GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יגאל גואטה: כן, כן, יכול להיות שאני אלך להיות עובד סוציאלי.
יגאל גואטה: בכל אופן, אני באמת חושב שזו עבודת קודש, אבל צריך להבין עוד דבר.
יגאל גואטה: מכיוון שמדובר פה בדיני נפשות, שמענו פה שני סיפורים באמת, אני בכל אחד מהסיפורים באמצע הרגשתי שעוד שנייה אני הולך לדמוע.
יגאל גואטה: סיפורים באמת באמת שנוגעים ללב - - -
יפעת שאשא ביטון: שניים מיני רבים.
יפעת שאשא ביטון: חשוב לומר.
יגאל גואטה: רק שניים.
יגאל גואטה: אבל מצד שני, ואני מסיים, המרחק בין להציל את הילד הזה או בין להציל את מ' המקסימה הזאת, הוא מרחק דק מאד בין לפספס אותם.
יגאל גואטה: ואז בשנייה אחת כולם באים בטענות למערכת איך קרה ואיך קרה ואיך קרה.
יגאל גואטה: אבל צריך להבין זה דיני נפשות, זה לא מדע מדויק.
יגאל גואטה: זה לא אחד ועוד אחד זה שניים.
יגאל גואטה: תאר לעצמך שבאותו ערב שהילד ברח מהפנימייה לא היה מספיק כוח אדם כדי ללכת ולחפש אותו בעיר ולא היה מי שייצא לחפש אותו ומשם הוא היה הולך לאיזה שהוא מקום והיה עושה איזו עבירה פלילית ומפה לבית סוהר ומסלול ההתרסקות ברור מראש.
יגאל גואטה: לכן אני אומר שוב פעם, ברור שזאת עבודת קודש ונכון שבוחנים אתכם בכל מילימטר ולסיים עם יישר כוח.
יגאל גואטה: תמשיכו לעשות, עם כל הביקורת שיש ושוב פעם, מי שלא עושה לא טועה.
יגאל גואטה: יכול להיות שיש ביקורת.
יגאל גואטה: יכול להיות שיש דברים שלא - - - אבל זה לא מדע מדויק ולכן צריך קודם כל לברך אתכם על מה שאתם עושים ואני מקווה מאד שאנחנו נוכל לעזור ולו במשהו, כדי לעצור את שאר הדברים שיביאו לביקורת הבאה.
יפעת שאשא ביטון: הנה, גם לך מוחאים כפיים.
יגאל גואטה: לא, לא.
יפעת שאשא ביטון: ירון בראון, מנכ"ל ילדים בסיכוי, בבקשה.
<ירון בראון: תודה רבה.
<ירון בראון: דבר ראשון אני רוצה להגיד לך, אני 6.5 שנים מגיע לכנסת ואת יושבת הראש הכי ידידותית ונחמדה לסובבים.
<ירון בראון: אני חייב להגיד שדווקא אני מאושר על מה שט' ומ' אמרו פה והם יכולים לסגור מעגל, ודווקא על רקע זה ואנחנו מלווים אותם ואנחנו מלווים עוד אלפי צעירים וילדים בפנימיות.
<ירון בראון: מה שאני רוצה להגיד, התסכול הוא יותר גדול, בגלל שבסופו של דבר מה שמשפיע זה לא הדברים האלה, הנכונים, אלא מה שמשפיע, ואני כן חושב שיש חשיבות למה שקורה בתקשורת, בגלל שמה שאנחנו עדים אליו הוא לא רק מה שהיה שבוע שעבר.
<ירון בראון: זה תהליך שקורה כבר כמה שנים ויש לו השפעה על דעת הציבור ויש לו השפעה על - - - ויש לו השפעה על העובדים בראש ובראשונה, שקמים כל בוקר והולכים לעבוד בפנימיות והולכים לעבוד כעובדים סוציאליים, וזה לא נעים וזה לא עונג בכלל ללכת ולגייס מוטיבציות כאלה גדולות, כשאתה נמצא בתוך הסיטואציה הזאת ועל אחת כמה וכמה, ואמרתי את זה בוועדה הקודמת, שאנשים שאמורים לשמור עליך ולתת לך גב מתוך המערכת, וזה המערכת הפוליטית, בסופו של דבר שופכים את התינוק עם המים.
<ירון בראון: עכשיו, זה לא שמערכת הפנימיות היא מערכת מושלמת.
<ירון בראון: זו מערכת גדולה וגם מערכת הרווחה ובכל מערכת יש את הדברים שצריכים לתקן ולעשות, אבל בגדול אני חייב להגיד בתור מנכ"ל של ילדים בסיכוי, שהיא 30 שנה מלווה, אנחנו גאים.
<ירון בראון: אני חושבת שיש מערכת מדהימה, מערכת של עובדים ומנהלים והמפקחים, שבאמת כנגד כל המגמות וכנגד כל האפשרויות עושה עבודה ואני חושב שזה יום שחובה לציין את הדבר הזה ואני לא יודע לאן זה יוביל.
<ירון בראון: בגלל שהמהלכים הם מהלכים מורכבים ולא פשוטים.
<ירון בראון: אני יכול להגיד בתור אחד וכנציג של עמותה שמלווה את הפנימיות ביום יום, את ההוצאה החוץ ביתית, המגמה בפנימיות היא שהילדים יהיו יותר ויותר קשים, יותר מורכבים.
<ירון בראון: הסיטואציות הרבה יותר קשות.
<ירון בראון: המטלות שחלות על הפנימיות הרבה יותר מורכבות ומצד שני מול כל הקשיים האלה ומול כל הדברים האלה, זה לא פשוט.
<ירון בראון: ולכן אני חושב שצריך לקום קול שבאמת נותן גב גדול לפנימיות.
<ירון בראון: יש מקום בהוצאה החוץ ביתית על רצף לקהילה, לאומנה, לפנימיות.
<ירון בראון: זה לא אחד נגד השני, אלא זה רצף ולפעמים גורמים אחד לשני לריב אחד נגד השני, ואני חושב שכוועדת זכויות ילד, אני חושב שצריך באמת להקים קול לגבי הדבר הזה ולתת גב גדול לכל הנוגעים במלאכה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ירון.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מה שאנחנו עושים כאן היום.
יפעת שאשא ביטון: תסביר דליה או תספר, בדיון שלנו בשבוע שעבר נורא כעסתי לא על הסיפור של ה - - - , על זה שהנתונים האמיתיים לא שוקפו לציבור, על זה שכל אחד מרשה לעצמו לזרוק איזה שהוא מספר ואף פעם אנחנו לא שומעים בעצם את התמונה האמיתית.
יפעת שאשא ביטון: זו המשימה שלנו כאן, ואני חושבת שזו גם המשימה שלכם באומץ, לבוא ולהגיד חברים, זה לא כך, זה כך, זה לא כך, זה כך.
יפעת שאשא ביטון: לדעת במקום שאנחנו טועים גם לפתוח את הדברים ולבדוק אותם ואני לא בכדי אמרתי שצריך הרבה אומץ לבוא ולהגיד כן, אנחנו ניקח את התיק הזה ונבחן אותו מחדש.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שכאן אנחנו נמדדים וזה מה שצריך בעצם להציף ולהציג והדיון הזה נועד בדיוק בשביל המטרה האת.
יפעת שאשא ביטון: לפני שבוע אנחנו קיימנו דיון מאד מעמיק בסוגית הוצאת ילדים מהבית, ובכל זאת בחרנו כן לקיים היום את הדיון, כדי שנוכל לשקף את זה גם החוצה.
<ירון בראון: אני רק אומר בהערה שהיו גורמים שהתפקיד שלהם היה להגן למערכת והייתה להם את ההזדמנות גם להגן על המערכת ולא עשו את זה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פה עושים את מה שמוטל עלינו.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה ירון.
<ח': שלום, שמי ח', אני אמא לשבעה ילדים ברוך השם.
<ח': אני חוזרת דווקא לנקודת הילדות שלי, משם אני מתחילה.
<ח': גדלתי במשפחה ברוכת ילדים עם הורים שעבדו מאד קשה, במיוחד אמא זכורה לי שעובדת תמיד קשה מאד מאד כדי לקיים את הבית.
<ח': אני הייתי חוזרת הביתה, אמא הייתה יוצאת לעבודה.
<ח': היא השתדלה מאד שיהיה איזה סיר אוכל על הגז.
<ח': זה מה שחוויתי.
<ח': רציתי מאד את אמא בבית והיא הייתה מאד עסוקה בעבודות שלה.
<ח': מצאתי את עצמי שגדלתי, מרוב שרציתי להיות עם אמא, הלכתי ועזרתי לה בעבודות הניקיון.
<ח': היום אני מבינה שהייתי מאד יצירתית, מצאתי לעצמי זמן איכות עם אמא בעבודה שלה ועזרתי לה לנקות.
<ח': אני התחלתי משם, בכדי שתבינו לאן הגעתי עם זה בחיי הנישואין שלי.
<ח': כשהתחתנתי, ובתור ילדה הבנתי שאת הילדים שלי אני לא ארצה לגדל בצורה כזו.
<ח': מבחינתי עבודה מחוץ לבית הצטיירה כמשהו קצת של הזנחה, הזנחת הילדים.
<ח': כשנולד בני הגדול ישבתי בבית.
<ח': היום הוא בן 31 ועד היום אני צריכה לחזור לעבודה.
<ח': לא חזרתי לעבודה כי מה שיכול לעורר אצלי אפילו בכי, אם ילד היה נכנס הביתה ושואל איפה אמא ואני בחדר ליד, יכולתי להגיע לידי בכי.
<ח': זה היה ממקום מאד רגיש אצלי.
<ח': העדפתי להישאר בבית וכשהגעתי למצב כלכלי שהייתי צריכה כסף, מצאתי את עצמי יוצאת לאיזו שעה עבודה בניקיון.
<ח': חלילה שהילדים לא יישארו הרבה זמן לבד בבית, כי זה היה מקום מאד רגיש אצלי.
<ח': אני צריכה לציין שמבחינת אמא שלי, להגיע לעובדת סוציאלית זה היה קו אדום.
<ח': גם ככה, כשהייתי צריכה עזרה באיזה שהוא שלב, הגעתי דווקא מהצד הזה שהבת שלי הייתה צריכה טיפול אורתודנטי ורציתי מאד לתת לה את זה ולא יכולתי לעמוד בזה.
<ח': אזרתי אומץ והגעתי כן לעובדת סוציאלית וברוך השם הגעתי לעובדת סוציאלית שהסתכלה לי בגובה העיניים ונתנה לי באמת את ההרגשה הכי הכי טובה.
<ח': ומשם אני רוצה לציין שהתגלגלו על הדברים ועל הדרך הציעו לי, אני דווקא משתתפת בקבוצת העצמה להורים, שמשם נתנו לי המון המון כלים.
<ח': נמצאתי באיזה שהוא קונפליקט כל הזמן שאני מסוגלת להרבה יותר אבל אין לי את הכלים, מישהו שיוצא לי את זה מהכוח אל הפועל.
<ח': והקבוצות האלה כן מאד מאד תומכות בי, אם זה בקבוצות עם הילדים, אם זה בוועדת היגוי שאני משתתפת, קבוצת העצמה, פסיכו דרמה – נתנו לי כלים להיות אמא יותר שמחה, זמן איכות עם הילדים שלי.
<ח': למדתי להוציא באמת את היכולות שלו.
<ח': היום אני לא רק מקבלת, אני גם נותנת מעצמי.
<ח': אני שותפה לקהילה ובאמת, ההישג הכי הכי שלי, מהשבוע שעבר, הבת הגדולה שלי אחרי חופשת לידה חזרה לעבודה וזה היה ממש ממש תיקון מבחינתי.
<ח': אני זו שתמכתי ואמרתי לה זה לא נורא.
<ח': אני לא הייתי חוזרת על זה.
<ח': זו הייתה טעות שלי והסברתי לה, כי אני היא גדלה הכי הרבה על זה.
<ח': היא חוותה את זה איתי.
<ח': היא חזרה לעבודה, היא ממש שלמה עם זה ומבחינתי זה ההישג הכי גדול שלי וזה אודות לקבוצות.
<ח': אין, אין, זה משהו.
<ח': ואני מברכת על זה ותמשיכו עם זה, כי זה מאד מאד תומך.
<ח': אני אומרת שזו השקעה לעתיד.
<ח': אם אני לא קטפתי ממש את הפירות עם הילדים שלי, הנכדים שלי, הילדים שלי - - -
יפעת שאשא ביטון: את קוטפת אותם עכשיו.
<ח': לא משנה.
<ח': זה לא מה שרציתי.
<ח': זה לא הכמות שרציתי, אבל ברוך השם, הילדים שלי לא הגיעו לסיכון ברוך השם וזהו.
<ח': זו השפעה לדורות.
יפעת שאשא ביטון: יואב אפלבוים.
יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר מילת פתיחה.
יפעת שאשא ביטון: אני את המפגש הראשון שלי עם פנימיות בהשמה חוץ ביתית, עשיתי עם פנימיית אהבה.
יפעת שאשא ביטון: הגעתי ככה יודעת פחות או יותר מהציבור, מהלך הרוח לאן אני הולכת וכשנכנסתי הבנתי שלא היה לי שמץ של מושג לאן אני מגיעה.
יפעת שאשא ביטון: ונחשפתי באמת לעבודת הקודש, לאהבה.
יפעת שאשא ביטון: אני עצמי יכולתי לחוש את האהבה ואת האנרגיות ואת הצורך שם לעטוף את הילדים ושלכל ילד יש משמעות.
יפעת שאשא ביטון: ופגשתי את הילדים ודיברתי איתם ואני חושבת שיצאתי משם בפאזה אחרת לגמרי מזו שנכנסתי איתה.
יפעת שאשא ביטון: נכון שיש עוד פנימיות.
יפעת שאשא ביטון: מאז ביקרתי בעוד לא מעט פנימיות.
יפעת שאשא ביטון: יש מקומות שצריך להשקיע ולחזק קצת יותר, יש מקומות שכבר יודעים לעשות את הדרך לבד ואני יודעת שגם לנו יש אחריות לעזור לכם בחלק מהאתגרים הלא פשוטים שאתם מתמודדים איתם ואתה מכיר בעצם את הפעילות שאנחנו מנסים לקדם לטובתכם.
יפעת שאשא ביטון: אז קודם כל מילה טובה על מה שאתם עושים, והשאר ברשות הדיבור שלך.
<יואב אפלבוים: אני רוצה להזכיר שאני לא רק מייצג את אהבה, שאני חי את זה וזה מרכז חיי, אבל אני גם יושב ראש עמותת הפנימיות השיקומיות בישראל.
<יואב אפלבוים: אני רוצה להודות למ' ולט'.
<יואב אפלבוים: הם חסכו לי הרבה הרבה זמן, כי התכוננתי להביא הנה כמה סיפורים.
<יואב אפלבוים: מ', חסר רק קטע אחד שאני שומע מהבוגרים שלנו.
<יואב אפלבוים: הם מסתכלים לי בעיניים והם אומרים דברים דומים למה שאת אמרת, אבל הם מוסיפים עוד אחד בנימה של התנצלות.
<יואב אפלבוים: יואב, אל תיקח את זה באופן אישי, אבל אחת המשימות שלי בחיים זה לבנות בית, לבנות משפחה - - -
יפעת שאשא ביטון: שלא יבואו אליך.
<יואב אפלבוים: ולדאוג שהילדים שלי לא יגיעו אליך.
<יואב אפלבוים: אני אומר לך שאני לא לוקח את זה באופן אישי.
<יואב אפלבוים: אני עובד סוציאלי ואני מכיר את התחום כבר הרבה שנים ממרום קרחתי.
<יואב אפלבוים: אני לא אחזור ואדבר.
<יואב אפלבוים: אמרתי לך בביקור אצלנו, אני לא אוהב את המושג עבודת קודש.
<יואב אפלבוים: אנחנו עובדים כי אנחנו אוהבים ילדים ואנחנו עובדים כדי להתפרנס.
<יואב אפלבוים: אני רוצה לומר שלושה דברים ומתנצל מראש אם בוועדה הקודמת שמעו אותי ואני חוזר על הדברים, אבל הם בוערים בקרבי.
<יואב אפלבוים: הדבר האחד הוא, ואני אומר את זה בשם כל עמותת מנהלי הפנימיות, כ-40 פנימיות.
<יואב אפלבוים: לדעתי יש עוד חברים שיתמכו בי, שאנחנו נהיה הראשונים שנתגייס לכל התפתחות של טיפול בקהילה בילדים בסיכון.
<יואב אפלבוים: אנחנו מוכנים ויודעים שאנחנו, עם הידע שצברו במשך השנים, יש לנו הרבה מה לתרום.
<יואב אפלבוים: אבל זה לא רק שכר העובדים הסוציאליים.
<יואב אפלבוים: שכר העובדים הסוציאליים הוא רק חלק מהעניין.
<יואב אפלבוים: הוא לשבת אחת ולתמיד, לבנות תכנית רצינית, תוך הבנה שהחזית השנייה של החברה הישראלית בנוסף לחזית הגבולות שלנו, היא החזית של אותם ילדים בסיכון, שהם אזרחי המחר.
<יואב אפלבוים: לבנות תכנית שמגובה בתקנים, בתקציבים, בכסף שעומד לרשות הקהילה, ורק אז להחליט שאנחנו אכן הולכים קדימה עם התכנית שמוטי וינטר הקים בזמנו, קדימה עם הפנים לקהילה.
<יואב אפלבוים: עד אז, וגם אז, אחרי שזה יהיה, ברור לי לחלוטין שיהיו ילדים שיהיו זקוקים לסידור חוץ ביתי וכאן המשפט השני.
<יואב אפלבוים: אחרי שעשינו את התכנית ואחרי שתיקנו ושמנו תקציבים והגברנו את מעמדו של העובד הסוציאלי, יישארו הילדים בסיכון שצריכים ללכת לסידור חוץ ביתי.
<יואב אפלבוים: אני פונה אליך ואני רואה בך מישהי שתמשיך פה כמה שנים, עוד הרבה אחרי שאני אפרוש.
<יואב אפלבוים: לדעתי אחת המשימות של מי שאיכפת לו, גם עם נושא הסידור החוץ ביתי, זה לשאוף להקים רשות אחת.
<יואב אפלבוים: הילדים היום מסתובבים בין משרד הבריאות, משרד החינוך, משרד הרווחה, כל אחד עם האג'נדה שלו.
<יואב אפלבוים: הגיע הזמן, את יודעת מה - אפילו כדי לחסוך בתקציבים - הגיע הזמן לעגן רשות אחת שתגדיר בדיוק מי הוא ילד בסיכון, שתגדיר בדיוק מי צריך לצאת מהבית, שתגדיר בדיוק מה צריך לעשות עם הילד הזה שיוצא מן הבית.
<יואב אפלבוים: ולא להתחיל לפזר את זה בין משרדי הממשלה, כפי שהמצב קיים היום.
<יואב אפלבוים: אני קורא לזה לא לנהל את המציאות העכשווית, אלא לגרום לשינוי במציאות כדי לקדם את מצבם של הילדים.
<יואב אפלבוים: את יתר הדברים אני אומר בוועדות הבאות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה יואב.
יפעת שאשא ביטון: לא יעזור לך כלום, מתפרנסים, לא מתפרנסים, זאת עבודת קודש אמיתית - - -
יפעת שאשא ביטון: וכל מי שרואה את זה בעין לא יכול להתעלם מזה.
יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו מוטי וינטר, שיש לי כבוד והערכה מאד גדולים אליך והייתי לי גם זכות להגיש את הצעת החוק שבעצם נגזרת מהדו"ח שאתה כתבת, ממקום מאד מאד עמוק של רצון להציל את הילדים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: במסגרת דיוני הוועדה אני מטפלת הרבה בילדים שנפגעים, בעיקר נפגעים מינית, בתוך הסביבה הקרובה שלהם, בין אם זה משפחה, בין אם זה מבוגר אחראי אחר, ששם בעיני הפגיעה היא הכי קשה שיכולה להיות.
יפעת שאשא ביטון: שלא לדבר, אם אנחנו באמת צוללים לעומק ומדברים על אותם ילדים שאנחנו מתלבטים – כן בסיכון, לא בסיכון, כן להוציא מהבית, לא להוציא מהבית – ובסופו של דבר לפעמים אנחנו גם יכולים לפספס והילדים חלקם כבר לא איתנו.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של העברת מידע, שיתוף פעולה בין כל הגורמים – חינוך ורווחה ורופאים וכל מי שבעצם פוגש את הילדים האלה, הוא מאד מאד אקוטי ואני מקווה שנצליח במשימה באמת לקדם את זה עד הסוף.
יפעת שאשא ביטון: אתה תרצה לומר מספר דברים?
יפעת שאשא ביטון: אני מאד אשמח אם תצטרף.
<מוטי וינטר: הלכתי לשירותים אז תפסו אותי בחזרה, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: בוא תצטרף אלינו.
<מוטי וינטר: לא התכוננתי לדבר, אבל אני אגיד.
<מוטי וינטר: קודמי דיברו כל כך יפה שאני לא צריך להציג יותר מזה.
<מוטי וינטר: אני חושב שדליה נתנה תשובה הולמת לביזיון והשקרים שהועלו בטלוויזיה ואני לא צריך להוסיף על זה.
<מוטי וינטר: יחד עם זה אני רוצה להגיד דבר אחד.
<מוטי וינטר: לפני כמה ימים אושר פה חוק האומנה.
<מוטי וינטר: לפני 15 שנה הייתה ועדת רוטלוי, שאני מקווה שקראתם.
<מוטי וינטר: ישבו עליה הרבה שנים ולא הצליחו לממש אותה.
<מוטי וינטר: זו הפעם הראשונה, לשמחתי שהכנסת חוקקה את החוק.
<מוטי וינטר: במקביל, לא חוקקו חוק, גם הצעות, לחוק זכויות ילדים בפנימיות.
<מוטי וינטר: אני לא חושב שכל מה שדיברו פה יעזור הרבה אם אתם לא תבנו חוק שיעגן את זכויותיהם של הילדים בהוצאה חוץ ביתית, כולל בפנימיות.
<מוטי וינטר: משום שאני יכול להגיד לך שבמשך 25 השנה האחרונות, אנחנו נלחמנו על כל גרוש בכדי שיתנו לפנימיות.
<מוטי וינטר: השטויות שהוא אמר שם – תעשיה, הוא ציטט את אסתר הרצוג שקיבלה סימוכין מהמנכ"ל שלנו לפני 30 שנה, שאף אחד לא שמע אותם.
<מוטי וינטר: זה שטויות במיץ עגבניות.
<מוטי וינטר: אני זוכר שאחד הדברים שיבטא את המלחמה שהייתה לנו, למשל שומר לילה.
<מוטי וינטר: מישהו יעלה על הדעת שלא יהיה שומר לילה בפנימיות?
<מוטי וינטר: כן, המשרד שלנו לא נתן, עד שבאיזו שהיא קונסטלציה פוליטית בא אלי ישי שהיה אז שר, והיה לו 2.5 מיליון שקלים מיותרים, אז הוא נתן לנו אותם.
<מוטי וינטר: ועדיין לא פתרנו נדמה לי את כל הבעיה, אבל הועלנו.
<מוטי וינטר: ולכן לבוא ולהגיד שזו תעשייה וכל הדברים האלה, הבל ורעות רוח.
<מוטי וינטר: יחד עם זה, אם לא תטפלו בנושא של הזכויות של הילדים, לא יהיה.
<מוטי וינטר: צאו וראו מה קורה במדינות אחרות.
<מוטי וינטר: דליה הציגה פה את שיעור ההוצאה מחוץ לבית.
<מוטי וינטר: גם בארצות הברית, גם בגרמניה ובעיקר באנגליה, מתייחסים לילדים שהוצאו מחוץ לבית, כאוכלוסייה שצריך לשפות אותה.
<מוטי וינטר: היום מחזירים להם מה שהחברה גזלה מהם.
<מוטי וינטר: גם נותנים להם לימודים חינם, שזו אחת הבעיות הגדולות, הנושא של החינוך.
<מוטי וינטר: לכן אני מציע לך, יש לך תפקיד חשוב פה, תנסי לקדם את החוק הזה ולמעשה כל החוק ישנו ומוכן.
<מוטי וינטר: יושבת פה רינת, שהייתה אחת מהאדריכלים שלו, היועצת המשפטית של משרד הרווחה, וקיימתי לפני ומלפנים.
<מוטי וינטר: יש עוד אנשים שישמחו לעזור, אבל בלי זה, אני לא רואה ואני מרחם על חברי במשרד הרווחה שנותרו שם, שצריכים להילחם כל יום על הדברים האלה, על הזכויות, כי כל אחד אומר להם מה פתאום, זה יותר יקר.
<מוטי וינטר: מה את חושב שהצגה מעוותת כזאת לא משפיעה?
<מוטי וינטר: אני היום יושב ראש עמותה של ילדים בסיכון, והתגובות שאני מקבל מהתורמים – למה שנמשיך לתרום אחרי כתבה כזאת?
<מוטי וינטר: את יודעת איזה נזק הטיפש הזה עשה?
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אנחנו לא מתבטאים ככה.
יפעת שאשא ביטון: מוחקים את זה מהפרוטוקול.
<מוטי וינטר: לא, זה - - -
יפעת שאשא ביטון: ציבורי, חינוך, ילד, אנחנו צריכים לשמור על איזו שהיא מסגרת של שיח.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה מוטי וינטר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בהחלט רושמים לפנינו את הסוגיה של חוק זכויות הילד בהוצאה החוץ ביתית שהעילית, ואנחנו בהחלט - - -
<יואב אפלבוים: מותר לי הערה אחת בהקשר לחוק?
יפעת שאשא ביטון: קצרה.
<יואב אפלבוים: אמרתי בוועדה הקודמת, אחד החולאים הוא שמתחלפים שרים חדשות לבקרים.
<יואב אפלבוים: הייתה תקופה שאף אחד לא רצה לקחת את המשרד הזה, כל אחד בא עם האג'נדה שלו.
<יואב אפלבוים: חבל שחבר הכנסת - - -
יפעת שאשא ביטון: טוב, זה נכון אבל כמעט לכל משרד.
<יואב אפלבוים: בסדר.
יפעת שאשא ביטון: חוץ משהאוצר הרוויחו הפעם, אבל - - -
<יואב אפלבוים: אני לרגע לא טוען שזה בסדר.
<יואב אפלבוים: אני אתן לך דוגמא אחת.
<יואב אפלבוים: חבל שחבר הכנסת מש"ס הלך ואני וודאי לא חשוד כמי שחבר ש"ס או תומך בש"ס.
<יואב אפלבוים: בשנת 1998 - - -
יפעת שאשא ביטון: יואב, רק במשפט אחד.
<יואב אפלבוים: במשפט אחד.
<יואב אפלבוים: בשנת 1998-1999 אני הקמתי את הבית הראשון לבוגרי סידור חוץ ביתי - דיברנו על זה – ללא עורף משפחתי.
<יואב אפלבוים: איך הקמתי את זה ואיך פתאום היה לי תקציב?
<יואב אפלבוים: ש"ס הייתה בשלטון, הם מהטעמים שלהם המשיכו עם ילדים בפנימיות – י"ג-י"ד.
<יואב אפלבוים: בא אלי מפקח ארצי, לחש לי באוזן יואב אני יודע שאתה דואג לילדים האלה, הנה, תכניס אותם ל-י"ג-י"ד.
<יואב אפלבוים: נגמר ש"ס, נגמר הפרויקט הזה, עד שברוך השם, לא כל כך ברוך השם.
<יואב אפלבוים: הקמתי את זה לאחר שבוגר שלנו התאבד עם שחרורו מהצבא, כשאין לו עורף משפחתי, אבל ברוך השם היום יש לי את ילדים בסיכוי.
<יואב אפלבוים: יש אותנו.
<יואב אפלבוים: יש גופים אחרים, אבל זה עדיין לא מאורגן בחוק.
יפעת שאשא ביטון: זה גם לא צריך להיות פרויקט, צריכה להיות תכנית ארוכת טווח, אני מסכימה לגמרי וזה חלק מהסוגיות שאנחנו בעצם מנסים לטפל בהן.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן פשוט לפי הרשום, כדי שאני אוכל גם להיות הוגנת למי שביקש זכות דיבור.
יפעת שאשא ביטון: עורכת דין ספרא?
<א': טוב, אני מתרגשת לדבר פה ויכול להיות שיהיה לי קצת קשה, אז אני פשוט אתחיל.
<א': שמי א' ואני בת 21.
<א': אני בוגרת של אור שלום ואני גרה עם הורי האומנה שלי במרכז.
<א': אני שנה משוחררת משירות צבאי מלא.
<א': סיימתי לימודים בתחום המחשבים ובשנה וחצי האחרונות התחלתי לעבוד עם נוער בסיכון במסגרות שונות.
<א': אני כאן כדי להציף בפניכם את החיים במשפחת אומנה ואת המציאות שהובילה לכך.
<א': בגיל שנה עליתי מאוקראינה וגרתי עם אבא וסבתא שלי.
<א': סבא שלי היה בארץ, אבל גר בנפרד.
<א': את אמא שלי לא הכרתי בכלל.
<א': היינו משפחה קטנה, קצת עם קושי בעברית, אבל הסתדרנו.
<א': סבתא שלי הייתה המפרנסת של המשפחה ואבא שלי אף פעם לא השתלב בעבודה.
<א': בסביבות גיל 8 גילו לאבא שלי לוקמיה ולסבתא שלי התפרץ אלצהיימר, והמשמעות של זה הייתה שהבית בעצם התפרק.
<א': אבא שלי היה אלכוהוליסט ונרקומן ואני לא יודעת להגיד אם זה תמיד היה קיים או שפשוט שמתי לב לזה אחרי שהוא חלה, אבל נכנסו לחובות והגענו למצבים שהיינו בלי מים וחשמל או אוכל.
<א': ואיך שהוא גם בתקופה הזו לאבא שלי עדיין היה כסף לתת לי לקנות לו בקבוק וודקה כל יומיים, גם לביקורים לבתי החולים, ובקיוסק גם הכירו אותי.
<א': ידעו שאבא שלי בכסא גלגלים ולא יכול לצאת מהבית ואני קונה לו.
<א': סבתא שלי לא יכלה יותר להיות השומר שלי בתוך היחסים שלי בין אבא שלי שרק התדרדרו עם הזמן.
<א': היה לו המון אלימות וכעס שתמיד הופנה אליי וסבתא שלי ניסתה לשמור אבל כל פעם נכשלה.
<א': אני רוצה להגיד כמה מילים לגבי הסביבה באותה תקופה.
<א': כולם ידעו מה קורה, בבית הספר ידעו מה הסיבה לחוסרים שלי ומכיתה ה' בקושי הייתי מגיעה, אבל תמיד זימנו אותי לשיחות ולא את ההורים ולא ערבו את הרווחה.
<א': וגם השכנים שהיו שומעים את הצרחות מהדירה שלנו וגם הרופאים שהיו בבתי החולים ורואים ילדה בת 8 עד 10 שמגיעה לאבא בלי הפסקה ולא מתערבים.
<א': וגם הרווחה הכירה אותי.
<א': זה הגיע למצב שעובדת סוציאלית לקחה אותי לסופר בשביל לקנות לי אוכל, אבל עדיין השאירו אותי בבית.
<א': ואני חייבת לציין שאם הייתה לי את האפשרות לחזור אחורה בזמן, לא הייתי יוצאת מוקדם יותר, כי נהייתי מי שאני בגלל הקושי שעברתי.
<א': אבל עם כל הכבוד אני כן חושבת שהיה צריך להוציא אותי מהבית הרבה יותר מוקדם.
<א': היו צריכים לקבל את ההחלטה הזאת בשבילי, כי ילדים לא מבינים שהם נמצאים בבית לא נורמטיבי.
<א': לא היו לי חברים שיכולתי להשוות ולא הכרתי משהו אחר.
<א': חשבתי שככה צריך להיות.
<א': שמעתי איומים אין סופיים מאבא שלי, שאם אני אדבר עם העובדים הסוציאליים, אז הוא יוציא אותי מהבית ואני לא אראה את זה יותר.
<א': כל פעם שהייתי בוכה שקשה לי הוא היה מסביר לי שנולדתי בשביל לטפל בו בזמן שצריך ובשביל זה יש בעצם ילדים.
<א': והרווחה לא יכלה לצפות מילדה כזאת להבין שהיא בסביבה לא בריאה והיו צריכים לקבל את ההחלטה בשמי.
<א': בסופו של דבר בגיל 12 ביקשתי לצאת לפנימייה.
<א': לקחו אותי ואת אבא שלי לשיחה עם אנשי רווחה.
<א': העובדים הסוציאליים ביקשו ממנו אישור והוא צרח וקילל והתנגד והוציא אותי מהחדר.
<א': בסופו של דבר באות ויום כן יצאתי למשפחת קלט חירום.
<א': במשפחת קלט חיפשו לי מקום קבוע וניסו לשכנע אותי לעבור למשפחה חדשה ואני סירבתי.
<א': אחרי חצי שנה אבא שלי נפטר והסכמתי ללכת למשפחה חדשה, כי בעצם לי כבר לא הייתה משפחה והגעתי למשפחת אומנה.
<א': זוג מדהים, מבוססים כלכלית ממוצא רוסי, כי העברית שלי לא הייתה בשיא באותה תקופה.
<א': התחלתי חיים חדשים נורמטיביים.
<א': השנים הראשונות היו נורא קשות.
<א': המון שקט מלחיץ והמון חינוך חדש.
<א': חינוך טוב, אבל חדש.
<א': הבנתי שמקרר זה משהו שיש בו אוכל וזה לא סתם ליופי.
<א': הכרתי שהורים מתקשרים בצהריים אם הם בעבודה ושואלים איך היה בבית הספר.
<א': הכרתי מה זה חיי חברה.
<א': היו דברים קשים כמובן, כי כשמתחילים להבין את הטוב, מתחילים להבין גם מה היה רע.
<א': וכשאב האומנה שלי בא לחבק אותי התרחקתי במשך קרוב לשלוש שנים.
<א': היה לי נורא קשה לחבק דמות אבהית והתחלתי להבין למה וזה היה לי קשה לקלוט את זה, כי אני גם רציתי את האהבה הזאת.
<א': האומנה נתנה לי בסיס נורמטיבי לפרוח ממנו ובאמת פרחתי.
<א': אם הייתי נשארת בבית הביולוגי, לא הייתי מגיעה קורב למי שאני היום ואני מודה לשני ההורים האמיתיים שלי על זה.
<א': אני מעריכה אותם ברמות היסטריות.
<א': גם הם עברו חיים קשים ועדיין מחזיקים בית, זוגיות ומשפחה ואני רק שואפת להיות כמותם.
<א': ואני באמת מרגישה שאנחנו משפחה.
<א': קשה לי לדמיין תקופה בלעדיהם.
<א': האומנה גם עזרה לי לחזק את הקשר עם המשפחה הביולוגית שנשארה לי – סבא שלי בעצם.
<א': הקשר נשמר והתחזק עם הזמן.
<א': בחגים הייתי מביאה אותו לבית, לארוחה עם משפחת האומנה והם הכירו ביניהם.
<א': אני בעצם בעשר השנים האחרונות הייתי בשלוש הלוויות.
<א': זיהיתי שתי גופות בשנתיים האחרונות וזה עושה משהו לבן אדם, לילדה בעצם.
<א': בהלוויה של סבא שלי, אם האומנה שלי רצתה לזהות את הגופה במקומי.
<א': אז היא רצתה לתמוך בי והיא הייתה לצידי, אבל ידעתי שאני צריכה לעשות את זה.
<א': אבל הם תמיד היו שם והם שם עד היום.
<א': איבדתי המון בחיים שלי, אבל גם השגתי המון בזכותם.
<א': אני חושבת שמסגרת האומנה היא מסגרת שיכולה לתת המון לילד, שהרעיון של הורות אצלו פגום.
<א': זה נותן לו להבין מה זה באמת חינוך טוב, מה זו אכפתיות, מה זו תמיכה, מה זה בית נורמטיבי.
<א': אני מבינה שלפעמים להורים ביולוגים לא קל, שהחיים שלהם קשים, שלוקח זמן למצוא את עצמך, אבל זה לא צריך לבוא על חשבון הילד או הילדה.
<א': הורי אומנה נותנים לילדים להבדיל בין טוב לרע, והקשר בין הורה האומנה להורים הביולוגים יכול אולי לתת לילד פחות לכעוס על ההורים הביולוגים, כי כשלילד טוב זה העיקר.
<א': אני חושבת שהמדינה יכולה להקל על ילדים שנפלו בגלל בחירות הוריהם.
<א': אם רק אנשי מקצוע יכירו יותר ולא יפחדו לקבל החלטות ובעיקר לא יאמינו לצעקות של ההורים הביולוגיים, אולי משהו טוב ייצא מזה.
<א': כי בסופו של דבר ההורים הביולוגיים יתנגדו.
<א': הם תמיד יגידו שהכל טוב ושעוד שנייה הכל יהיה טוב.
<א': כי פתאום מסתכלים עליהם או פתאום רוצים לקחת משהו שלהם.
<א': אני חייבת לציין גם תופעה שראיתי לאחרונה עם כל הפרסום בפייסבוק, שאנשים כותבים שארגונים העוסקים במסגרות חוץ ביתיות הם בעצם סוחרים בבני אדם, או שחוק האומנה זה חוק הגנה על הפדופילים.
<א': אני ראיתי את זה עם חברות שלי שגם עובדות עם נוער בסיכון וכל אחת בוגרת ממסגרת חוץ ביתית כלשהי.
<א': כולנו יצאנו מהבית בעצם וכולנו, כשראינו את זה, הזדעזענו.
<א': כי אנחנו מכירות מה זה בית הרסני מבפנים.
<א': אני מאמינה שבן אדם שאומר שזה סחר בבני אדם לא עבר שבועיים בלי מקלחת כי אין מים.
<א': לא הכין אוכל רק לאבא לא לעצמו.
<א': לא שיחק בקופסת כדורי אקדח שהייתה בשידה ולא התעלף פעמיים בשבוע מחוסר אוכל.
<א': גם אם זה אומר להוציא את הילד לתקופה קצרה זה בסדר, אבל בשנייה שעובדים סוציאליים יוצאים מהבית, אף אחד לא יודע מה קורה שם בפנים.
<א': אני רוצה להוסיף, למרות שאני יודעת שזה לא המקום פה, שלא פחות חשוב מכל מה שמדברים כאן, זה גם הליווי אחרי גיל 18.
<א': היום אני עובדת כמלווה למתבגרים ובוגרים באור שלום ואני מבינה עד כמה זה חשוב לתת לצעירים גם בהמשך בסיס טוב לתחזק את מה שהשיגו עד גיל 18.
<א': המון ילדים נזקקים למציאות קשה בגיל 18 ונופלים חזרה אל המקום המוכר להם, עמדת הקורבן.
<א': וזה למה אני חושבת שליווי בוגרים זה חשוב לא פחות מכל מסגרת לפני גיל 18.
<א': לסיכום, אני חושבת שצריך להעלות את המודעות לכל איש מקצוע שעוסק עם ילדים.
<א': אנחנו צריכים להשקיע בדור הבא שלנו.
<א': זה לא הגיוני שיהיה ילד בכיתה שחושב על איזה סרט הוא יראה אחרי בית הספר ואיזו ארוחה מחכה לו, ותהיה ילדה שיושבת לידו, מסריחה מחוסר מקלחת ורואה שיש לה קשרים בשיער ורק חושבת על להסתפר ואז הכל יהיה טוב.
<א': יש כל כך הרבה סיפורי הצלחה והכל מתבסס על דבר אחד, שמישהו נתן למישהו הזדמנות.
<א': המדינה הצליחה לתת לחלק מהילדים הזדמנות ולכן יש גם חלק בוגרים שיושבים, אבל הרבה גם חסרים ולכן צריך להמשיך ללמוד ולהבין למי מגיעה הזדמנות ולא לפחד לתת אותה.
<קריאה: וואו.
יפעת שאשא ביטון: כשמך כן את.
<קריאה: נכון, ממש.
יפעת שאשא ביטון: הצלחת לרגש אותנו בלי שום ספק.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהדברים שלך, באוטנטיות שלהם, וככה לשקף את התמונה דרך העיניים של ילד שחווה את זה, זה אומר הכל.
יפעת שאשא ביטון: יכולנו להתחיל עם העדות שלך ולסיים איתה כדי באמת להבין איפה אנחנו באמת נמצאים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדרשים ממש לסכם.
<קריאה: לא, לא, אנחנו מוותרים.
<קריאה: זה בסדר.
יפעת שאשא ביטון: אני ממש מתנצלת אבל באמת היה חשוב לי גם לשמוע את הדברים מראשיתם עד סופם ולא רציתי להפריע לאלה.
<קריאה: זה היה יותר חשוב לשמוע אותה.
יפעת שאשא ביטון: ואני באמת רוצה לסיים את הדיון וככה לסכם אותו בכמה נקודות.