GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עמוס רולידר: להפסיק להתיפייף פה, על זה אתם מדברים, על זה אנחנו מדברים פה, זה הסיפור שלנו היום.
<עמוס רולידר: אני חייב להגיד, גם פה, פה ושם אני שומע, 'הילד לא מספר לי', אנחנו הולכים כאילו על קצות האצבעות.
<עמוס רולידר: כל כך נכון, הרוב הדומם, שאגב חלקו הגדול נמצא במועצות תלמידים ולכן זה מאוד חשוב, מחכה שניתן לו גב, הוא מחכה שהוא יוכל לעמוד מול המקובלים ולהגיד לא, לא עוד.
יפעת שאשא ביטון: שנקיים את השיח הזה.
איילת נחמיאס ורבין: הוא צריך מסה קריטית.
<עמוס רולידר: הוא חייב את זה.
<עמוס רולידר: זו בעצם הנקודה פה.
<עמוס רולידר: אין פה פתרונות ביניים, צריך פה ליצור מציאות שבה ההורה נשען, ואני אסביר את זה, על נורמה מוסדית, ממשלתית, שהוא יכול להתחבר אליה.
<עמוס רולידר: אני אומר את זה בדיוק אותו דבר לגבי הטעות הפטאלית של לתת לילדים רישיון בגיל 16 ועשרה חודשים.
<עמוס רולידר: זה אולי נהדר בשווייץ, אבל אם אתה לא עושה את ההתאמה התרבותית אתה לא מבין מה אתה עושה.
<עמוס רולידר: מה, הוא ינהג עם ההורה היום?
<עמוס רולידר: כל הסיפורים האלה, מה קורה לנו.
<עמוס רולידר: אבל ההורה, מה הוא יכול להגיד לילד שלו?
<עמוס רולידר: אדוני, בגיל 16, זה החוק פה, מה, הוא יכול לעמוד נגד החוק?
<עמוס רולידר: לכן אני מאלה שטוענים שמסיבות הסיום, ולזה אנחנו צריכים לפעול, חייבות להתקיים במוסד החינוכי או במתנ"ס ציבורי או באולמות שמשמשים לאירועי בר מצווה וחתונות בלבד.
<עמוס רולידר: בלבד.
<עמוס רולידר: לא לחפש פה דברים אחרים, אין מקום אחר.
<עמוס רולידר: שתיים, פיקוח פיקוח פיקוח.
<עמוס רולידר: מבוגרים.
<עמוס רולידר: מה זה, יש איזה תפיסה, אני לא יכול לסמוך אם אתה נמצא שם.
<עמוס רולידר: כמו שהורים אומרים 'לא רוצה לתת לך את זה, שלא תדע מה אני עושה פה', והורים היום אומרים 'מה לעשות?', אתמול התקשרה אליי אמא לילדה 'היא לא מוכנה להגיד לי את הסיסמה, מה אני עושה?
<עמוס רולידר: ' שאלתי 'מי קנה את הטלפון?
<עמוס רולידר: ' עד כדי כך הגענו.
<עמוס רולידר: פיקוח ואכיפת נושא השתייה המידתית.
<עמוס רולידר: מה?
<עמוס רולידר: יכעסו עלינו קצת אולי, אז מה?
<עמוס רולידר: אני אומר עוד פעם, הם מחכים לזה.
<עמוס רולידר: פיקוח, מתן רישיון מיוחד למפעילי אירועים לנוער.
<עמוס רולידר: אתה צריך לעבוד, חביבי, פאק פאק פאק כדי לעשות את זה.
<עמוס רולידר: אין מה לעשות.
<עמוס רולידר: אלה הדברים שאנחנו חייבים להתכנס אליהם, ברמה קהילתית, ברמה של הקהילה.
<עמוס רולידר: אני לא מזמן דיברתי על זה פעם פה, יחד עם ידידי הטוב אברי גלעד, חשבנו איך אנחנו מכים את העניין הזה של הורים למען הורים.
<עמוס רולידר: הורים למען הורים.
<עמוס רולידר: זאת אומרת להורי השכבה, להורי הכיתה, יש אינטרס משותף ואתה עובד איתם והאינטרס הזה, לבוא ולהגיד שהוא בא ואומר 'גם לי, גם לי'.
<עמוס רולידר: לא, אנחנו כאן.
<עמוס רולידר: נכון, יהיו פה ושם הורים שלא יקבלו את זה, אבל אנחנו צריכים לחבר את ההורים ביחד.
<עמוס רולידר: הם מחכים לזה.
<עמוס רולידר: והכי חשוב, תאמינו לי, אתם ודאי יודעים את זה, הילדים שלנו מחכים לזה.
<עמוס רולידר: כי אם אנחנו לא ניכנס לזה באופן שיטתי אנחנו נשב פה עוד שנה ועוד שנה ועוד שנה, אבל התוצאות הולכות להיות רק יותר קשות וקשות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, פרופ' רולידר.
יפעת שאשא ביטון: אני בכל זאת רוצה לשאול, גם לנוכח שיח ציבורי שניהלתי בימים האחרונים, לי זה ברור שמסיבת סיום היא חלק מהמערך החינוכי והיא חלק מבית הספר וגם האפטר פארטי, לצורך העניין, שסוגר את העניין, זה חלק מכל המערך הזה, אבל כמו שאמרתי, יבואו ויגידו אנחנו לא יכולים לשלוט על הילדים האלה כי הם כבר בני 18 ומעלה.
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו פה מחזקים את ההורים?
<עמוס רולידר: אומרים לי, 'עד איזה גיל אפשר לחנך?
<עמוס רולידר: ' אני אומר כל זמן שאתה משלם את החשבון אתה עדיין יכול לחנך.
<עמוס רולידר: מה זאת אומרת אם הילדה שלי בת 22, היא עדיין בבית תתנהג בהתאם לכללי המלון שלנו, שהם אגב לא רעים.
<קריאה: כל עוד אני משלם את החשבון הכללים הם שלי.
<קריאה: כך היה בביתי.
<עמוס רולידר: הפחד הזה.
<עמוס רולידר: בכלל לא מעניין אותי כאן הגיל הסו קולד חוקי.
<עמוס רולידר: אני חייב סיפור קטן ובזה אני ממש מסיים.
איילת נחמיאס ורבין: אבל אני שוקלת לבקש שתבוא כל שבוע לכנסת, יש פה הרבה הורים לילדים צעירים ואני מרגישה שגם אנחנו צריכים את ה - - -
יפעת שאשא ביטון: זה תלכי אליו פרטי לקליניקה.
איילת נחמיאס ורבין: רק שתדע.
<עמוס רולידר: אתם אולי זוכרים את המקרה.
<עמוס רולידר: לפני שלוש שנים וחצי, או משהו כזה, קיבלתי טלפון מהורה שחודש לפני שהוא התקשר אליי, הוא התקשר לתכנית רדיו שיש לי אצל חיים הכט, בצפון, וחודש לפני זה הבן שלו, קרוב ל-16, יחד עם חבר, לקח את המכונית ללא רשות, נכנס בתחנת אוטובוס ונהרג בדרום.
<עמוס רולידר: הוא התקשר ואומר לי 'אני חייב לדבר איתך, אבל הכי חשוב לדבר עם המאזינים, עם ההורים'.
<עמוס רולידר: הוא אומר 'תשמע, קרה לנו הגרוע מכול, אבל מה שלא נותן לי ולאשתי היום מנוחה ולא נותן לנו לישון בלילה זה העובדה שאולי היינו יכולים למנוע את זה', ואז הוא סיפר במהירות את כל קורות חייו של הילד משהוא היה בן 7-8 ואיך הם, במקומות שבהם הם לא עמדו בלחצים, הוא אמר לי, פה זה היה זה, אחר כך טרקטורון, אחר כך זה, הוא סיפר את זה במהירות.
<עמוס רולידר: הוא אמר 'אולי אם אז היינו עומדים ולא מוותרים היום הוא היה איתנו', אבל הוא אומר 'זה לא העניין, יכול להיות שזה היה קורה, אבל מה שקורע אותנו, אותי ואת אשתי, זה העובדה שלא ניסינו.
<עמוס רולידר: כי אם היינו מרגישים שעשינו את הכול ולא הצלחנו היום היינו יכולים לישון בלילה'.
<עמוס רולידר: הוא אומר שזה מה שהוא אומר היום להורים של המתבגרים.
<עמוס רולידר: זה המסר שלי.
<עמוס רולידר: יכול להיות שלא נצליח במאה אחוז, אבל צריך לנסות ולא לפחד.
<עמוס רולידר: לא לפחד.
<עמוס רולידר: פעם היו אומרים 'אבל מחר הוא הולך להחזיק רובה', הכול שטויות במיץ לימון, אנחנו מאבדים אותם ואנחנו מאבדים את הטובים ביותר על רקע המחדל שלנו כהורים.
יפעת שאשא ביטון: זה שאנחנו לא מציבים גבולות, שכחנו את העניין של להציב גבולות ואיבדנו את זה בהרבה מאוד תחומים.
יפעת שאשא ביטון: אופיר יקיר ואחר כך אליחי ואחר כך בני.
<אופיר יקיר: שלום, אני תלמידת כיתה י"א מחוף השרון.
<אופיר יקיר: משהו שעלה פה מקודם ונורא חשוב לי להגיד, אני בתור בת נוער, חברים שלי, אח שלי ובכללי בני נוער, לא תמיד מרגישים פתוחים עם ההורים לספר להם, ובטח ובטח אם הם שותים.
<אופיר יקיר: אני לא מכירה בן נוער נורמלי, לפחות לא אני, שיבוא לאמא שלו ויגיד לה 'היי, אמא, אני שותה'.
<אופיר יקיר: אני לא מכירה מישהו כזה.
<אופיר יקיר: ההורים מגלים על זה דרך סיפורים, שמעו, חבר סיפר לאמא שלו, דרך דברים כאלה ההורים מגלים.
<אופיר יקיר: לא בן נוער שבא ישירות.
<אופיר יקיר: אותו דבר גם המסיבות עם האפטרים.
<אופיר יקיר: לא באים ואומרים.
<אופיר יקיר: אנחנו לא יודעים מה תהיה התגובה, אנחנו מפחדים מהתגובה של ההורים, לא יודעים מה יהיה, שההורה יגיד לא ואתה יודע שכל השכבה תלך ותחגוג, אני רוצה לחגוג איתם, אני לא אספר להם איפה זה, שהם לא יידעו איפה זה, כדי שהם לא יבואו ויעצרו את זה, כדי שהם לא יבואו ויופיעו במסיבה ואני אראה אותם שם.
<אופיר יקיר: אז פשוט לא מספרים בגלל הסיבות האלה.
יפעת שאשא ביטון: אופיר, אני רוצה לשאול אותך רגע שאלה.
יפעת שאשא ביטון: התחושה של 'אנחנו לא נספר על המסיבה' זה כי אתם יוצאים מנקודת הנחה שהמסיבה הזאת היא קצת לא פרופורציונאלית.
יפעת שאשא ביטון: הרי אם זו מסיבה שהיא תמימה ובאתם לחגוג וזה בסדר וזה לגיטימי, אז אין בעיה שכולם יודעים.
<אופיר יקיר: לפעמים.
<אופיר יקיר: אני מודה, הרבה פעמים יש לי הרבה מסיבות שאני פשוט לא הולכת, כי אני יודעת מראש מה יהיה שם ואני אומרת שלא מתאים לי, לא בא לי עכשיו, אני יודעת שהם יהיו שיכורים ואני לא רוצה.
<אופיר יקיר: אני פשוט נשארת בבית, לא הולכת, שהם ייהנו, אחלה, אני לא מתאים לי.
<אופיר יקיר: ויש מסיבות שאני הולכת וכן, זה יוצא מפרופורציות וכן אני חותכת באמצע והולכת, אבל לספר להורים, במיוחד על נשף וסיום י"ב, אתה יודע מראש שיש מצב שזה הולך להיות מוגזם ורוב הפעמים זה גם מוגזם, ואתה לא תלך ותספר להורים.
יפעת שאשא ביטון: למה אתם לא עוצרים את זה?
יפעת שאשא ביטון: אני שומעת את קולך, אני לא חלילה מפילה את זה עלייך, אבל אני שומעת את קולך - - -
<אופיר יקיר: כי אתה לא יודע איך.
יפעת שאשא ביטון: ואת מרגישה שזה באמת קצת מוגזם, למה אתם לא עוצרים?
<אופיר יקיר: יש נוער שכן נהנה מזה.
<אופיר יקיר: אני לא נהנית מזה במיוחד, יש כאלה שבאמת נהנים מזה.
<אופיר יקיר: אני חושבת שזה מוגזם, אבל - - -
איילת נחמיאס ורבין: הם מזהים את הסיכון?
<קריאה: לא רק שהם לא מזהים, גם ההורים שלהם לא מזהים את הסיכון.
איילת נחמיאס ורבין: מה שאני מרגישה, ואני חושבת שזה עולה גם מהדברים של פרופ' רולידר, גם מההורים, גם אני כהורה, אמנם לילדים יותר צעירים, אבל אני אומרת בסוף אתה כהורה זקוק למסה הקריטית, אני חושבת שבמידה מסוימת אתה דיברת על זה, גם הרבה פעמים בני הנוער זקוקים למסה הקריטית.
איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת מספיק שהייתה עוד נערה אחת איתך, עוד שניים-שלושה - - -
יפעת שאשא ביטון: היה אפשר אולי לעצור את זה.
איילת נחמיאס ורבין: התחושה שאת יכולה לגבור על - - - מין תחושה כזו של בידוד חברתי לא מוצדק ולא ראוי - - -
<אופיר יקיר: בדיוק, אבל אין, אני לא מוצאת את זה.
איילת נחמיאס ורבין: אבל המסה הקריטית, בסוף אם ההורה שלך היה יודע - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל את שמעת מה היא אומרת פה?
יפעת שאשא ביטון: שהוא כואב.
יפעת שאשא ביטון: היא אומרת, אין לי, אין לי את המסה הקריטית והשאלה איך אנחנו יוצרים את הילדים את הביטחון ואת תחושת ההגנה - - -
איילת נחמיאס ורבין: זה דרך ההורים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא רק ההורים.
<אופיר יקיר: זה מצב עצוב, אבל זו כבר הנורמה, שיוצאים ושותים.
איילת נחמיאס ורבין: אבל זה כן דרך ההורים.
<רויטל שמר: אבל גם ההורים מתלוננים על אותו דבר, שאין להם את המסה הקריטית,שהם לבד לא יעשו את זה.
<רויטל שמר: מצלצלת אלי אמא, 'ברור לי שאני לא אישן בימים הקרובים, עד שתקרה המסיבה ועוד אחריה' וכולם מתפללים שמשהו לא יקרה.
יפעת שאשא ביטון: אני מקולך שומעת, ותתקני אותי אם אני טועה, 'אנחנו זקוקים לכם פה'.
<אופיר יקיר: כן.
יפעת שאשא ביטון: בלווסת את זה מחדש.
<אופיר יקיר: כן, אנחנו צריכים אתכם ואתם צריכים אותנו, הבעיה שנוער לא יבוא ויגיד להורים.
<אופיר יקיר: כאילו זה לא נושא שאני מעלה בשיחות שלי עם אמא, זה לא נושא שעולה לי בשיחות שלי עם ההורים, כי מה יקרה, איך היא תגיב, על פעם אחת שאולי כן הייתה ככה והיא תתחיל לחקור על דברים שאולי קרו לחברות שלי, שחברות מספרות לי ואני לא רוצה לספר את זה להורים, כי אני לא יודעת מה יקרה עם זה.
<אופיר יקיר: אז פשוט נמנעים מהשיחה הזאת, לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים, אופיר, וכל הכבוד.
יפעת שאשא ביטון: באמת, אני נפעמת כל פעם מחדש מהשיח האמיץ שלכם, שהוא לגמרי לא מובן מאליו.
יפעת שאשא ביטון: וגם אם היית רוצה לספר דברים אחרים, זה היה בסדר גמור, אבל אני באמת נפעמת כל פעם מחדש.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה תלמיד נוסף, אליחי, שהגיע אלינו מאילת, לשתף אותנו בנושא הזה.
יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, ואחר כך בני ואחר כך נציגת משרד החינוך.
<אליחי כהן: אני גר באילת, אבל אני לומד במבואות ים, במכמורת.
<אליחי כהן: אני אדבר ממש אקטואלי, אני יושב ראש מועצת התלמידים של הכפר שלנו, כפר הנוער ימים, מבואות ים במכמורת, ועוד שבוע יש לנו אפטר פארטי שאני ארגנתי אותה וזה ממש בעוד שבוע, אני מרגיש את הנוער של היום ואני מרגיש את השכבה שלי ואני באתי להגיד את מה שאני חושב.
<אליחי כהן: אם יש משהו שהכנתי לעצמי לפני שהגעתי לפה לומר זה משהו ששמעתי מהקול של אופיר, שיש פה איזה שהוא חוסר מודעות בקרב הנוער להשלכות, אם יהיו בחירות לא נכונות במסיבות כאלה.
<אליחי כהן: כי יש הרבה פעמים מחשבה כזאת, של אני נמצא באיזה וילה מבודדת, מה הסיכוי שתבוא משטרה, תתפוס אותי ותפתח לי תיק.
<אליחי כהן: המחשבה הזו שגויה בבסיס שלה, כי זה לא משנה מה הסיכוי, ברגע שאתה עושה משהו שהוא טעות אז יכול לקרות לך עכשיו תיק פלילי וזה יכול להרוס לך את כל החיים קדימה.
<אליחי כהן: אז בעצם חוסר המודעות הזה של בני הנוער, בעיקר בגילאים האלה, וגם בדיוק בטוויסט הזה שהם עוברים לגיל 18 ופתאום יש איזה אשליה כזאת שהכול מותר, הכול יכול להיות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר גדולים.
<אליחי כהן: לפני חודש וחצי בערך אני התחלתי לארגן את מסיבת האפטר פארטי.
<אליחי כהן: בתחילת הארגון ראיתי את הווילה שאנחנו עושים שם ואמרתי איזה מקום יפה זה, מאוד הייתי רוצה לנסות לשמוח שם, אמרתי את זה לחבר'ה של מועצת השכבה שהיו איתי, לנסות לשמוח פה בלי איזה תמריץ של אלכוהול, מה אתם אומרים?
<אליחי כהן: הם אמרו לי 'תשמע, אנחנו ועוד שניים-שלושה ילדים יכולים לעמוד מאחוריך, אין שום בעיה, אבל המסה העיקרית של השכבה לא יגיעו', זה לא ידבר אליהם ללא אלכוהול.
<אליחי כהן: אז יש פה בעיה שהיא בעצם מהשורש, שצריך להבין, קודם כל אפשר לשמוח בלי הדברים האלה, אפשר להגיע לרמה של שמחה בלי הדברים האלה.
<אליחי כהן: הרי סיימנו 12 שנים, חבר'ה עם תעודת בגרות מלאה, חבר'ה שמתקדמים הלאה, מגיעים ליחידות קרביות מצוינות, אצלנו במיוחד, אנחנו פנימייה צבאית של חיל הים, חבר'ה יוצאים לשייטת, יוצאים למטכ"ל אצלנו, חבר'ה שמחים באמת מעצם היותם בוגרים של הפנימייה, מעצם השהות שלהם ארבע שנים בפנימייה.
<אליחי כהן: אני למדתי שלוש שנים, מ-י' עד י"ב בכפר הנוער הימי, יש פה את חברה שלי עדן, שהיא גם איתי היום והיא למדה ארבע שנים שם ובאמת איפה שהוא אצלי אני מצליח לזהות, ואצל עוד כמה חברים קרובים אצלי, מקור שמחה ללא אלכוהול וללא דברים כאלה שייתנו תמריצים.
<אליחי כהן: זה חלק, אני מסכים, זה לא משהו שצריך לבטל אותו לגמרי, יכול להיות שזה חלק מאוד קטן.
<אליחי כהן: אבל היום, כשזה הופך להיות חלק כל כך מרכזי וכשאני מגיע לרמה שאני השבוע מארגן אפטר פארטי לחברים שלי והדבר הראשון שהם שואלים אותי זה האם יש אלכוהול, ולא רק אלכוהול, האם זה גם ללא הגבלה של האלכוהול, שאני אוכל לבוא כל הערב ולשתות כמה שיותר.
יפעת שאשא ביטון: איך אתה מתמודד עם זה, אליחי?
יפעת שאשא ביטון: יש עליך אחריות ענקית, אני לא רוצה להפחיד אותך, למרות שאני כן רוצה שתפחד אותך, אני בקונפליקט ביני לבין עצמי, אבל מוטלת עליך אחריות מאוד מאוד כבדה, אתה מהמארגנים למעשה, אתה מודע, כמו שאנחנו שומעים, לגמרי לכל מה שיכול להיות שם כתוצאה של בחירות מוטעות, כמו שאמרת את זה יפה, איך אתה מתמודד?
<אליחי כהן: ברור, זה מה שסיפרתי גם לתמי, כששוחחנו בטלפון לפני שהגעתי לפה, אז ככה, קודם כל אני מודע גם לבעיה הזאת, שהזכרתם בתחילת הדיון, שבעצם האחריות מתגלגלת מבעל הווילה למפיק ואז מהמפיק לחבר'ה הצעירים שמארגנים שאז כולם מרימים ידיים - - -
יפעת שאשא ביטון: למי אתה גלגלת את זה?
<אליחי כהן: האחריות לא גולגלה, בעל הווילה נמצא בווילה ביום שאנחנו נמצאים, הוא אחראי עלינו.
<אליחי כהן: יש את המפיק שמגיע, הוא מגיע גם עם צוות של חבר'ה שמגיעים.
<אליחי כהן: דיברתי עם עורך דין - - -
<ורדית ישראל: למה צריך מפיק?
<ורדית ישראל: מה עושה המפיק?
<אליחי כהן: יש לנו הפקה, לדוגמה, אנחנו מגיעים למסיבה, יש בריכה ויש הווילה עצמה, אבל צריך שיהיה משהו לעשות, לדוגמה הוא יכול להביא מאפרות שיצבעו את הגוף ויעשו כזה קטע מגניב לרקוד עם זה.
<אליחי כהן: אלה דברים שיכולים להיות יפים - - -
יפעת שאשא ביטון: איבדנו את זה, חברים.
<ורדית ישראל: הדמות של המפיק בפועל מיטשטשת פה, אתה נקרא המפיק של המסיבה?
<אליחי כהן: בעיקרון המפיק מגיע - - - רק דבר אחד אני אוסיף - - -
יפעת שאשא ביטון: בואו ניתן לו לסיים ואחר כך אנחנו - - -
<קריאה: הוא עובר על החוק אם הם לא קטינים?
<אליחי כהן: יש קטינים.
<בני פרץ: רגע, תנו לו לסיים, אנחנו גם רוצים לדבר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על בוגרי י"ב, בואו נזכור.
יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה שמה שם את הדיון, כי הוא הרבה יותר מורכב.
יפעת שאשא ביטון: אם היינו מדברים על קטינים היה לנו מאוד פשוט, דיברנו על זה בווילות, חתכנו את הסיפור.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים פה על בגירים ופה המלכוד שלנו, איך אנחנו מזכירים להם שלמרות שהם חצו את גיל 18 רק אתמול בערב הם עדיין תחת הכנפיים שלנו, לפחות במקרה הזה.
<אליחי כהן: זה המשפט הבא שלי בעצם.
<אליחי כהן: איפה שהוא לפני שלושה שבועות קיבלתי את הידיעה הזאת שנפלה עליי אחריות מאוד כבדה ואמרתי איך אני מתמודד עם זה, התקשרתי לאבא וביקשתי מספר של עורך דין.
<אליחי כהן: התקשרתי לעורך דין, סיפרתי לו את כל הסיפור שלי, מה יש לי, איפה אני עושה, מה אני עושה, כמה אני עושה, כמה בגירים יש לי, יש כמה קטינים בשכבה, אני מודע למצב, איך אני מכוסה מבחינת החוק.
<אליחי כהן: הוא ישב איתי והעמיד לי קריטריונים בדיוק מה אני צריך שיהיה בשביל שגם אם תגיע משטרה, ואני באמת מקווה שתגיע משטרה בשביל שיראו שככה הכול חוקי, שהיא תראה שיש אלכוהול באירוע, אבל האלכוהול יוצא רק בהצגת תעודת זהות ויש את השלט שהוא חובה בחוק שיהיה על הבר, ויש כל הדברים, יש מציל בבריכה ושני מאבטחים, לפי החוק.
<אליחי כהן: באמת ישבתי עם העורך דין ודאגתי שהכול יהיה לפי החוק, כי בעצם אמרתי אם אני לוקח אחריות על משהו ואני יודע שאני מאוד אוהב לקחת אחריות על עצמי, אבל כשאני לוקח פה אחריות קולקטיבית, על כל ה-100 תלמידים שיש בשכבה והחברים, אני באמת צריך להיות מכוסה מבחינת החוק ולחשוב טוב טוב לפני, שלא אצטרך על זה אחרי זה.
<אליחי כהן: ואמרתי את זה גם מקודם, כששאלו אותי, מבחינתי איפה שהוא להצליח לסיים את המסיבה הזאת גם עם ההרגשה ששמחנו והיה לנו כיף וגם עם ההרגשה שיצאנו בעזרת ה' בריאים ושלמים כולם וחוזרים הביתה ומתקשרים אליי אחרי זה 'נהנינו והיה כיף' ולא הגענו חס וחלילה לבתי חולים, זה מבחינתי יהיה צלחה.
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר את זה כמו קריעת ים סוף, איכשהו נצליח לצלוח את זה, והלב שלי - - - קודם כל אתה מקסים, אבל הלב נחמץ פה, כי אתם מחפשים את הפתרונות של איך להגן על עצמכם משפטית ואיך להתפלל שהכול יצליח ואתם כל כך דרוכים ואף אחד לא קם ואומר 'חבר'ה, אנחנו צריכים את זה במתכונת הזאת או שאנחנו יכולים לעשות את זה אחרת'.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא עולה בכלל.
<קריאה: אתם נותנים אחריות שמתאימה לאנשים מבוגרים לבני נוער.
<קריאה: תגיד מספר, כמה זה עולה לכל אחד.
<אליחי כהן: זו ההוצאה שיש להם וזה 250 שקל לילד.
יפעת שאשא ביטון: בלי השמלות של הנשף.
<אופיר יקיר: שמלות, נעליים, תסרוקת, איפור, יש כאלה, אצלי זה לא קורה, אבל יש כאלה שזה גם הרכב של אחר כך, כל דבר כזה זה תעשייה.
<אופיר יקיר: אני מראש אמרתי לאמא 'זה לא קורה אצלי'.
<ורדית ישראל: אתה יכול לספר מה הביא אותך להביא אותך בעמדה הזאת שלא רוצה לשתות אלכוהול?
<ורדית ישראל: מה הביא אותך להיות במקום הזה בניגוד לאחרים?
<אליחי כהן: אני חייב להיות אמיתי, אני לא יכול לבוא ולהגיד דברים שהם לא נכונים.
<אליחי כהן: אני יכול להגיד שגם מבחינת עצמי אני באמת חושב שזה פחות מושך אותי משאר החבר'ה בגיל שלי, זה פחות מושך אותי, אבל בנוסף אני רכשתי משהו מאבא שלי, מאז שאני ילד קטן, שאני הרבה הרבה חושב לפני שאני עושה דברים.
יפעת שאשא ביטון: מההורים.
<אליחי כהן: אני חושב לפני שאני עושה דברים, אני לא אוהב לטעות ולהגיד בדיעבד טעיתי.
<אליחי כהן: אני חושב לפני שאני עושה דברים.
<אליחי כהן: אז גם אם אני עכשיו יוצא עם חברים, אני יכול עשר דקות לפני שאני יושב איתם לחשוב מה אני רוצה ואם אני רוצה לשבת לשתות באותו ערב .
<אליחי כהן: אני יכול גם לשבת, שכולם ישתו, ולשבת איתם, אני לא חייב ללכת הביתה, אבל אני לא שותה, כי יש לי את הדברים שאני מחליט לעצמי.
יפעת שאשא ביטון: כן, הכוח שלנו בבית, חברים.
<ורדית ישראל: שאלתי אם תכניות המניעה של בית הספר השפיעו עליו ולא הספקתי לשמוע את התשובה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אליחי, אתה מוזמן לענות.
<אליחי כהן: ישבתי עם מנהל הפנימייה שלנו ועם מנהל בית הספר, קודם כל בגלל שהוא שמע שיש חבר'ה מעל גיל 18 ויהיה אלכוהול שיהיה משורבב באירוע, אז מאוד מאוד קשה לו כמוסד חינוכי לקחת אחריות על דבר כזה, אז הוא אמר לי 'קודם כל האחריות היא שלכם, זה שלכם נטו, אבל תצטרכו עזרה במשהו באותו רגע, תמיד תוכלו לפנות אליי, אני אעזור לכם', אבל בעצם בית הספר העביר את כל האחריות על התלמידים המארגנים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים, אליחי, אני חושבת שלמדנו הרבה.
יפעת שאשא ביטון: גם הצטערנו, אבל גם למדנו הרבה.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת דב חנין, כי הוא צריך לצאת, ואחר כך בני.
דב חנין: אני רוצה להגיד משהו מאוד קצר, בתשובה לשאלה שנשאלת, מי אחראי.
דב חנין: התשובה האמיתית היא שרוב בני הנוער שמתעסקים בהפקה או בארגון של מסיבות כאלה בכלל לא חושבים על השאלה של האחריות, באמת לא חושבים על השאלה של האחריות והשאלה של האחריות היא שאלה מאוד כבדה כי לפחות ברמה המשפטית זה לגמרי לא ברור מי צריך לתת את הדין אם קורה שם משהו, המפיק, המארגנים, אנחנו מדברים על בגירים, לא על קטינים.
דב חנין: שאלה מאוד מאוד רצינית.
דב חנין: אבל, מבחינתי, גברתי היושבת ראש, הדגש האמיתי בדיון הזה לא יכול להיות הדגש המשפטי.
דב חנין: אנחנו עוסקים פה בסופו של דבר באנשים שזה עתה יצאו ממערכת החינוך, ממש זה עתה יצאו, אנחנו, מדינת ישראל, הם היו בידיים שלנו 12 שנים לפחות וזו התוצאה.
דב חנין: לדעתי כדי להתמודד עם מה שקורה בגיל 18.5 צריך להתחיל לעבוד בגילאים שלפני זה וזו התמודדות שלמה של מערכת החינוך שלדעתי מערכת החינוך לגמרי נטרלה את עצמה ממנה.
דב חנין: אני שומע שמנהלי בתי ספר אומרים 'זו לא אחריותנו', זה מה שאני שומע - - -
דב חנין: בסדר, גברתי, את פגשת רק את מנהלי בתי הספר שאומרים 'זו אחריותנו' ולוקחים אחריות, אני פגשתי גם אחרים.
דב חנין: אז אני מספר את מה שאני מכיר, גברתי בוודאי תאזן את התמונה בצורה מצוינת.
דב חנין: אני יכול לומר לכם שהרבה מנהלי בתי ספר אומרים 'זו לא אחריותנו, זה אתם, תיקחו את זה, תגלגלו את זה' והם ממליצים המלצות טובות, אני לא אומר שאומרים להם 'לכו ותשתכרו', אבל יש פה משהו מאוד מאוד בעייתי.
דב חנין: אני חושב שמערכת החינוך צריכה להבין שזה חלק מעולם התפקידים שלה.
דב חנין: אנחנו לא מסיימים את מערכת החינוך ברגע שיצא מבית הספר, סיים את הבחינה האחרונה ועכשיו הוא הולך לו לדרכו.
יפעת שאשא ביטון: התייחסנו לדברים ולפעילות שאנחנו נדרשים לעשות עוד משלבים צעירים כדי שבכיתה י"ב כבר נהיה ערוכים לזה.
<קריאה: את יודעת כמה שעות חינוך יש בשנה?
<קריאה: 24.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת כמה.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה היטב את הסוגיה.
<בני פרץ: לי קוראים בני פרץ, אני פעיל חברתי, לשעבר פנתרים שחורים, מכונה גם בכנסת הזאת חבר הכנסת ה-121, כי אני פה מהכנסת הקטנה.
<בני פרץ: ראיתי המון, הרבה מתחלפים ואני נשאר.
<בני פרץ: אני התרעתי המון על החינוך ואני רוצה להגיד לך, גברתי היושבת ראש, על כל הדיבורים האלה, משקאות, נוער וכל הדברים האלה, גם המשטרה תגיד לך, ילדים בני 12-13, מי שרואה אותם, גם אני פה בירושלים, נשפכים - - - אני לא אומר שזה הילד, אלא אני אומר שזה ההורה.
<בני פרץ: כל מי שאומר מעשן, והולידר אמר, 'כל עוד הילד בחזקתי'.
<בני פרץ: תביני, יש לי בן, עוד סבב קטן והוא בעזרת ה' סגן אלוף, בן בכור זכר יחיד יש לי ביחידה מובחרת, והילדות שלי, שלושתם, אף אחד מהם לא מעשן והם לא שותים.
<בני פרץ: זה עניין של איך אתה כהורה יושב עם ילדיך, או אתה רץ ותאב את הבצע ועגל הזהב.
<בני פרץ: מי שהמציא את כל הנושא של המסיבות האלה זה התל אביבים.
<בני פרץ: אצלי אני הייתי בוועד הורים בית ספרי, אנחנו דאגנו שתהיה מסיבת בית ספר, שהילדים יעשו הצגה, שיעשו גם נגד המורים, בצחוק, בהומור, כל מה שלא תרצי, כולם יבואו בבגד ערב אחד נעים, יעשו מסיבה באזור, האולם שהושכר, וזה הכול.
<בני פרץ: מעבר לזה לא.
<בני פרץ: כל השאר, המשקאות החריפים והכול, זה בא רק מההורים וממשרד החינוך.
<בני פרץ: אני כל הזמן התרעתי בבתי הספר, ילד שתופסים אותו מעשן לדווח להורים, מה הם אומרים?
<בני פרץ: 'לא, אין לי אחריות לספר להורים שלו', כדי לא להסתבך.
<בני פרץ: תביני, כבוד היושבת ראש, שכאילו המנהל או המורה לא יסתבכו עם התלמיד.
<בני פרץ: הילד שלי, לפני שהוא הגיע לחטיבה וידעתי מה, אמרתי לו 'תקשיב טוב מאוד - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל, בני, תתייחס למסיבות הסיום.
<בני פרץ: אני מתייחס, אני רק רוצה להגיד שזה מתחיל מהדברים הקטנים.
יפעת שאשא ביטון: הבנו, הכול מתחיל בהורים, כבר הבנו שזה הורים וזה מערכת החינוך וזה תהליכים.
<בני פרץ: ההורים.
<בני פרץ: הילד שלי הגיע לחטיבה, אמרתי לו 'אם יבוא לך חבר, יגיד לך נלך מסביב לעשן', תגיד לו לא, יגיד לך 'אתה לא גבר', תגיד לו 'אני מעדיף להיות לא גבר' ותחתוך איתו.
<בני פרץ: ככה במשקאות, אני לימדתי אותם.
<בני פרץ: מה שאינך טועם אינך חש בחסרונו בשום דבר.
<בני פרץ: זו הייתה הסיסמה שלי כל חיי.
<בני פרץ: ישבתי בימי שישי, קבעתי לילד עובדות, 'אתה חוזר ב-11, גם אם אתה רוצה להישאר מעבר ל-11, קודם תחזור הביתה ב-11, תודיע לי שאתה נשאר', כי כל עוד הוא בחזקתנו - - -
יפעת שאשא ביטון: בני, אתה הורה אלוף, הלוואי שכולם היו ככה, אבל - - -
<בני פרץ: אני מלמד במסיבות, אנחנו התרענו בבתי הספר.
<בני פרץ: אם אני עמדתי בתור הורה לבד מול קבוצת ועד הורים בית ספרית, עמדתי כהורה ולימדתי אותם שאין וילות ואין שמילות, יש מסיבה שנשקיע בה כסף, אבל הכסף בא בתוך בית הספר, הכסף הוא שלנו, לא של אף אחד.
יפעת שאשא ביטון: מה היה בסוף?
<בני פרץ: זה מה שהיה.
<בני פרץ: הושכר אולם, באולם הבאנו במאי, קבעו איזה הצגה הם יעשו, קבעו ריקודים, מסיבת סיום בתוך בית הספר, משקעות קולה ובירה שחורה ותודה רבה.
<בני פרץ: גם הבאנו להם אקס.
<בני פרץ: אל, אבל לא היו משקאות חריפים.
<בני פרץ: סליחה, זה לא חייב להיות מסיבה, זה תל אביב המציאה את זה, השבע המציא לחלש.
<קריאה: זה לא תל אביב.
<בני פרץ: תל אביב המציאה את זה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, בני.
יפעת שאשא ביטון: נכון, זה מגיע מארצות הברית עוד לפני תל אביב.
<בני פרץ: בסדר, אבל תל אביב לוקחת את הדמות.
יפעת שאשא ביטון: ורדית ואחר כך 'עיר ללא אלימות' ואחר כך כרמן ונירה, אם תרצי לדבר, אז בשמחה.
<ורדית ישראל: קודם כל אני מאוד מברכת על הדיון כאן, אני שמחה שאני כאן.
<ורדית ישראל: אני מבינה שלא כל כך יודעים על מה נעשה בתוך המשרד, לפחות בתוך היחידה שאני חלק ממנה.
יפעת שאשא ביטון: וגם אם נעשה כנראה שזה עוד לא עובד, או לא עובד מספיק טוב וצריך לחשוב.
<ורדית ישראל: לא, רגע.
<ורדית ישראל: יש דברים שהם בתהליכים, אני לא בטוחה שזה לא עובד.
<ורדית ישראל: אני נמצאת כאן לא כמישהי שלא פוגשת את השטח, אני פוגשת, אני פוגשת ילדים, אני פוגשת מתבגרים, אני פוגשת מורים, אני פוגשת הורים, אז הידע שיש לי הוא לא רק מלקרוא ספרים.
<ורדית ישראל: אז נתחיל מזה שקודם כל משרד החינוך כן לוקח אחריות על כל מה שקורה בשעות הפנאי אצל הילדים וזה כתוב בחוזר מנכ"ל האחרון ב-2015.
<ורדית ישראל: הדברים שמאיר תיאר פה, על המעורבות שמנהל בית ספר יוצר כשהוא שומע על מה שקורה בשעות הפנאי, מה לכנס, את מי לכנס, איך להגיב, זה בהחלט משהו שמעוגן כיום בחוזר מנכ"ל.
<ורדית ישראל: אז קודם כל המשרד כן תופס את עצמו שותף - - -
יפעת שאשא ביטון: יש התייחסות אמיתית לנשף סיום ולאפטר פארטי של אותו נשף סיום בי"ב?
<ורדית ישראל: כן.
<ורדית ישראל: עוד פעם, באופן משתנה מבתי ספר שונים, אבל יש בהחלט בתי ספר שבעבודה שיתופית בין צוות בית הספר, המורים, זה לא רק מנהל, זה צוות המחנכים, היועצות, פסיכולוגים של השכבה שמתכנסים ביחד וחושבים מה נכון לעשות.
<ורדית ישראל: אני רוצה לומר שבשנים האחרונות, בתוך היחידה הספציפית שאני חברה בה, אנחנו השכלנו להבין ולראות בהורים שותפים בלתי נפרדים.
<ורדית ישראל: אנחנו לא חושבים שבית הספר יכול להחליף את ההורים ואנחנו לא חושבים הפוך.
<ורדית ישראל: יש תכניות שמתחילות כבר בגיל הגן, יש תכנית שנקראת 'יום של תכלת' שהמטרה שלה ללמד ילדים קטנים איך לשמור על עצמם, להפנים לתוכם ערכים ויכולות שיעזרו להם להתמודד עם דברים שהחברה מציעה והם צריכים להציב את הגבול.
<ורדית ישראל: התכנית הזו, חלק בלתי נפרד ממנה הוא ההורים.
<ורדית ישראל: יש לנו תכנית חדשה, היא כבר ארבע שנים, שנקראת 'גדולים ולא שותים', שהיא מיועדת לילדים בכיתות ה', בעקבות בנות מצווה שאנחנו יודעים שילדים נטו לשתות והורים לא כל כך שמו לב.