GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: ורדית, תרשי לי רגע, אני בדרך כלל לא קוטעת, אבל אני בכוונה עוצרת אותך כי אנחנו עוד פעם בורחים למקום שקל לנו ואנחנו יודעים שאנחנו מתמודדים איתו וזה הנושא של האלכוהול, או כל העניינים הכלכליים, ואני אומרת לך, אנחנו לא שם, אנחנו עוד הרבה מעבר.
יפעת שאשא ביטון: יש פה סטנדרטיזציה מופרעת, פשוט מופרעת, של מסיבות סיום, מבחינת כל הראוותנות שיש בהם והשאלה מה נעשה כדי שאנחנו לפחות את הדורות הצעירים נחנך על איזה שהם סטנדרטים, שהם אחרים, לא שהם יהיו פחות טובים, אבל שהם יוכלו ליהנות ולשמוח גם בלי כל הראוותנות הזאת.
<ורדית ישראל: באמת השיח פה התפצל לשני המדדים, אחד על הראוותנות, אני יותר אמונה על המקום של האלכוהול והפריצות בהקשר הזה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אז מה קורה בעניין של האלכוהול אנחנו יודעים, כי דיברנו על זה בנושא של מסיבות הווילות ואנחנו יודעים שיש מיזם משותף יחד עם מועצת התלמידים, עם פלאיירים שהם עשו ועם פוסטרים גדולים ושהם קראו לבני הנוער לא לשתות, הכול בסדר, השאלה איך אנחנו ממתנים ופה שאלתי אם יש שיח עם מנהלי בתי הספר, כי כל המנהלים שסביבי, אין להם מושג מה קורה באפטר פארטי, או הם יודעים אבל זה לא שלהם כבר.
יפעת שאשא ביטון: על זה אני מדברת.
<בני פרץ: זה הרבה ההורים.
<ורדית ישראל: אני חושבת שיש כאן משהו שצריך להיות בתוך השותפות.
<ורדית ישראל: לא יכול להיות שצוות חינוכי יידע על משהו שמתקיים בשעות הפנאי באופן פרוץ - - -
יפעת שאשא ביטון: יודעים.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך, אני מכירה את המערכת, יודעים.
<קריאה: לא, אבל היא אומרת את המשפט הבא 'ושלא עושה כלום'.
יפעת שאשא ביטון: אז יודעים ולא עושים, חבר'ה.
<ורדית ישראל: הם עושים, אבל הם לא יכולים לעשות בלי הורים.
<ורדית ישראל: אני אומרת שבמקומות שיש עבודה שיתופית זה מצליח מאוד.
<ורדית ישראל: ואני רוצה להגיד עוד משהו,
<ורדית ישראל: שאנחנו פיתחנו ביחידה.
<ורדית ישראל: הנחת יסוד היא שכל מורה בבית ספר הוא גם לרוב הורה.
<ורדית ישראל: אם אנחנו נשכיל להגדיל את מספר המבוגרים בסביבה שלנו, בחברה שלנו, שמסוגל לעמוד עם ילדים ולנהל איתם שיח, על מה שקורה להם בגיל ההתבגרות, על אלכוהול, על מין, על מסיבות סיום, אם נשכיל לגדל הורים כאלה, מבוגרים כאלה, אז הם יהיו שם.
<ורדית ישראל: יש משהו בכל הדיון שבאמת מתחבר לגיל ההתבגרות.
<ורדית ישראל: בגיל ההתבגרות הם נמצאים בקונפליקט של תלות-עצמאות, הם כאילו מצד אחד רוצים להיות עצמאיים ועושים את זה בדרכים פרובוקטיביות, ואז גם שמים אותנו בעמדה של אתם דינוזאורים, משתיקים אותנו, 'אתם לא מבינים', או 'כולם עושים', אלה אותם משפטים שעוברים מדור לדור, 'כולם עושים את זה ואנחנו לא'.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל פעם התמודדו איתם והיום פחות וגם היום האתגרים הרבה יותר גדולים בעולם המבוגרים, כשאנחנו כולנו חברה מאוד חומרית ומאוד ראוותנית, הגבולות נפרצים פה.
<ורדית ישראל: אני רוצה להגיד שמה שאנחנו מאמינים, שאם נגדיל את מספר המבוגרים שמסוגלים להיות שם בשיח עם המתבגרים אנחנו לאט לאט נצליח להגדיל גם את חברת ההורים והמבוגרים בכלל, שמסוגלים להיות שם בשיח עם המתבגרים מול המציאות שהמתבגרים פוגשים.
<ורדית ישראל: זה משהו שאנחנו עובדים עליו, אנחנו לא בורחים ממנו.
<ורדית ישראל: לסיום אני אגיד שבמפגש שלי עם הורים, ויש לא מעט כזה, כל מפגש הם רוצים עוד ועוד ועוד מפגשים, כדי להגדיל את המסוגלות, כדי להיות נוכחים, כדי לשים את הגבולות.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שזה מאסט בתוך המערכת, התקלה היחידה זה שזה וולונטרי, זאת אומרת מגיעים ההורים שרוצים ואנחנו לא מצליחים להגיע לכולם וזה אחד האתגרים היותר גדולים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פוגשים את זה בכל דיון מחדש.
<בני פרץ: ההורים הם שמשלמים את הכסף ואת הכול, לכן זה בידם.
יפעת שאשא ביטון: ירום, אתה תסלח לי, נירה צריכה לצאת אז היא תדבר ואחר כך אני אעביר אליך.
יפעת שאשא ביטון: נירה, למען הגילוי הנאות, מגיעה אלינו מהצפון, מבית הספר שאני לימדתי בו בעבר אז.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, נירה.
<נירה נרי: בגליל העליון, בית ספר בשם עינות ירדן.
<נירה נרי: אני מחנכת י"ב, זה הכי רלוונטי לי ברגע זה.
<נירה נרי: יש לי המון התייחסויות אבל אני נורא אקצר.
<נירה נרי: לפני כמה שנים היה אצלנו תעלול י"ב שהשאיר הרבה מאוד פצועים בשטח, בעיקר מקרב המורים.
<נירה נרי: אנחנו התייעצנו והבנו שלילדים מאוד מפחיד אותם לצאת מהבועה, אצלנו זה לגמרי בועה, זה בית ספר ברוח דמוקרטית, אבל לכל תלמיד קשה פתאום להיזרק החוצה מי"ב והמסקנה שלנו הייתה לעשות איתם תהליך במהלך י"ב, תהליך פרידה.
<נירה נרי: היועצת והמחנכים שותפים לתהליך הזה בקבוצות קטנות, יש מספר מפגשים מובנים, בתקווה שההידברות הזאת במהלך י"ב תפחית את הצורך להוכיח 'הנה אנחנו ומה אנחנו יודעים לעשות'.
<נירה נרי: זה עוד לא עמד במבחן, זה יעמוד למבחן ב-19 בחודש.
<נירה נרי: הם הבטיחו לי באין סוף שיחות שאני לא אצא הפעם עם טראומה ואנחנו גם נהיה שם כל הלילה איתם, או לפחות בכל השעות שהם יהיו שם.
<קריאה: מי זה 'נהיה'?
<קריאה: מי יהיה?
<נירה נרי: המחנכות, אנחנו שתי מחנכות ונהיה שם איתם ויש עוד מחנכים בסטנד ביי אם יהיה צורך, כי אנחנו די מאתרים מאיפה עלולה להיות - - - זה מאוד קל לאבד שליטה, מספיק שניים שמחליטים שהם עושים מה שהם רוצים ו - - -
יפעת שאשא ביטון: והכול מתפרק שם.
<נירה נרי: אני מאוד מקווה שההידברות האין סופית הזאת איתם במהלך השנה באמת תישא פרי.
<נירה נרי: אשר למסיבת הסיום, היא נערכת בצניעות רבה.
<נירה נרי: שוחחתי עם ילדים ושאלתי אותם לגבי מחירי שמלות, אמרה לי ילדה 'אני קניתי שמלה ב-70 שקל וחברות שלי קונות ב-100 שקלים'.
<נירה נרי: אין לא תסרוקות ולא בטיח, אני מאוד מקווה שבעניין הזה גם - - -
יפעת שאשא ביטון: זה בית ספר של הקיבוצים, גם צריך להגיד.
<נירה נרי: נסיים בכבוד ובצניעות.
<נירה נרי: עדיין סוגיית האפטר היא סוגיה, הם אוספים כ-200 שקלים, כולל אוטובוס, כולל הכול ואני בהחלט יוצאת מפה עם מסקנה שנמשיך להידבר איתם באופן מאוד מאוד צפוף.
<נירה נרי: שוחחנו כבר על זה, דיברתי איתם על ה - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים מה הולך להיות שם, נירה?
<נירה נרי: לא מספיק.
יפעת שאשא ביטון: או איפה זה הולך להיות?
<נירה נרי: יש לי את השם, אני לא יודעת איפה זה ממוקם.
<נירה נרי: אני בווטסאפ שלהם שהם מארגנים את זה, אני רואה, אבל מי שמארגן הוא חניך שלי ואני אטפל בזה באופן יותר אינטנסיבי.
<בני פרץ: זה כבר כסף מהצד, מה שנקרא.
<נירה נרי: הם כולם מרוויחים את הכסף הזה, הם עובדים בפרך בקיאקים, הבנות ממלצרות, הם לא לוקחים כסף מההורים, לשמחתי, אבל עדיין זה כסף שהולך לדברים שאנחנו פחות - - -
<קריאה: זו תעשייה שעושה מזה כסף בלי אחריות.
<קריאה: היא תהיה שם, זה לקיחת אחריות.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל לא באפטר פארטי.
יפעת שאשא ביטון: זה עד האפטר פארטי, באפטר פארטי את מחוץ לתחום.
<נירה נרי: לשמחתי, בעקבות השיחה איתם בנושא הזה של האלכוהול, כשאמרתי להם ששמעתי וגם היו אצלנו בעבר מקרים שבנים יותר מבוגרים משקים בנות יותר צעירות ומתחילים להפשיט, אולי לא לגמרי, אבל חלקית, ולגעת וכו', אז הם נורא כעסו והבנים אמרו 'אם מישהו יעז לעשות משהו כזה לאחת הבנות יש לו חשבון איתי'.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל כשהם שתויים - - -
<נירה נרי: כן, זה כשהם פיכחים.
<בני פרץ: לפני שאני הולך רק להגיד שני משפטים.
<בני פרץ: אני חושב שכדאי לך להעביר חוק שאומר שאחרי כל אפטר פארטי בווילות האלה, כל וילה שמושכרת חייב בעל הווילה לדווח למשטרה לבוא לשם.
<בני פרץ: כפיקוח.
<בני פרץ: לפני או אחרי, איך שמגיעים התלמידים נקבע לנו - - -
יפעת שאשא ביטון: בני, תודה.
<בני פרץ: אין בעד מה, וסליחה שאני חייב ללכת לוועדה.
יפעת שאשא ביטון: תודה, נירה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ירום.
<גונן ירום: הדברים שלי באמת יהיו כבר אפטר פארטי.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני הרשיתי ככה להמשיך, כדי שכולם יוכלו להרגיש שהם מתבטאים.
<גונן ירום: אני רוצה להגיד, לא משהו חדש, אבל כל הדיבורים על ההידברות ועל כל הפעולות שצריך לעשות בסמוך למסיבה או כהיערכות למסיבה בי"ב, זה הכול טוב ויפה, אבל יש איזה שהוא משפט שאצלנו גם פחות אני שומע אותו בשיח אצלנו, אבל פעם זה היה חלק מהלוגו של 'עיר ללא אלימות', וזה הולך ככה: כדי לעשות לזה סוף צריך לטפל בהתחלה.
יפעת שאשא ביטון: נכון, זה היה גם משפט הפתיחה היום.
<גונן ירום: זה אומר שבעצם אי אפשר להתעורר בי"ב ואי אפשר להתעורר בסוף השנה ולצפות להתחיל בהידברות עם נוער ולבנות את מה שפרופ' רולידר דיבר.
<קריאה: אבל אפשר למזער.
<גונן ירום: אפשר למזער, אבל להתחיל לבנות שיח בסוף י"ב עם הנוער או להתחיל - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אנחנו אמרנו, אנחנו יושבים פה היום, אנחנו לא מתיימרים שזה ישנה את מה שהולך לקרות מחר בבוקר, אבל אנחנו צריכים להתחיל לבנות מעכשיו את מה שקורה עם הבוגרים העתידיים ואתה יודע מה?
יפעת שאשא ביטון: מספיק שזה יישב במודעות של מי שנמצא כאן ומי שישמע על הדיון והם ייזהרו קצת יותר והם יהיו קצת יותר בשליטה, אז גם הרווחנו את שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני לגמרי מסכימה איתך, ופה אני חושבת שצריך להתחיל את זה, חשבתי שאת זה את הולכת לומר, ורדית, צריך להתחיל את זה כבר בגני הילדים, שם להגביל את ימי ההולדת.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה בתוך הגן, כמה חטיפים מותר, איזה הפעלות.
יפעת שאשא ביטון: הנה, הורה אחד מביא מתנפחים לגן ילדים והורה אחר מביא פעלולן, ואני אומרת, חברים, שם זה מתחיל, שם נעצור את - - -
<גונן ירום: הוצאות מטורפות כבר בגיל שנתיים.
<תמי ברנע: אבל איפה זה מתחיל?
<תמי ברנע: זה מתחיל מההורים.
יפעת שאשא ביטון: ברור שזה ההורים, אבל אני אומרת - - -
<תמי ברנע: את לא יכולה לנתק את הנשפים ואת הכול מכל התרבות - - -
יפעת שאשא ביטון: ברור, אבל לגננת יש אפשרות להגיד, 'אצלי בגן מותר להביא רק שני חטיפים', או בשקיות רק ככה וככה ויש מקומות שעושים את זה ואז להורים אין ברירה, כי בגן הם יודעים שאלה הסטנדרטים וזה מה שהם עושים.
<אופיר יקיר: בגן כשהולכים לכל יום הולדת, אתם יכולים להביא שתי שקיות בייגלה, בדיוק מה להביא, לא להביא יותר, לא להביא - - -
יפעת שאשא ביטון: ומשם אפשר להתחיל לבנות את זה ולנסות להחדיר איזה שהם סטנדרטים לתוך מערכת החינוך.
<רויטל שמר: זה משהו ערכי לבנות שם.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה ערכי תרבותי.
יפעת שאשא ביטון: תסתכלי מסביב, תפתחי עיתונים, על פי מה אנחנו שופטים אנשים?
יפעת שאשא ביטון: כמה כסף יש להם, באיזה רכב הם נוסעים, איפה הם קנו את השמלה.
יפעת שאשא ביטון: בחייך, אנחנו כחברה חייבים לעבור איזה שהוא תהליך ואני אומרת שמישהו צריך להתחיל את השיח הזה ואנחנו עשינו את זה היום ולראות איך אנחנו לוקחים את זה פנימה לתוך המערכות ומנסים לגלגל משהו חדש.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי, זה תהליך, לא נשנה את זה ברגע.
יפעת שאשא ביטון: אבל גם פה, העיניים שלי נשואות אליכם, בני הנוער, כי בסוף בסוף מאיתכם תצא הטובה, מזה שאתם תדברו, לא הכול תלוי בכם, אבל שאתם תרגישו שיש לכם גב ואתם תדברו ואתם תנסו לשנות קצת את הכללים בתוככם.
<בני ג'אג'אטי: אולי כדאי להוציא מכאן איזה שהיא קריאה מהוועדה להורים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחשוב איך אנחנו עושים את זה.
<רויטל שמר: אפשר לבקש להוציא, כבר בשביל השבועיים הקרובים, כדי שלא נקרא על שום דבר בעיתון ולא נגיד 'אמרנו לכם', שהוועדה תוציא קריאה לכל בעלי העיסוק במסיבות.
<רויטל שמר: אני מדברת על מפיקים, אמרגנים וכו', שמתעסקים עם בני נוער, שייטלו על עצמם את האחריות, שישימו כוח אדם מתאים במקומות מורשים ומפוקחים לפי הדין, כדי שהאירועים לא ייצאו - - -
יפעת שאשא ביטון: הסיפור, הפעם, כמו שאת יודעת זה גם במקומות הלא מפוקחים.
<רויטל שמר: אני חושבת שהקריאה הישירה עוזרת לנו לגלגל את האחריות על מי שבאמת צריך.
<רויטל שמר: אני שומעת את הבחור הצעיר ולבי נחמץ.
יפעת שאשא ביטון: כרמן, בבקשה, ואנחנו מסיימים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר הרבה אחרי הדיון, אבל לא יכולתי שלא לתת לכולם להתבטא בנושא הרגיש הזה.
<כרמן צוקרמן: אני אקצר בדבריי.
<כרמן צוקרמן: באוויר המליאה הזאת נשמעה הרבה השאלה איך מחנכים ואת מי מחנכים.
<כרמן צוקרמן: בית הספר שאותו ניהלתי, קראו לו אלברט איינשטיין, והוא אמר פעם שהדרך היחידה לחנך בני אדם היא להיות להם לדוגמה אישית ואני חושבת שכולנו, הורים, מורים, כולנו בשלב כזה או אחר בחיים שלנו גם כאלה וגם כאלה, אי אפשר מצד אחד לומר 'מסיבת הסיום של י"ב זה הרגע של החיים שלהם', 'הם רק יוצאים לחיים שלהם והם יוצאים לחופש המוחלט' וכו', ומצד שני להתפלא שדברים כאלה קורים.
<כרמן צוקרמן: ולמען הדיוק אני חייבת לומר, פרופ' רולידר, שמאוד הזדהיתי עם הדברים שהוא אמר, ציין שכל מה שצריך לעשות, ואני מסכימה מאוד עם דברייך, את אמרת שצריך להתחיל מאוד מוקדם, כי כשבטיולים בתי ספר מוציאים הודעה שאסור להביא שתייה ותופסים ילד עם שתייה ואז מתחיל משא ומתן עם ההורים כן להחזיר אותו, לא להחזיר אותו, 'אתם הורסים לו את הטיול', צריך להתחיל באמת מכיתה א' ומגן הילדים, אבל הוא אמר דבר מאוד נכון, הוא אמר 'הכול צריך להיות על בסיס חוקתי של המשרדים'.
<כרמן צוקרמן: ופה אני מבקשת לדייק, מבחינת משרד החינוך חוזר מנכ"ל מגדיר את הנושא של המסיבה, גם בקטע התקציבי וגם בקטע של המדיניות.
<כרמן צוקרמן: הוא מגדיר מה הסכום - - -
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שבתי ספר שמאפשרים מסיבות שחורגות מהפרופורציות עוברים על חוזר מנכ"ל.
<כרמן צוקרמן: רגע, אני רוצה לדייק.
<כרמן צוקרמן: אחת, הוא אומר שמותר לגבות את הסכום שוועדת החינוך של הכנסת קובעת והסכום הזה יוצא במסמך שנקרא תשלומי הורים, בחלק של תשלומי רשות.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא הנשף, זה למסיבה שמחלקים את התעודות.
<כרמן צוקרמן: אני יודעת, רק אני אומר שהמשרד כן הנחה.
<כרמן צוקרמן: ודבר שני, לגבי המדיניות, הוא אומר בדיוק את המילים שאנחנו ציינו, צניעות, לא לשלם עבור אולמות, לעודד את הילדים לא להוציא כספים בשביל - - - אני יודעת, כל שנה אנחנו שומעים את הכתבות האלה בטלוויזיה כשהילדה הולכת לקנות את השמלה ולידה אתה רואה את האמא שאומרת 'מה?
<כרמן צוקרמן: פעם בחיים אני לא אקנה לה את השמלה הזאת?
<כרמן צוקרמן: ' אלפי שקלים, ולא רק בתל אביב.
יפעת שאשא ביטון: כן, זו תופעה שהיא בכל הארץ.
<כרמן צוקרמן: אז אני אומרת, בואו אנחנו ניתן את הדוגמה האישית, גם כאנשי חינוך, גם כהורים בוודאי, השיח צריך להיות משותף להתחיל את השיח הזה מאוד מאוד מוקדם, גני ילדים, אני מסכימה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, כרמן.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לסיים ולסכם את הדיון, אני מתנצלת, אבל תודו שהייתי מאוד לארג'ית עם רשות הדיבור.
יפעת שאשא ביטון: ראשית, באמת יש פה שאלה שעמדה במרכז הדיון, מה הם תחומי האחריות של בית הספר, האם המסיבה של אחרי יכולה להישאר כהפקר או גם כאן יש איזה שהוא תפקיד לבית הספר.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו על כך שאנחנו צריכים להתחיל תהליכים שימנעו את כל הראוותנות והיציאה הזו מהגבולות הסבירים כבר בגילאים צעירים, בימי הולדת ובמסיבות שמתקיימות בכותלי מערכת החינוך כבר בגיל צעיר.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו על הסברה להורים ולצוותים החינוכיים, העלאה למודעות, לתת עוגן ותמיכה כדי שילדים יידעו שהם יכולים לדבר עם מישהו ואולי למנוע את זה ושאתם תוכלו לקבל את התמיכה לנהל את המסיבות בצורה שהיא קצת אחרת.
יפעת שאשא ביטון: היה פה רעיון של מעגל שיח הורים, תלמידים ורשות כדי להגדיר סטנדרטים.
יפעת שאשא ביטון: התחילו את זה בשוהם ובחלק מהמקומות, שווה להרחיב את המודל הזה, גם לקראת מסיבות הסיום, גם לקראת האפטר פארטי ונאמר פה, לא פחות חשוב, לתת אלטרנטיבות בתוך מעגלי השיח האלה כדי שהילדים יידעו שאוקיי לא מסיבה כזו, אז מה האפשרויות האחרות ולבנות ביחד איתם את האלטרנטיבות.
יפעת שאשא ביטון: צריך להעביר מסר למשרד החינוך שיהיה בקשר עם המשטרה, שיודיע על המסיבות שמתקיימות והיכן כדי שיהיו סיורים, כדי שתהיה נוכחות של המשטרה.
יפעת שאשא ביטון: זה המשרד לבטחון פנים הציע, ואני בהחלט מברכת על זה.
יפעת שאשא ביטון: חשוב, וזה נאמר מדבריו של פרופ' רולידר, שהמסיבות יתקיימו באולמות מסודרים, אם זה של בית הספר, אם זה של הרשות.
יפעת שאשא ביטון: לרשות יש מתנ"סים ויש מבנים ציבוריים שבהחלט אפשר להעמיד לטובת הסיפור הזה, ואם לא, אז פשוט אולם מוסדר.
יפעת שאשא ביטון: שיהיה פיקוח של מבוגר, אני מברכת על כל אותם מקומות שבעל הווילה או המפיק נוכחים, וצריך לצאת בקריאה כזו שיהיה מישהו שנמצא שם לכל מקרה שלא יקרה ויידע לתת מענה.
יפעת שאשא ביטון: פיקוח ואכיפה על שתייה מידתית וצריך לבחון את כל הנושא של רישוי למפיקים של מסיבות נוער.
יפעת שאשא ביטון: כל מי שבעצם נפשו חפצה יכול להפיק מסיבת נוער, נדמה שהתחום הזה קצת פרוץ.
יפעת שאשא ביטון: אני שוב אומרת מה שאמרתי בהתחלה, זה שיח חינוכי ערכי, אין פה כרגע עניין של חקיקה, יש פה עניין של להעלות למודעות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שמענו את בני הנוער, באמת מדם ליבם, אומרים 'אנחנו רוצים שיהיה אחרת, אין לנו את הכוח, אנחנו אחד מתוך כמה', יש פה עניין של לחץ חברתי, יש פה עניין של תרבות ראוותנית שאנחנו נמצאים בה כחברה, כחברה של מבוגרים.
יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים אני אומרת למבוגרים 'תסתכלו אתם על עצמכם, אל תתפלאו שהילדים אחר כך מתנהלים ומתנהגים כפי שהם מתנהגים'.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים במדרון חלקלק, אם לא נעלה את זה לשיח הציבורי עכשיו, אני לא רוצה לחשוב מה יקרה בשנים הבאות.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שאנחנו נהיה במקום אחר בזכות זה שאנחנו מנסים להעלות את הנושא לדיון.
יפעת שאשא ביטון: כם את דיון הוועדה בנושא גבולות הפרסום והשיווק המסחריים בקרב בני נוער.
יפעת שאשא ביטון: אני ארצה במסגרת הדיון להתייחס לשני רבדים.
יפעת שאשא ביטון: האחד סוגיה שעלתה גם בתקשורת לגבי פרסום של מזון לא בריא, או שיווק של מזון לא בריא בקרב בני הנוער, ואני מוכרחה לומר שזה לא הארד-קור של הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אני אפילו מבקשת לחדד ולהדגיש שבכלל כל התעמולה סביב הנושא של אוכל בריא, גם בקרב הילדים וגם בקרב בני הנוער, היא קצת יותר מדי אינטנסיבית, קצת יותר מדי כפייתית, קצת יותר מדי קיצונית בעיני והיא מזמינה בעצם איזה שהוא תהליך של תעמולה הפוכה גם לגבי מזונות אחרים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו קצת חוטאים למטרה כשאנחנו אומרים לא יהיו בורקסים ולא יהיו גבינות 28%, יהיה רק 9% בתוך בתי הספר, תהיה רק שתייה מסוג מסוים ואנחנו לא הולכים לאיזה שהוא תהליך חינוכי שבעצם מחנך את הילדים שלנו לצרוך בכלל את השוק - לא רק בענייני מזון - באיזונים הנכונים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת ששם אנחנו מפספסים ואנחנו שוכחים את התפקיד שלנו גם כמבוגרים אחראים, גם כהורים שאמורים לחנך, גם כמערכת שאמורה ללמד בעצם את הילדים שלנו ולחנך אותם לצריכה נכונה ולתרבות צריכה נכונה.
יפעת שאשא ביטון: ולכן זה אולי אחד הנדבכים, אבל זה לא הארד-קור של הדיון.
יפעת שאשא ביטון: הצטרפה אלינו חברת הכנסת תמר זנדברג, שהייתה לנו שיחה מאד ארוכה בנושא והיה לה עניין בעצם גם בקיום של דיון כזה, אז אנחנו נשמח לשמוע גם את ההתייחסות.
יפעת שאשא ביטון: הנדבך השני הוא בעצם איזה אופי של פרסום ושיווק ברמה הכללית, לא רק של מזונות, אנחנו יכולים להנגיש לבני הנוער.
יפעת שאשא ביטון: באיזה היקפים, באיזה ערוצים, עד כמה אנחנו מותאמים מבחינת החוק לניו-מדיה, לערוצים החדשים של השיווק והפרסום, עד כמה אנחנו באמת "מכסים" את עצמנו בפלטפורמות החדשות שאנחנו נחשפים אליהם ואולי איפה אנחנו צריכים או לתקן חקיקה או לחוקק מחדש או להסדיר בעצם את כל הנושא של שיווק ופרסום בקרב בני הנוער.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אפתח עם חברת הכנסת תמר זנדברג, ולאחר מכן אנחנו נשמע מה קיים בחקיקה, על ידי הייעוץ המשפטי ונפתח את הדיון.
תמר זנדברג: תודה רבה גברתי יושבת הראש, חברת הכנסת שאשא ביטון, תודה על ההיעתרות המהירה לקיום הדיון הזה.
תמר זנדברג: באמת היוזמה עלתה מפרסום בתקשורת ואני רוצה להצטרף להדגשה שלך, שממש לא מדובר, בטח לא אך ורק על מזון.
תמר זנדברג: יכול להיות שזה היה הטריגר, אולי לכתבה בעיתון, אולי זה היה טריגר בכלל לעיסוק ציבורי בנשוא.
תמר זנדברג: הדיון בנושא המזון - לרבות דרכי הפרסום והשיווק שלו - נשים אותו רגע בצד - אני באמת חושבת שהנושא הוא שיווק.
תמר זנדברג: אני בכוונה מדגישה שיווק ואני עוד רגע אעמוד על ההבדל בין פרסום לבין שיווק, כי שיווק יכול להיות של כל מיני דברים.
תמר זנדברג: זה יכול להיות מזון, זה יכול להיות בנקים, זה יכול להיות חברות סלולר.
תמר זנדברג: דרך אגב, מעיסוקים אחרים שיש כאן בכנסת, גם ספציפית הנושא של בנקים וסלולר, זה אולי במידה מסוימת אפילו יותר ממזון, כי מדובר בחברות מסחריות שהנאמנות שהן קונות לאורך זמן – גם בסלולר וגם בבנקים, בגלל הריכוזיות הרבה – היא לטווח ארוך וראינו, אני באופן אישי מלווה ניסיונות כניסה של בנקים, של רשתות שיווק להיכנס לבתי ספר בכל מיני דרכים כאלה ואחרות.
תמר זנדברג: וכאן אנחנו נחשפנו דרך הכתבה הזו, לדרך שיווק שבעיני היא מטרידה במיוחד.
תמר זנדברג: אני רוצה להגיד למה.
תמר זנדברג: המגבלות, גם החוקיות שקיימות, שאנחנו מכירים היום בחוק, הן נוגעות לפרסום קודם כל, למה מותר לשדר בפרסומת, באילו שעות, איך ילדים ישתתפו – כן או לא ובאיזה צורה וכו'; והדבר השני זה במערכת החינוך – מה ייכנס לבתי הספר, יש ועדה במשרד החינוך שאחראית על זה.
יפעת שאשא ביטון: באופן עקרוני בכלל אסור לשווק במסגרת בית ספרית.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש איסור.
תמר זנדברג: נכון, ולמרות זאת אנחנו רואים ונחשפנו לא מעט בטלוויזיה לכניסה של בנק, שלא אציין את שמו, לשיעורי צרכנות נבונה או התנהלות נכונה - - -
יפעת שאשא ביטון: חינוך פיננסי.
תמר זנדברג: חינוך פיננסי בכיתה א'.
תמר זנדברג: האם זה באמת לחוק או לא, שוב, זה מתנהל פה גם בוועדות אחרות.
תמר זנדברג: מה שלא בהתאם לחוק צריך להיאסר, אולי החוק צריך קצת להתאים את עצמו, אבל זה דברים שיש עליהם רגולציה, אפילו הייתי אומרת ברורה ואולי אפילו כבדה.
תמר זנדברג: בנושא של השיווק מהסוג שתיכף אנחנו דנים בו, בעצם מדובר על איזה שהוא רובד שעד היום אנחנו – אפילו אני לא רוצה להגיד כמחוקק, אלא כקובעי מדיניות במובן הרחב – לא נתנו עליו עד היום את הדעת, ולכן הוא קצת מתחת לרדאר ואותי הוא מטריד באופן מיוחד - אני אומרת את זה גם כאמא וגם כנבחרת ציבור - בגלל שהוא הולך ומחפש ומתעסק - הייתי אומרת - בצורה שאני אגדיר אותה נבזית במיוחד, אולי קצת מכוערת במיוחד, ביחסים החברתיים בין ילדים ובין בני נוער.
תמר זנדברג: הבת שלי בת 10 ואני מגיל אפס מלמדת אותה מה זה פרסומת, מה זה תכנית, איך מסתכלים, כולל פרסום סמוי ואני מלמדת אותה להבדיל.
תמר זנדברג: מה אני אמורה להגיד לה, שהחברה שלה בכיתה היא פרסומת?
תמר זנדברג: שאם חברה שלה מהכיתה אומרת לה שמוצר כזה וכזה או התנהגות כזאת וכזאת או משהו כזה זה טוב וזה מגניב בגלל שאותה חברה רוצה לקבל מקרר, מה אני אסביר לה?
תמר זנדברג: יש כאן תחום, ואני בכוונה נזהרת - - -
יפעת שאשא ביטון: מעבר לזה, זה גם האינטליגנציה החברתית להבחין מתי החברה מייצגת איזה שהוא גוף שבאמת ייתן לה הטבה מסוימת לבין מתי החברה באמת ממליצה, כי היא באמת חושבת שזה נכון וזה טוב ו - - -
תמר זנדברג: נכון, בדיוק.
תמר זנדברג: ואני רוצה להדגיש שתי נקודות בהקשר הזה.
תמר זנדברג: אחת, תראו, אם אנחנו נבקש מאותן חברות, ובאמת כרגע זה לא משנה אם זה מזון או סלולר או בנק או כל חברה מסחרית.
תמר זנדברג: אם נבקש מהן או נמדוד את היכולת להגיע לאותה השפעה, השפעה צרכנית, השפעה שיווקית, על אותו מעגל של ילדים בצורה כל כך אפקטיבית כמו שהם מגיעים דרך החברים שלהם, אנחנו נדבר על עלות מאד מאד גבוהה.
תמר זנדברג: כאן יש ניצול כפול.
תמר זנדברג: אנחנו פעם אחת מנצלים את אותם ילדים שמשתתפים תמורת באמת כלום.
תמר זנדברג: מה זה?
תמר זנדברג: תלוש של 500 שקלים לעשות סרטונים או מקרר, שאני לא יודעת כמה זה עולה או דברים כאלה ואנחנו קונים בזה המון.
תמר זנדברג: את ההשפעה שלהם על החברים שלהם, שזה דבר שכמעט לא יסולא בפז.
תמר זנדברג: אז זה דבר ראשון, שזו בעצם דרך מאד מאד אפקטיבית להגיע מאד מאד בזול להשפעה מאד מאד גדולה, זה דבר אחד.
תמר זנדברג: והדבר השני זה עד כמה הדרך הזו היא באמת לא מפוקחת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מיד נברר את זה.
תמר זנדברג: כי כל אותו פיקוח, גם של משרד החינוך, גם של משרד הכלכלה, גם של משרד האוצר, של כל הדברים האלה, זה באמת איזו שהיא דרך מתוחכמת ועם זאת ככל הנראה אפקטיבית ומשפיעה.
תמר זנדברג: אני רוצה לסיום להתייחס לעוד שני דברים בקצרה.
תמר זנדברג: אחד, ועל זה אני רוצה לשמוע, אני מניחה שנמצאים פה משרד הכלכלה וכו'.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע עם כולם, אבל אני רוצה לפתוח דווקא עם הייעוץ המשפטי כדי להבין איפה החוק כן נותן לנו מענה ומה הכלים שעומדים לרשותנו.
תמר זנדברג: אין בעיה, מאה אחוז.
תמר זנדברג: אז תיכף נשמע במה החוק נותן מענה ומה לא, אבל אני כן רוצה להתייחס לשני דברים שקיימים בחוק, אחד זה בנושא ההגרלות ודברים מן הסוג הזה.
תמר זנדברג: השני זה בנושא שימוש במידע ותקנות פרטיות.
תמר זנדברג: אז אלה שתי נקודות שאני ארצה התייחסות לפחות גם מהמשרדים וגם מהייעוץ המשפטי.
תמר זנדברג: הדבר האחרון, אני קראתי היום, ממש הבוקר, בעקבות הפרסומים וגם הפרסום על קיום הדיון הזה, וזו שוב הזדמנות להודות לך, שחברות המזון לפחות בהקשר הזה, מתכננות לחתום על אמנה.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה משהו שאנחנו בעצם יצרנו בשיח בשבוע האחרון.
תמר זנדברג: אמנה זה מאד נחמד, זה מאד יפה, זה כולנו הנה מה טוב ומה נעים, כולנו נשים יד אחד על השני ונחתום על אמנה.
<קריאה: תעשי זאת הלכה למעשה.
תמר זנדברג: כן, אני תיכף אעבור לידך ונעשה את זה.
תמר זנדברג: אני כן רוצה להגיד שאני מצפה שגם מהדיון הזה וגם בכלל מהשיח הציבורי בנושא, ייצאו א' מודעות יותר גבוהה, גם של ההורים, גם של גורמי החינוך וכמובן שיחלחלו לבני הנוער ולילדים עצמם; והדבר השני זה בכל זאת אמצעי פיקוח ואמצעי – ואני בכוונה עדיין לא אומרת רגולציה.
תמר זנדברג: אני לא אומרת עכשיו הכנסת תחוקק נגד האינטרנט ונגד הילדים ונגד זה.
תמר זנדברג: אני לא נגררת לשם.
תמר זנדברג: אני כן רוצה לומר שיש כאן בעיה.
תמר זנדברג: יש כאן פרצה.
תמר זנדברג: הכותרת בכתבה בדה-מרקר עצמה הייתה ואני מצטטת – זה מגעיל, אבל פשוט וזול.
תמר זנדברג: וזה גורם מתוך אותה תעשייה.
תמר זנדברג: ולכן אני חושבת שעל המגעילות הזאת אנחנו צריכים לתת את הדעת באמצעים שהם בכל זאת קצת יותר אפקטיביים.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו מספיק גופים שיכולים כאן
יפעת שאשא ביטון: לפקח עוד לפני חקיקה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בדיוק את הבירור הזה נעשה בדיון, לשם כך אנחנו נמצאים כאן ונראה אם איזה כלים אנחנו יכולים לצאת בצורה אפקטיבית יותר.
יפעת שאשא ביטון: שמרית שקד מהייעוץ המשפטי, יועצת הוועדה, בבקשה.
<שמרית שקד: אז החוק הראשון שבאמת כבר הוזכר על ידיכן, זה חוק איסור פעילות מסחרית במוסדות חינוך.
<שמרית שקד: ככלל הוא קובע איסור למנהל מוסד חינוך לאפשר בתוך שטח מוסד החינוך כל פעילות של פרסום, שיווק, קידום מכירות וכו', אבל ככלל יש אפשרות לקבל אישור מיוחד בכל זאת להכניס גורמים מסחריים לבית הספר.
יפעת שאשא ביטון: שמי מאשר את זה בעצם?
<שמרית שקד: המנהל הכללי של משרד החינוך או מי שהוא הסמיך לכך.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אין אפשרות למנהל בית ספר להחליט על דעת עצמו שהוא מכניס חברה כזו או אחרת לתוך שטח בית ספר, או לשיעורים השונים.
<שמרית שקד: לשם פרסום, שיווק, קידום מכירות, הצגת מוצר, חלוקת חומר פרסומי, הצגת פרסומות, שימוש בעזרי לימוד לשם פרסום, קידום מכירות.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם פרסום סמוי?
עבדאללה אבו מערוף: אלא אם משרד החינוך מחריג.
עבדאללה אבו מערוף: יש אפשרות למשרד החינוך.
<שמרית שקד: כן, אישור של מנכ"ל משרד החינוך.
עבדאללה אבו מערוף: אם הוא מחריג אז זה כבר לא תופס טוב.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל מלהגיע למנכ"לית המשרד ועד לשיקול דעת של כל מנהל בשטח, אני רוצה לבחון את הסוגיה הזו.
יפעת שאשא ביטון: פעם שנייה, יש פה עניין של פרסום סמוי.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו מכניסים לחינוך פיננסי בנק מסוים, או אנחנו רוצים לחנך להיגיינה, אז אנחנו מכניסים חברה מסחרית שבסופו של דבר היא מותג ודרכה אנחנו עושים את זה.
יפעת שאשא ביטון: השאלה אם החוק אוכף גם את הנושא של הפרסום הסמוי, או שהוא מתייחס למשהו בצורה קונקרטית, של מישהו שהגיע במיוחד - - -
<שמרית שקד: שוב, אני מניחה שפרסום סמוי זה בעצם סוג הדברים שמקבלים אישור ממשרד החינוך.
<שמרית שקד: כלומר אני מניחה שזה מסוג הדברים, ואנחנו נשמע מהמשרד מה השיקולים שלהם שמאשרים, אבל אני מניחה שדוגמאות כמו שאת נותנת בעצם נכנסות דרך הפתח הזה.
<שמרית שקד: אז באמת כדאי ל - - -
תמר זנדברג: אבל החוק הזה חל רק בשטח בית הספר?
יפעת שאשא ביטון: רגע, סליחה, תמר.
יפעת שאשא ביטון: זהו, העניין האם - - -