגיה, להכשיר פסיכולוגים שהם בעלי רגישות תרבותית, לאוכלוסייה הערבית, לאוכלוסייה הבדואית של הצפון והדרום, ליוצאי אתיופיה וכו' וכו'.
<עומר פורת: כן חסרות לנו תכניות הכשרה לפסיכולוגיה שיקומית בצפון ובדרום, אין כרגע שום מרכז אקדמי שמכשיר פסיכולוגים שיקומיים, לא למבוגרים ולא לילדים, לא בנגב ולא בגליל, ואנחנו מאוד היינו רוצים שמרכזים כאלה ייפתחו.
<עומר פורת: אני רק רוצה להזכיר שאנחנו יכולים לבוא עם טכנולוגיות ועם גישות טיפוליות מצוינות לטפל בילד אחרי קטיעה, אבל אם הוא בדיכאון או בהפרעת חרדה השיקום לא ייעשה.
<עומר פורת: כמובן האינטראקציה הזאת כפולה ומכופלת כשמדובר בקשר עם המשפחה.
<עומר פורת: וכמו שאנחנו יודעים ממחקרים, שבוגרים לא משתקמים בלי תמיכה מערכתית מספיק טובה, אז בילדים המצב הוא באמת גם ברמה המדעית מוכח שזה הרבה הרבה יותר חמור.
<עומר פורת: בלי תמיכה ובלי הלכידות המשפטית אנחנו לא נראה שיקום ולכן כל הצד הרגשי, התמיכתי, שנעשה גם עם העובדים הסוציאליים, אבל גם בעבודה, בעיקר הפרטנית, של הפסיכולוגים, הוא מאוד מאוד חשוב.
<עומר פורת: לסיום, משהו אחד קריטי שאני רוצה להגיד, ששיקום לא נגמר כשבן אדם משתחרר מבית החולים ולא כשילד משתחרר מבית החולים, אלא הוא מתחיל עם היציאה לחיים ובילדים השלבים והמעברים שעוד מחכים להם הם כל כך גדולים ומרובים, המעבר לחטיבה, לתיכון, לצבא, ללימודים אקדמיים, לחתונה, להבאת ילדים, כל שלב כזה הוא שלב קריטי בהתפתחות שלהם ולכן הרצף השיקומי הטיפולי הוא קרדינאלי פה, כי זה לא רק אשפוז ואחרי זה טיפול יום ואחרי זה מרפאות, אלא בעצם החבר'ה האלה ידרשו עוד ליווי הרבה הרבה שנים במגוון מאוד מאוד גדול ורחב בחיים שלהם.
<עומר פורת: לכל הדבר הזה צריכה להיות התייחסות, בין השאר גם של הפסיכולוגים השיקומיים.
יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה לשאול, ד"ר עומר פורת, אתם בעצם נמצאים כחלק מהמערך של מרכזי השיקום?
<עומר פורת: נכון, וגם בתוקף חוק בריאות ממלכתי, תוספת שנייה, אמורים לתת את המענה הזה גם במסגרות אחרות שהן לאו דווקא אשפוזיות ומרפאתיות.
יפעת שאשא ביטון: אני לא סתם שאלתי קודם לגבי עניין הכשרת כוח אדם ואם גם אצלכם יש מצוקה כזו, במידה שיוחלט, כי אנחנו מוצאים פתרונות ביניים, עד שיוקמו המרכזים החדשים לצורך העניין, יש לכם אפשרות לנייד אנשי מקצוע לאזורים שונים בפריפריה, על בסיס תקופתי, של פעם בשבוע?
<עומר פורת: אין צורך, יש לנו מספיק.
<עומר פורת: אני מייצג 400 פסיכולוגים שיקומיים בישראל שהם חברים בהסתדרות הפסיכולוגים ואם מחר ייצא קול קורא ויראיינו אנשים לעבודה אז אני יכול להגיד בוודאות של 100% שאתם תקבלו עשרות פניות של אנשים שמחכים לעבוד ולהתמקצע בתחום הזה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, יש נקודות אור גם.
יפעת שאשא ביטון: מדהים, צריך לחפש אותן.
<עומר פורת: נשאלה שאלה אם קופות החולים מאשרות ומפנות.
<עומר פורת: אז אני אומר, הסיפור של הרפורמה בבריאות הנפש לחלוטין לא קשור לפה.
<עומר פורת: אנחנו שייכים לחוק בריאות ממלכתי, לתוספת השנייה.
<עומר פורת: לצורך העניין משרד הבריאות עשה בנושא הזה עבודה חשובה מאוד, הפסיכולוגית הארצית השיגה הישגים יפים מאוד ולמעשה יש קודים וניתן להגיש התחייבויות לטיפולים האלה.
<עומר פורת: הבעיה היא שעדיין קופות החולים לא מיישמות את הקודים שכר הונפקו וכבר הוסדרו בתוך המערכת, ואנחנו קוראים למשרד הבריאות ולראש מינהל הרפואה להמשיך וללחוץ בנושא הזה כדי שהמשפחות והילדים האלה יקבלו את הטיפול הרגשי והפסיכולוגי שהם זכאים לו לפי החוק.
<רות פרמינגר: אני רק רוצה לשאול, גברתי היושבת ראש, אם זה בתוספת השנייה, זאת אומרת שזה באחריות הקופות.
<עומר פורת: נכון.
<רות פרמינגר: אז למה יש בכלל שאלה?
<עומר פורת: יש שאלה.
יפעת שאשא ביטון: הוא אומר שהקופות בעצם לא מממשות את האפשרות הזאת, את היכולת הזאת.
<רות פרמינגר: אז הן עוברות על החוק.
<עומר פורת: לא רק במקרה הזה.
<עומר פורת: זה לא עניין של מממשות.
<עומר פורת: קופת חולים מכבי, לאומית וכללית, זה לא הנושא של הדיון, לא מקבלות פסיכולוגים שיקומיים לפנקסי המטפלים שלהם בקהילה.
<עומר פורת: אז יש לנו חס וחלילה ילד אחרי פגיעת ראש שהוא יושב בבית ויש לו הפרעת הסתגלות והוא לא רוצה ללכת לבית הספר, פסיכולוג שיקומי הוא לא יכול לראות כי אף אחד לא יאפשר לו את זה, לא במכבי, לא בלאומית ולצערי גם לא בכללית, להבדיל מקופת חולים מאוחדת.
<רות פרמינגר: עדיין זו עבירה על החוק.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתייחס לזה בסיכום הדברים.
יפעת שאשא ביטון: נורית, רצית לתקן משהו.
<נורית יכימוביץ-כהן: תודה על ההזדמנות לתקן.
<נורית יכימוביץ-כהן: הייתי רוצה רק להעמיד דברים על דיוקם בקשר למקור הנתונים על מיטות אשפוז ב'אלין'.
<נורית יכימוביץ-כהן: מקור המידע על מיטות אשפוז בתקן הוא משרד הבריאות ואנחנו גם ציינו במסמך שלנו שבבית חולים 'אלין' יש 170% תפוסה בגלל שיש ל'אלין' מרחב פיזי גדול והוא יכול להכניס עוד מיטות אשפוז וכנראה שגם התקציב שעומד לרשותו יותר גדול.
<נורית יכימוביץ-כהן: ואלה הנתונים, כפי שקיבלנו אותם ממשרד הבריאות.
<מורית בארי: הטעות, אם כך, היא במשרד הבריאות ואת בסדר.
<נורית יכימוביץ-כהן: ולגבי האפשרות של ההורים לשהות ליד הילד ב'אלין', אנחנו כתבנו במסמך בפירוש שבחלק מהמחלקות יש אפשרות לשהות ליד מיטת הילד, יש מיטה אחת נוספת, לא בכל המחלקות.
<נורית יכימוביץ-כהן: אם רוצים שהורה נוסף ישהה או במחלקות שבהן אין מיטה נוספת אז יש צורך לשכור חדר מבית החולים ולזה יש עלות כספית שהיא גם כתובה במסמך.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על התיקון.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, רויטל לן.
<רויטל לן-כהן: אני רוצה שתי הערות כלליות בנושא הזה.