GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מנשה סמירה: אמרתי לו לא יקירי, אני מלמד אותך גם כן משמעת עצמית, אני מלמד אותך התמדה, אני מלמד אותך שאם אתה תעשה את זה, אתה תמצה את עצמך ותגיע למקומות יותר טובים.
<מנשה סמירה: זה ההבדל.
<איתי שובל: זה חינוך אמיתי, אגב.
<מנשה סמירה: ברור.
<מנשה סמירה: דרך אגב, בגלל זה אצלי בבאר טובה בציון, 30% היה תלמידוּת.
<מנשה סמירה: לא עניין אותי בכלל הישגים.
<מנשה סמירה: הוא יכול לקבל 100 במתמטיקה בכל המבחנים, בציון הסופי הוא קיבל 80, כי הוא לא הגיע לשיעורים.
<מנשה סמירה: הוא קיבל 80, כי התמדה היא גם חלק מהעניין.
<מנשה סמירה: עכשיו אני חוזר לטכנולוגי.
<מנשה סמירה: החכמה היא להסתכל על החינוך הטכנולוגי כעוד פלטפורמה להצמיח את הילדים שלנו - - -
<מנשה סמירה: כי באמצעות המסלולים האלה אנחנו יכולים להגיע אליהם, ושם אנחנו צריכים לחפש את המימד, ופה אני מתחבר לחוברת שחילקנו לכם, את המימד ההומניסטי שבתוך החלק הטכנולוגי.
<מנשה סמירה: אנחנו לא מלמדים אותך טכנולוגיה כדי שתהיה פועל אחר כך ותפתור את הבעיה של מדינת ישראל, כי חסר לה מוסכניקים.
<מנשה סמירה: אנחנו בין היתר מלמדים אותך את הרכב, כי אתה, דרך אהבת הרכב, יכול להוציא מעצמך דברים שאתה לא מוציא אותם בשיעור מתמטיקה או בגיאוגרפיה, וזאת ההסתכלות וזה הכיוון שאנחנו צריכים להוביל את המחנכים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: ואגב, יש גם ילדים במתמטיקה ובפיזיקה והכל, שנמשכים לעולם הרכב ומלמדים אותם שלשם לא, כי זה לא הרמה שלהם.
<מנשה סמירה: יושבת ראש הוועדה, אני מחזיר אותך להערה הראשונה שלי, שהילדים האלה צריכים לבחור 5 יחידות מתמטיקה ואנגלית וביו רפואה, סליחה, או תיאטרון, גם מקצוע טכנולוגי.
<מנשה סמירה: זאת אומרת יהיה להם את האפשרויות, זה כל הרעיון.
יפעת שאשא ביטון: החשיפה, נכון.
<מנשה סמירה: צריך ללכת עם הכיוונים הללו.
<מנשה סמירה: ואז אם אני חוזר ופה אני ברשות
<מנשה סמירה: כם רוצה להעביר את רשות הדיבור לפרופסור הרפז, בכל זאת, לתת את המימד הזה כדי להסביר את העניין של מה המשמעות שאנחנו צריכים הסתכלות לחזק את המימד ההומניסטי בתוך תהליכי החינוך, גם בחינוך הטכנולוגי-מקצועי.
<מנשה סמירה: זאת אומרת גם כשאני היום נמצא – ורק בשביל הכנות לא אגיד איזה בית ספר.
<מנשה סמירה: כשחברת הכנסת יפעת ביקרה אצלנו בבית ספר מסוים, היא ראתה.
<מנשה סמירה: המימד הזה, אני אומר לכם, היה לקוי.
<מנשה סמירה: היה חסר.
<מנשה סמירה: הייתה חסרה – איך אמרת את זה במילה אחת שלך – שמחת החיים שבאמת הייתה נדרשת ושם יש לנו מה לעשות עבודה שם.
<מנשה סמירה: אנחנו צריכים לעבוד שם.
יפעת שאשא ביטון: כן, גם כשאני עומדת ליד ילדים ואומרים לי אם הוא לא היה פה אז לא היה לו שום סיכוי, אז יש לי קושי, כי הם צריכים להבין שבכל מקום יש לו את הסיכוי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נותנים לו את האפשרות לבחור באיזה מסלול הוא יממש את הסיכוי הזה.
<מנשה סמירה: אוקיי, אבל תראי, אם אספנו את הילדים האלה מהרחוב, אז כנראה שלא היה מי שיביא אותם לשם, לכן אמרו את מה שאמרו.
<מנשה סמירה: לעומת זאת, לשמחתי נמצאת כאן שאדיה, מנהלת בית הספר בג'וליס.
יפעת שאשא ביטון: נכון, דוגמא מצוינת.
<מנשה סמירה: היית שם וראית שם שמחת חיים מדהימה של הבנות ושם היא יודעת לשלב בין החינוך המקצועי והחינוך הרגיל, לבין אותה הצלחה.
<מנשה סמירה: אני אומר לכם עוד הפעם: זה הדבר שצריכים לקחת אותו.
<מנשה סמירה: ולכן, הנושא הזה של להסתכל על החינוך הטכנולוגי, לא בנפרד, לא חינוך טכנולוגי שהוא לא מחובר לתהליכים - - -
יפעת שאשא ביטון: יפה, זה המפתח, אם אתה מדבר על מפתחות.
יפעת שאשא ביטון: חינוך טכנולוגי כחלק ממערכת ולא כמערכת נפרדת, ואני אומרת את זה כל הזמן.
<מנשה סמירה: פרופסור הרפז מוביל אצלנו ועדה אקדמית לכל הנושא הזה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, פרופסור הרפז.
<מנשה סמירה: אנחנו הצענו את זה גם למשרד החינוך וגם למשרד הכלכלה, לעשות פיילוט בנושא הזה, בתהליכי תכניות חינוך לשלב את העניין הזה.
<מנשה סמירה: הצענו את זה לשני המשרדים, אנחנו מחכים לתשובות.
<יורם הרפז: אני רוצה להגיד, אנחנו יוצרים - - - שיפט רציני מאד.
<יורם הרפז: אם אנחנו רוצים להעלות את החינוך הטכנולוגי באמת על מסלול חדש, וזה הטרנד העולמי עכשיו, אנחנו צריכים לשנות לגמרי את הפרספקטיבה שלנו.
<יורם הרפז: כל עוד שהחינוך הטכנולוגי יהיה ממוקד במה שחסר במשק – אמרת חסרים משאיות, תפסנים, אני לא יודע, חרטים, מתכנתים – כל עוד שהוא יהיה מרוכז בלספק את צורכי המשק, את הכלכלה – הוא ייחשב לחינוך מדרג ב', לחינוך נמוך.
<יורם הרפז: אם הוא רוצה באמת לשדרג את עצמו ולהגיע לחינוך, אפילו לרמה הגבוהה ביותר של החינוך, לעקוף את החינוך העיוני, הוא חייב להגדיר את מטרתו מחדש והמטרה שלו צריכה להיות לא להכשיר אנשים למשק, אלא לחנך אנשים חכמים טובים ואני יכול להגדיר לכם מה הכוונה של העניין הזה.
<יורם הרפז: אבל תבינו, כשאדם מראיין מישהו לעבודה - אם זה באינטל, אם זה במוסך - הוא לא מתעניין במיומנויות שלו.
<יורם הרפז: את המיומנויות, הוא אומר, הוא ייקח On the job, הוא ילמד את זה, תוך חצי שנה הוא ירכוש את המיומנויות.
<יורם הרפז: כשמראיינים באינטל אדם, מסתכלים עליו האם הוא חכם ואני אגיד לכם למה הכוונה.
<יורם הרפז: לזה קוראים היום Soft skills – מיומנויות רכות.
<יורם הרפז: זה לא מיומנויות טכניות, והאם הוא בן אדם הגון.
<יורם הרפז: כלומר, האם הוא אדם שמוכן לתת העדפה לאינטרס הכללי של מקום העבודה על פני האינטרסים שלו.
<מנשה סמירה: אבל אתה לא פוסל את הפלטפורמה הטכנולוגית.
<יורם הרפז: אני לא פוסל, לא, לא, להיפך.
<יורם הרפז: ולכן אני אומר יש פה הזדמנות - - -
יפעת שאשא ביטון: ממקום של לתת לה תוקף קצת יותר משמעותי ממה שנותנים לה היום.
<יורם הרפז: תראו, הטכנולוגיה זה נושא עשיר שנותן לנו מנוף כביר לחנך אנשים חכמים יותר וטובים יותר.
<יורם הרפז: ולכן אנחנו הצענו ארבע רמות של חינוך טכנולוגי.
<יורם הרפז: ברמה הראשונה אמרנו, זה באמת רמה שקראנו לה הכרת הטכנולוגיה.
<יורם הרפז: צריך את המיומנויות, איך לטפל ברכב ואיך לעשות תספורת טובה.
<יורם הרפז: זה רמת המיומנויות שבה מרוכז החינוך הטכנולוגי.
<יורם הרפז: כל עוד שהוא יהיה מרוכז רק ברמה הזאת, הוא ייחשב לרמה נמוכה.
<יורם הרפז: רמה מספר 2 – קראנו לזה הבנת הטכנולוגיה.
<יורם הרפז: אדם שלומד מכונאות רכב, שלומד טכנאות רובוטיקה, צריך להבין את כל ההקשרים של הטכנולוגיה.
<יורם הרפז: את ההקשרים המדעיים, הסביבתיים, ההיסטוריים, הסוציולוגיים, הפסיכולוגים.
<יורם הרפז: דרך המכונית אתה יכול להגיע להכל.
<יורם הרפז: כמה פסיכולוגיה מושקעת במכונית כדי שהגבר יצור זיקה ארוטית למכונית שלו.
<יורם הרפז: מילא אשתו שברה את היד, שריטה באוטו זה מכה רצינית ביותר.
יפעת שאשא ביטון: תתפלא, יש גם נשים כאלה.
<יורם הרפז: בדיוק.
איילת נחמיאס ורבין: רק אל תיתן לי אבל שאלות על הספק.
<מנשה סמירה: מעכשיו תיתן דוגמא הפוכה.
<יורם הרפז: אני אומר לכם, אפשר ללמוד את כל ההיסטוריה האנושית, את כל הפסיכולוגיה האנושית, את כל הסוציולוגיה, את כל ענייני הסביבה, הפיזיקה, מה שתרצו – דרך המכונית.
<יורם הרפז: הרמה השלישית, שהיא רמה נורא חשובה, היא תשדרג אותנו.
<יורם הרפז: זה רמה שקראנו לה המצאת הטכנולוגיה.
<יורם הרפז: תראו, אם ילדים, תוך כדי עיסוק בטכנולוגיה, גם יתחילו לחשוב נגיד על רישום פטנט.
<יורם הרפז: אני חזרתי לפני כמה חודשים מבית ספר הייטק היי, כולם נוסעים לראות את זה.
<יורם הרפז: זה שבעה בתי ספר בסן דייגו.
<יורם הרפז: אתם יודעים שם שילדים בגיל 13 הולכים עם ההורים שלהם ועם מנהל בית הספר לעורך דין, והם חותמים על חוזה שאם ילד ימציא פטנט, 50% מהרווחים ילכו לבית הספר.
<יורם הרפז: עכשיו תשמעו, אני מודיע לכם, זה לא מסובך להמציא פטנטים.
<יורם הרפז: יצא עכשיו מחקר ענק של רוברט סטמברג על מה זה יצירתיות.
<יורם הרפז: והוא אמר אתם יודעים ממה נובעת יצירתיות?
<יורם הרפז: מהחלטה של בן אדם להיות יצירתי.
<יורם הרפז: ברגע שאדם מחליט – רגע, אני גם ממציאן, אני רושם פטנט, אני ממציא איזה שכלול לטכנולוגיה.
<יורם הרפז: לכן אנחנו יכולים לתת לילדים כלים לחשיבה המצאתית.
<יורם הרפז: אנחנו יכולים ליצור אקלים שבו הם מקבלים פרס קידום על איזה פטנט.
<יורם הרפז: והרמה הרביעית, לא נבהלנו ממנה.
<יורם הרפז: לרמה הרביעית קראנו הכוונת הטכנולוגיה.
<יורם הרפז: כלומר, ילדים צריכים להיות פתוחים גם לדיונים בעלי אופי מעט פילוסופי על הטכנולוגיה טובה או רעה לאדם.
<יורם הרפז: הטכנולוגיה מצד אחד זה פצצות אטום ודברים אחרים ויכולים להשמיד את האנושות, ומצד שני אין לנו כלום בלי טכנולוגיה.
<יורם הרפז: המון שאלות, דילמות עולמות.
<יורם הרפז: נגיד הצענו שכל מחזור יסיים בטקס של דיבייטינג, שבו קבוצה אחת תטען בזכות הטכנולוגיה, אחת נגד הטכנולוגיה, נכניס אותם קצת לעולמה של הגות.
<יורם הרפז: זה ישדרג את החינוך הטכנולוגי.
<יורם הרפז: הוא לא יהיה רק ברמה הראשונה של מיומנויות.
<יורם הרפז: הוא יהפוך לחינוך יוקרה.
<מנשה סמירה: תודה יורם.
<מנשה סמירה: הערה אחרונה.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אני אפילו לא הייתי מקלקלת את זה.
<מנשה סמירה: לא, לא.
יפעת שאשא ביטון: לא הייתי נוגעת.
<מנשה סמירה: לא, אבל אני חייב, אני חייב, ברשותך.
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת איילת נחמיאס שנשארה כי זה ריתק אותה.
<מנשה סמירה: חברת הכנסת נחמיאס, אני מבקש.
<מנשה סמירה: אני רוצה לסגור, ברשותך, עם משפט.
<מנשה סמירה: אני רוצה לומר על הויכוח של בתי הספר.
<מנשה סמירה: יש מקום בראייה לאומית ארצית ובעיקר רשותית, לא להכניס את כולם באותו בית ספר אחד ולבנות שניים-שלושה, במיוחד ברשויות שיכולות להכיל את זה - בתי ספר שונים – כי לפעמים יש גם ילדים חזקים, לא רק חלשים או לא רק מתקשים, מוחלשים – שצריכים מסגרות קטנות.
<מנשה סמירה: זאת אומרת הרעיון הזה שיש סוגים שונים של בתי ספר לא צריך לפסול אותו.
<מנשה סמירה: לא צריך לפחד ממנו.
<מנשה סמירה: אם יש את האפשרות של המבחר ואם יש לנו - - -
יפעת שאשא ביטון: אל תעשה לי שלום עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: את זה הבנו, כי אני חושבת שפרופסור הרפז עשה את זה יפה ונתן את המקום לכל אחד.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לחדש לך שגם במסגרות גדולות אפשר ליצור מסגרות קטנות ייחודיות.
<מנשה סמירה: אני ניהלתי בית ספר של 1,800 ילדים.
יפעת שאשא ביטון: גם בבית ספר של 1,800 ילדים אפשר ליצור מסגרות קטנות, ייחודיות, לפי הצרכים.
<מנשה סמירה: נשאיר את זה לדיון הבא.
יפעת שאשא ביטון: כן, בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ממש רק התחלנו לגעת, סוף סוף לעלות על איזה שהוא מסלול.
<מנשה סמירה: תעשו יום עיון.
יפעת שאשא ביטון: אגב, אמרתי את זה בתחילת הדברים.
יפעת שאשא ביטון: לא רק שאנחנו לא בתחילת הדרך, עוד לא מצאנו את קו הזינוק ואני חושבת שרק עכשיו אנחנו מגיעים למקום שממנו אנחנו רוצים לצאת לדרך.
יפעת שאשא ביטון: איילת רצתה להתייחס.
יפעת שאשא ביטון: באמת צריך יום עיון, את יודעת?
איילת נחמיאס ורבין: אני קודם כל רוצה לומר לפרופסור הרפז, אני נורא מודה לך על ההגדרה של התהליך ואני יכולה רק לאחל לעצמנו, כמדינה, שאנחנו נאמץ את התכנית הרב שלבית שאתה מדבר עליה, שאני מוצאת אותה מרתקת ואני לא בן אדם טכנולוגי מטבעי ואני נדרשתי להיות יותר טכנולוגית.
איילת נחמיאס ורבין: הנה, הסללה, אולי שכנעו אותי שאני לא מבינה בטכנולוגיה.
איילת נחמיאס ורבין: אז אני רק רוצה לומר דבר אחד.
איילת נחמיאס ורבין: כשאני מדברת על הסתכלות על צרכי המשק, מאד מאד קשה לי הניתוק האסטרטגי בין החינוך לבין המשק הישראלי.
איילת נחמיאס ורבין: ככה אני רואה את זה.
איילת נחמיאס ורבין: אגב, בעיני זה נכון בטכנולוגיה וזה נכון פחות או יותר באותה מידה באקדמיזציה את היתר, שבעיני אנחנו עברנו ב-20 השנים האחרונות.
איילת נחמיאס ורבין: אני באה מעולם הניהול.
איילת נחמיאס ורבין: אני תמיד חשבתי שבן אדם שלמד פילוסופיה וספרות, מאד יכול להיות שהוא יהיה מנהל מצוין, אני גם נתקלתי בכאלה הרבה פעמים.
איילת נחמיאס ורבין: הם פשוט לא מקבלים את ההזדמנות, כמו איך שאתה תיארת את תהליך הקליטה באינטל.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו יודעים הרבה פעמים שמנכ"ל, קודם כל יסתכלו אם הוא בוגר הרווארד או בוגר אוקספורד, ששם אגב מחייבים, כפי שאנחנו יודעים, לקחת מדעי הרוח כחלק מהתפיסה הכוללת שלהם, לאיך צריך להיות בנוי בן אדם שהוא מנהל.
איילת נחמיאס ורבין: אגב, אם תשאלו אותי, זאת התפיסה החינוכית בעיני למה שלא לומדים.
איילת נחמיאס ורבין: אני למדתי למגינת ליבי משפטים.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שהיה צריך לחייב אותי בלימודי מדעי הרוח בוורסיה כזאת או אחרת.
איילת נחמיאס ורבין: אז אני אומרת, זה לא יעזור שום דבר.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו את הקפיצה הנחשונית - - -
<מנשה סמירה: אם תגידי את זה עוד פעם יתנו לך לימודי יהדות עכשיו.
איילת נחמיאס ורבין: היא אמרה לי להכניס פוליטיקה, אז תפסיק.
איילת נחמיאס ורבין: אתה מדבר על קפיצה נחשונית.
איילת נחמיאס ורבין: הלוואי ואנחנו נהיה בעולמות של הקפיצה הנחשונית שאתה מדבר עליה.
יפעת שאשא ביטון: רוצים.
איילת נחמיאס ורבין: אבל אני אומרת, זו קפיצה נחשונית וגם פרופסור הרפז, אני מניחה, יודע את זה.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שאנחנו באמת צריכים לאמץ את הדפוסים האלה ולראות באת את האינטגרציה.
איילת נחמיאס ורבין: תשמעו משהו, סליחה שאני אומרת, פה אפשר להגיד את זה.
איילת נחמיאס ורבין: מי שלומד היום מדעי הרוח, אנחנו יודעים שסוגרים פקולטות - - -
יפעת שאשא ביטון: זה הולך ונכחד.
איילת נחמיאס ורבין: כמו שסוגרים פקולטות הנדסה מסוימות, סוגרים את מדעי הרוח.
איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לכם בכנות, אני באימה מהדבר הזה, בדיוק כמו שאני באימה מזה שהחינוך הטכנולוגי בעיני התדרדר במדינת ישראל.
איילת נחמיאס ורבין: ולכן אנחנו באמת צריכים לראות איך תפיסת העולם שאתה מדבר עליה, מקבלת מקום ולראות אפילו איך מאמצים את זה.
איילת נחמיאס ורבין: סליחה, הדיון הוא חינוך טכנולוגי, אבל זה קשור בעיני גם לחינוך ההומניסטי.
יפעת שאשא ביטון: וזה רק משפט שהיא ביקשה להגיד.
יפעת שאשא ביטון: מזל שהיא ביקשה רק משפט.
איילת נחמיאס ורבין: די, אני לא דיברתי הרבה היום, כי לא נתנו לי.
איילת נחמיאס ורבין: כמעט לא הצלחתי לדבר בוועדת עבודה.
<גרשון כהן: אני ממליץ לכם לקרוא את דו"ח - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו חייבים לסיים.
<גרשון כהן: את ועדת דוברת ואת ועדת - - -
יפעת שאשא ביטון: משפט, לא כמו איילת.
יפעת שאשא ביטון: משפט, כי אנחנו כבר אחרי הזמן.
איילת נחמיאס ורבין: מה זה לא כמו איילת?
יפעת שאשא ביטון: אתי, משפט.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים לסיים, אני תיכף נכנסת לדיון נוסף.
<אתי אלוני: א' אני מבקשת להגיד שאנחנו ברשת עתיד מנסים או הולכים לאמץ – ובגלל זה גם פרופסור הרפז נמצא כאן ואנחנו הולכים לנסות להכין בשלבים את הדבר הזה על היחידות שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל השיח הוא לא רשת עתיד.
יפעת שאשא ביטון: השיח הוא לראות איך מאמצים את העקרונות החשובים האלה בכלל.
<אתי אלוני: אוקיי, אז אני אומרת שאני שמחה שנהיה חלוץ וכן בכל זאת להגיד מילה, למרות שאת אמרת שלא אומרים משהו על נוער בסיכון.
יפעת שאשא ביטון: לא אמרתי שלא אומרים על נוער בסיכון, אמרתי - - -
<אתי אלוני: לא, בדיון הזה.
יפעת שאשא ביטון: אמרתי שצריך לתת להם את המקום, אבל זה לא ה - - -
<אתי אלוני: נכון, זה לא הדיון, אבל אני בכל זאת רוצה להגיד, גם כי ביקרת שם, שאנחנו מוצאים, לפחות ב-4 השנים האחרונות את התחום הטכנולוגי כתחום מאד רלבנטי דווקא בהיבט של הכשרת ארגז הכלים לעולם של נוער בסיכון.
<אתי אלוני: אנחנו מקיימים בתכנית הילה - - -
יפעת שאשא ביטון: אתי, אין ויכוח.
יפעת שאשא ביטון: עזבי.
יפעת שאשא ביטון: המקום של הנוער בסיכון והכלים שלו – לא רק שיש לו מקום במערכת הכללית, אני גם הולכת להילחם עליו בהתאם למסמך שאני קיבלתי.
<אתי אלוני: בטח, - - - הדוק ויותר השקעה - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו מדברים במקום היותר רחב ואני רוצה להשאיר את זה שם.
יפעת שאשא ביטון: כי אם אנחנו נחזור חזרה לפרקטיקה של הנוער בסיכון בבית ספר כזה ובבית ספר אחר, וכן נותנים לי בגרות או לא, אז אנחנו מפספסים עוד פעם את המהות שכבר שם לנו פרופסור יורם הרפז וגם מנשה, ששמו לנו כאן כאיזה שהוא קו זינוק ואמרו לנו חברה, לשם אנחנו צריכים להסתכל.
יפעת שאשא ביטון: מתאים, אגב, לדברים שאני אמרתי בתחילת דברי לגבי איך אנחנו רוצים לראות את זה, ואני הייתי מאד רוצה להישאר שם.
יפעת שאשא ביטון: ממש במשפט.
<ליאל אבן זוהר: במשפט.
<ליאל אבן זוהר: ליאל אבל זוהר, אני פה בשביל הדיון הבא, מנכ"לית עמותת "כן", אבל גם חברת מועצה בראשון, יו"ר ועדת קידום מעמד הילד בראשון והחזקתי את תיק החינוך בראשון.
יפעת שאשא ביטון: נגמר המשפט.
<ליאל אבן זוהר: בדיוק.
<ליאל אבן זוהר: זאת הייתה רק ההקדמה.
<ליאל אבן זוהר: במשפט אחד, חברות הכנסת שאשא ביטון וורבין-נחמיאס.
<ליאל אבן זוהר: קודם כל דיון מרתק, כל הכבוד.
<ליאל אבן זוהר: ההסללה הכי גרועה שמערכת החינוך עושה כרגע, היא לא ההסללה הטכנולוגית, היא ההסללה של חינוך המב"ר, שבו הילדים של המב"ר לומדים גיאוגרפיה 3 יחידות במקום ללמוד דברים אחרים.
<ליאל אבן זוהר: אבל לא רק שזו הסללה גרועה, זו הסללה הזויה, ולכן את כל מה שנאמר פה צריך לקחת לכיוון הזה: איזה עוול נוראי עושים לכיתות האומץ, לכיתות המב"ר, לכיתות האתגר של המרחב החינוכי בישראל, ואת הנקודה הזאת, במטוטלת שלנו היום – הנושא הזה חייב להשתנות.
יפעת שאשא ביטון: הוא חלק מהשיח, כי אני חושבת שהם גם נתנו פה פתרון מעשי ברוח מה שדיברנו, שלתלמידי מב"ר תהיה להם אפשרות לבחור גם מסלול טכנולוגי, אז הם לפחות יצאו עם עוד משהו משמעותי.
<ליאל אבן זוהר: קוראים לזה תעודת בגרות טכנולוגית שמוכרת באוניברסיטאות.
<ליאל אבן זוהר: זה המפתח שקורא בפינלנד.
יפעת שאשא ביטון: כתבתי את זה גם כאן בהמלצות.
יפעת שאשא ביטון: אני אסכם את הדיון, שהוא – איך אני אומר את זה בלי לפגוע בשעתיים שאנחנו יושבים פה – הוא קצה-קצה-קצה של נקודת ההתחלה ואני חושבת שאנחנו סיימנו אותו דווקא במקום ששם את זה איפה שאנחנו רוצים לחשוב.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכמת מבחינת המלצות.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה שאנחנו צריכים להגדיר מחדש את הייעוד של החינוך הטכנולוגי ודרך זה להרוויח בעצם את המיתוג, גם המחודש שלו.
יפעת שאשא ביטון: ושוב, כשאני מדברת על מיתוג זה לא רק פרסום, אלא זה ממקום של באמת לתת לו את המשמעות האמיתית שמגיע לו שהוא יהיה שם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא רוצים שכשיגידו חינוך טכנולוגי זה יהיה ישר נוער נושר או נוער בסיכון, אלא באמת כל המכלול הזה, וזה לא מוריד מהערך של אותן מסגרות של נוער, שבאמת צריך מסגרת אחרת, או מסגרת טיפולית, ואמרתי את זה – עם מעטפת אחרת.
יפעת שאשא ביטון: זה לא אומר שאנחנו פוגעים בהם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לחזק אותם, אבל הם לא חלק כרגע מהשיח הזה שאנחנו רוצים לתת לכלל המערכת החינוכית במדינת ישראל ולכן אני יצרתי את ההפרדה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: על התחושות והמצוקות וכל מה שצריך לעשות גם בשביל המסגרות האלה – אני מוכנה אפילו לנהל אתכם דיון בנפרד, שלא תרגישו שאנחנו הוצאנו אתכם מהשיח.
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה וכתבתי את זה כבר ממש בהתחלה, החינוך הטכנולוגי הוא לא בנפרד, הוא חלק מאיזה שהוא מכלול ואני לגמרי מתחברת וחשוב לי גם שזה ייכתב כחלק מהחזון שאנחנו רוצים להגדיר.
יפעת שאשא ביטון: התייחסנו לתעודה טכנולוגית, שתהיה מקבילה לתעודת בגרות.
יפעת שאשא ביטון: צריך לראות איך עושים את זה.
יפעת שאשא ביטון: אין לי את הפתרון.
יפעת שאשא ביטון: אין לי את התשובות.
<ליאל אבן זוהר: גם חינוך חוויתי.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה עלה כאן.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה שיח שצריך לפתח אותו.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שבסוף אנחנו נחליט שיש שתי תעודות ושני מסלולים או דברים שמשלימים אחד את השני ונמצא את הפתרון.
יפעת שאשא ביטון: צריך לחשוב על זה.
יפעת שאשא ביטון: צריך לשבת ולחשוב על זה.
יפעת שאשא ביטון: וכאן אני מתחברת למנשה, שבאמת יכול להיות שצריך לקיים יום עיון שלם, שפותח ומגדיר מחדש ובו אנחנו ננסה לשמוע את התפיסות השונות ונגדיר איזה חינוך טכנולוגי או מה הוא החינוך הטכנולוגי שאנחנו צריכים לקדם כאן במדינת ישראל.
יפעת שאשא ביטון: אני כחברת כנסת שמגיע לי יום בשנה, מוכנה לקחת את זה על עצמי ולקדם את התחום הזה ואנחנו נתייעץ ביחד עם כולם, גם עם משרד הכלכלה, גם עם משרד החינוך, גם עם הרשתות השונות – לראותך איך אנחנו באמת מביאים את מיטב המוחות שכבר עוסקים בשטח בנושא הזה, ומקיימים חשיבה משותפת.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה שצריך להחזיר איפה שהוא את החינוך הדואלי, גם בתוך המערך שאתם הצגתם, כי בסופו של דבר אנחנו צריכים גם את הצד הפרקטי, בלי לוותר על הצד האקדמי, ואיך שאני רואה את זה: יש מקום לכולם.
יפעת שאשא ביטון: לא ממקום של להשכין שלום.
יפעת שאשא ביטון: מנשה ניסה לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: יש מקום לכולם.
יפעת שאשא ביטון: יש למשרד הכלכלה לתרום בסיפור הזה ולמשרד החינוך מה לתרום בסיפור הזה ולכל השותפים המקצועיים מה לתרום בסיפור הזה, אנחנו רק צריכים לראות איך אנחנו מתחברים ביחד.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם על הדיונים.
יפעת שאשא ביטון: יהיו דיוני המשך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק בהתחלה.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני פותחת את נושא הדיון – קייטנות אוגוסט – פיילוט.
יפעת שאשא ביטון: בעצם החשיבה היא חשיבה מערכתית, לראות מה קורה בחודש אוגוסט, שבו כבר אין כל כך מענה של קייטנות, או יש מענים באיים בודדים, באופן וולונטרי של רשות כזו או רשות אחרת, ארגון כזה או ארגון אחר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שמרבית הפעילויות שאנחנו נוטים לגבש בשנים האחרונות, מתנקזות לתחילת יולי, ששם באמת זה המאסה הקריטית, ויש פה איזה שהוא ניסיון לחשוב על מענים גם לתחילת אוגוסט.
יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה אומרת לתחילת אוגוסט, כי זה כן אולי מתחבר לדברים האחרים שלי.
יפעת שאשא ביטון: צריך גם להשאיר קצת זמן לילדים עם המשפחה.
יפעת שאשא ביטון: הזדמנות מצוינת לקחת חופשה משפחתית ולחזק את הקשר.
יפעת שאשא ביטון: ושוב, זה לא חיים להיות אקסטרים, אפשר לעשות את זה גם בזמן איכות בכייף בסביבה הטבעית, ולכן אנחנו נראה מה האפשרויות שבעצם מוצעות לתחילת אוגוסט.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל עם עורכת הדין חוה קליין, שבעצם הביאה בפני את העניין הזה ואמרה – אנחנו עשינו איזו שהיא חשיבה אצלנו, יש איזה שהוא פיילוט, אנחנו נשמח לשתף, ואמרתי שזאת הזדמנות מצוינת לפתוח את זה לדיון ולשמוע אולי יש עוד מקומות שעושים את זה, אולי אנשים רוצים להעלות רעיונות ומפה אנחנו נוכל לצאת עם איזה שהם רעיונות לתכניות שונות ברשויות המקומיות.
יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, עורכת הדין חוה קליין.
<חוה קליין: תודה, גברתי יושבת הראש.
<חוה קליין: ראשית אני רוצה למסגר את הגילאים ואת האזורים ולראות באיזו מסגרת אנחנו עובדים.
<חוה קליין: מה שבררנו זה על ילדים מגיל טרום חובה עד כיתה ג', שעדיין זקוקים להשגחה צמודה רוב הזמן.
<חוה קליין: הם צריכים עדיין את המסגרות.
<חוה קליין: לא מדובר בילדים גדולים ועצמאיים יותר, שגם בקייטנות הרגילות ההיענות היא חלקית בגיל גבוה יותר, אלא דווקא בגילאים האלה, שגם אנשי המקצוע אומרים שהדבר הכי נכון להם רוב הזמן זה באמת מסגרת וסדר יום קבוע.
<חוה קליין: מהצד השני של זה נמצאים ההורים, כמו שנאמר פה.
<חוה קליין: אני חושבת שרוב ההורים שיכולים לקחת חופשה ולהיות עם הילדים בבית, בכייף, בגינה, בכל מקום, עושים את זה באהבה רבה.
<חוה קליין: אנחנו מדברים על זה – מה לעשות – שמרבית ההורים בישראל שכירים, כשימי החופשה לשכירים בארץ הם כ-12 בשנה וימי החופשה לילדים הם 76 בכל שנה ואז הפער הזה, של 64 ימים שהורים שכירים לא יכולים רוב הזמן, בשום דרך בעצם לצמצם את הפער הזה ולקחת חופש.
<חוה קליין: גם אם ייקחו לצורך העניין שבוע או עשרה ימים עם הילדים בחופשת הקיץ, כשעדיין, גם במנגנון שאנחנו כרגע בודקים לקייטנות אוגוסט, נשאר בסוף אוגוסט עדיין מספיק זמן לחופשה הזאת.
<חוה קליין: ואז אנחנו מדברים על שבועיים או שלושה בתחילת אוגוסט, שאין את המענים, כשהקייטנות האחרונות שיש נגמרות בשמונה באוגוסט, ואז נוצרים בערך 14 ימים שהם הבעיה האמיתית, שרוב הורים שפנינו אליהם ועשינו איזה שהוא סקר קל בשנה ביולי שנה שעברה, ו-90% מההורים ביקשו מסגרת לא בעלויות של 3,000 ו-4,000 שקלים לשבועיים, אבל 90% מההורים ביקשו שתהיה מסגרת לילדים בתקופה הזאת.
<חוה קליין: וכולם ציינו, ממש באחוזים מאד גבוהים ציינו שהם שכירים – שאין להם יכולת לקחת חופש לשבועיים-שלושה האלה וביקשו את המענה הזה.
<חוה קליין: בעצם אנחנו מדברים גם על מה שההורים נתקלים מחדש בכל תחילת אוגוסט לגילאים הרכים האלה.
<חוה קליין: פעם ראשונה זה עלויות בייבי סיטר, השגחה, הפעלה של הילדים.
<חוה קליין: פעם שנייה זה חוסר הריכוז גם של ההורים שנמצאים בעבודה, כי הם עדיין כל הזמן בקשר עם הילדים וצריכים לראות מה קורה.
<חוה קליין: פנינו גם לרשויות המקומיות, עיריית באר שבע שמאד מאד תכננו לבוא ולהיות פה בראש המובילים של הדבר הזה.
<חוה קליין: זה חגיגות גדולות מאד עכשיו בבאר שבע.
יפעת שאשא ביטון: בצדק.
<חוה קליין: כן, כולנו חוגגים איתם.
<חוה קליין: אז הם אמרו, גם שלומי נומה, שנמצא שם בראש חברת כיוונים, שהיא האחראית בעירייה וגם מלשכת ראש העיר, שהם בהחלט בעד להפעיל את הקייטנות האלה גם בבאר שבע, בתור פיילוט.
<חוה קליין: הם רוצים ומברכים על זה וחושבים שזה דבר נכון.
<חוה קליין: נפגשנו גם עם מנכ"ל השלטון המקומי, שלמה דולברג ועם יושב הראש חיים ביבס.
<חוה קליין: הם בדקנו עם האנשים שלהם.
<חוה קליין: היו פגישות המשך ויש להם מנגנון מאד מאד מסודר של מרכזים למפעילים.
<חוה קליין: יש את חברת מרמנת שעובדת איתם ומפעילה את כל המהלך הזה בעצם ברמת האדמיניסטרציה, כי צריך אחרי הכל מערך שיפעיל את זה, ככה שזה בר ביצוע, זה לא משהו - - -
יפעת שאשא ביטון: אפשר גם בלי.
יפעת שאשא ביטון: , ואני לא חלילה נגד מרמנת, אבל אפשר גם בלי.
יפעת שאשא ביטון: יש עוד אפשרויות ואנחנו תיכף נפתח את זה לדיון.
<חוה קליין: ברצון.
<חוה קליין: אני רק אומרת שכשפנינו אליהם כדי לבדוק אם הדבר הזה הוא בר ביצוע לאוגוסט הקרוב, אמרו לנו כן, יש מנגנון מסודר, תרצו להיעזר בו – מוזמנים.
<חוה קליין: כן דרכם, לא דרכם – אבל זה משהו שהוא כן בר ביצוע.
<חוה קליין: מעבר לזה, הדברים שעלו זה זמן שצריך היערכות והכנה ושיפוצים במוסדות החינוך, כי הרעיון הוא באמת לפתוח את גני הילדים – טרום חובה, חובה ו-א' עד ג'.
<חוה קליין: אז ביקשו זמן ואנחנו חוזרים שוב לזה שיש בסוף אוגוסט מספיק זמן גם לשיפוצים, אם נערכים לזה בצורה מסודרת.
יפעת שאשא ביטון: גם בדרך כלל זה לא מתקיים בכל מוסדות החינוך וגם לא מתקיים בכל הגנים, כך שאפשר לעשות איזו שהיא רוטציה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים ללמוד את זה מהמקומות שבהם שוב, וולונטרית, על אותו בסיס של יוזמה שלכם, לקיים קייטנות בגנים מתחילת יולי.
יפעת שאשא ביטון: הם קראו לזה בשפה מקצועית, מי שיכול בחלק מהמקומות – הארכת שנת הלימודים.
יפעת שאשא ביטון: ואז זה לא קורה בכל הגנים, אלא זה קורה בקבוצה של גנים, שאליהם מתנקזים כל הילדים, ואפשר על אותו בסיס לעשות את זה גם במיזם של אוגוסט.
יפעת שאשא ביטון: אז זה משאיר זמן בתחילת יולי לצורך העניין, או באיזה שהוא שלב לטפל בגנים מסוימים, ואחר כך לטפל בגנים האחרים, כהכנה לשנת הלימודים.
יפעת שאשא ביטון: שתדעי שזה אופציה.
<חוה קליין: כן.
<חוה קליין: אוקיי, אז זהו.
<חוה קליין: באנו עם הרעיון הזה.
<חוה קליין: אני חושבת שזה יהיה מבורך בכל רחבי הארץ להורים השכירים.
<חוה קליין: זה באמת תהיה ברכה גדולה.
<חוה קליין: כנראה שנצטרך לעשות את זה בצורה מדורגת ולהפעיל איזה שהוא פיילוט בכמה ערים.
<חוה קליין: מבחינתי אין שום העדפה או סדר לדברים, אבל כמה שנצליח יותר לקבל את שיתוף הפעולה מהרשויות המקומיות, ממשרד החינוך, מכל הגורמים שישתפו פעולה.
<חוה קליין: לא ביקשנו שכר על הדבר הזה, אנחנו לגמרי באים לזה פשוט כדי לעזור ולהביא בשורה.
יפעת שאשא ביטון: חוה, אתם בעצם יצרתם תכנית ברורה, מגובשת מבחינת הפרטים שלה, מבחינת מי מדריך, שכר, כל הדברים האלה שבסופו של דבר הרבה פעמים על זה קם ונופל פרויקט?
<חוה קליין: כל הפרטים האלה נמצאים ומגובשים כבר היום ברשויות המקומיות.
<חוה קליין: כי כאשר הרשויות המקומיות יוצאות למכרזים של יולי, שהם נכנסים לתוך תחילת אוגוסט - - -
יפעת שאשא ביטון: זה בעצם להאריך את זה גם לאוגוסט.
<חוה קליין: אותם נתונים שעברו כבר את כל המבחנים המשפטיים המקובלים למפעילים הקודמים, שיצאו מבחינתנו עם אותם מכרזים למפעילים הבאים.