GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<הרב ישראל וייס: זה ההרכב היחיד במדינת ישראל שדן בגיורים והוא יושב משום שהאנשים שיושבים בו, הדיינים שיושבים בו, יש בהם רגישות אנושית והומאניות והבנה לצורך השעה, ובעיקר לבעייתיות הקשה ולמכלול המכשולים והייסורים שעברו הוריו או מי שמבקש להביא ילד לעולם.
<הרב ישראל וייס: דרך אגב, אני לא יושב שם הרבה שנים.
<הרב ישראל וייס: בגיור אני יושב 16 שנים, אבל פה אני יושב שנים מועטות ומאד התלבטתי אם לשבת בדיונים הללו או לא, משום שהתחושה הראשונית שלי הייתה שהדיינים מגזימים לטובת הילד.
<הרב ישראל וייס: אני כמעט אמרתי חוצים את ההלכה באופן שאני לא אהבתי, אבל בנקודת הזמן הזו אנחנו ממסגרים את ההלכה, הולכים איתה עד קצה גבול היכולת המקלה ושם אנחנו נעצרים.
<הרב ישראל וייס: גיור ילדים זה כמה וכמה מצבים, כמו למשל זוג שהיה חשוך ילדים.
<הרב ישראל וייס: למשל בני אותו זוג, זוג גברים או זוג נשים, או יחידים מזה או מזה.
<הרב ישראל וייס: זה גם מתחלק לאימוץ מחד ותהליך פונדקאות מאידך.
<הרב ישראל וייס: כל הדברים הללו, כשהם מונחים על השולחן, מתייחסים אליהם הן מצד ההלכה והן מצד העניין המשפחתי.
<הרב ישראל וייס: מצד ההלכה, ודרך אגב אני אומר מה הם ארבעת העקרונות שעליהם אנחנו משתיתים את הגיור, והעקרונות הללו הם עקרונות מאד מאד שלדיים, שבתוכם נכנסים מרכיבים משתנים.
<הרב ישראל וייס: העקרונות הם שמירת שבת – אני מדבר על המשפחה.
<הרב ישראל וייס: שמירת שבת, שמירת כשרות, בית ספר דתי שהזכרת, מכל זה - - -
יפעת שאשא ביטון: למה הם חשובים?
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך להמשיך את הרביעי כי זה חשוב ואני אשמח לדעת.
יפעת שאשא ביטון: על הכשרות אני פחות מתווכחת, אבל על המסגרת לצורך העניין של בית ספר דתי או שמירת שבת.
יפעת שאשא ביטון: אני שומרת שבת לתפיסתי.
יפעת שאשא ביטון: אני נוסעת בשבת, אבל אני לא מדליקה אש בשבת.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אני שומרת על מצוות היהדות והכל, ולא עושה אותי פחות יהודייה או את הילדים שלי, שגדלים בבית שלי, אגב שהם יצאו גם יותר הדוקים ממני אפילו.
יפעת שאשא ביטון: זה לא הפך אותם לפחות מזה והם לא למדו בבית ספר דתי.
יפעת שאשא ביטון: אז למה ילד אחר שנולד עם דף חלק, לבן, זה לא ילד שגדל בסביבה אחרת ואנחנו מביאים אותו ומלמדים אותו תרבות חדשה, אלא זה ילד שנולד דף לבן, קיבלנו אותו מהיום הראשון והוא עכשיו חלק מהמשפחה שלנו.
יפעת שאשא ביטון: למה הוא חייב לעבור את התהליך של בית ספר דתי?
<הרב ישראל וייס: ההבחנה הפשוטה היא הלכתית.
<הרב ישראל וייס: אם אנחנו מבקשים לנהוג על פי ההלכה, ילד יהודי הוא ילד שנולד לאם יהודייה.
<הרב ישראל וייס: זאת ההלכה.
<הרב ישראל וייס: אולי אפשר לשנות אותה בחוקי הכנסת, אבל אני מאמין בהלכה הזאת - - -
<הרב ישראל וייס: שנוהגת 3,000 שנה וזאת ההלכה ואני מחויב להלכה.
<הרב ישראל וייס: אני הולך עם ההלכה הזאת, כאמור עד קצה גבול היכולת.
אלעזר שטרן: בית ספר דתי?
עליזה לביא: איפה ההלכה הזאת כתובה, לגבי בתי ספר?
<הרב ישראל וייס: מה?
עליזה לביא: השאלה הייתה לגבי בתי ספר.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא על בתי ספר, שנייה.
<הרב ישראל וייס: היא שאלה למה הילד שלה לומד בבית ספר חילוני ולא יכול להיות יהודי, למה ילד שאיננו יהודי, לא יכול להיות יהודי גם אם הוא ילמד בבית ספר דתי?
עליזה לביא: אז איפה התשובה ההלכתית?
עליזה לביא: לא הבנתי.
<הרב ישראל וייס: אני אמרתי שילד שלא נולד לאמא יהודייה, הוא לא יהודי.
<הרב ישראל וייס: ועל מנת שייכנס ליהדות, אנחנו צריכים לייצר איזה שהוא מצע סביבתי, בית ספרי, משפחתי, מינימאלי, על מנת שהוא יכנס למסורת ישראל ברמה - - -
יפעת שאשא ביטון: זה לא מספיק שהוא גדל בבית שלי?
יפעת שאשא ביטון: חוגג איתי את החגים שלי, יושב איתי בארוחות שבת?
יפעת שאשא ביטון: כאילו, זה לא מספיק לו לחיות בתא היהודי המשפחתי שלי?
יפעת שאשא ביטון: אני שואלת באמת, לא בהתרסה.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח אם תשכנעו אותי.
יפעת שאשא ביטון: אני באתי פתוחה לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח עם תשכנעו אותי שבאמת צריך אחרת.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני מנסה כל הזמן להבין את ההבדל ובמיוחד גם שלצורך העניין גם הילדים האחרים שלי יצטרכו להיכנס לבית ספר דתי כדי שהוא יתגייר.
יפעת שאשא ביטון: לא מספיק התא המשפחתי שלי כתא יהודי?
<הרב ישראל וייס: זאת לא אמת.
<הרב ישראל וייס: בונים כאן בניין על נתונים שאינם אמיתיים.
יפעת שאשא ביטון: אז בוא תתקן.
<הרב ישראל וייס: אני יושב כשלוש שנים בגיור קטינים.
<הרב ישראל וייס: מעולם לא עלתה דרישה לצרף את האחים האחרים לחינוך דתי.
<הרב ישראל וייס: ואם רציתם להפיל את הבניין על בסיס האמיתה הזאת, אין אמת כזו.
<הרב ישראל וייס: מעולם לא דרשנו שילד אחר, מתוך המשפחה, יעבור לחינוך דתי.
<הרב ישראל וייס: מעולם.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא חלק מהדרישות?
<הרב ישראל וייס: לא.
<הרב ישראל וייס: לחלוטין.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נשארים רק עם השאלה למה אותו ילד לא מספיק שילך לבית ספר חילוני - - -
<הרב ישראל וייס: גם לעניות דעתי.
<הרב ישראל וייס: אני רוצה לצייר עכשיו סצנריו כזה: ההורים אוכלים טרף, לא שומרים שבת, יום כיפור, חגי ישראל – אין מסורת יהודית בבית.
<הרב ישראל וייס: מה שיש כן זה ילד שהולך לבית ספר דתי, כי יש בסופו של דבר שני מעגלים מרכזיים שהילד רוכש מהם את ענייניו.
<הרב ישראל וייס: תסכימי בגדול – בית, בית ספר.
<הרב ישראל וייס: ההתנגשות הזאת בין הבית לבית הספר, בעיתוי הזה של הילד הרך, כשמבין לעניות דעתי אמת אחת, הוא לא מבין אמת אחרת.
<הרב ישראל וייס: בבית ספר אומרים לו תשמע, לפני שאתה מכניס משהו לפה – תיטול ידיים.
<הרב ישראל וייס: הוא מגיע הביתה הוא לא רואה את אבא שלו נוטל ידיים, אז הוא אומר אבא סליחה, אבל איפה מצויה האמת?
<הרב ישראל וייס: בבית ספר מלמדים - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל אני לא הייתי שמה אותו מבית ספר דתי מלכתחילה.
עליזה לביא: אתה יודע כמה ילדים לומדים בבית ספר - - -
יפעת שאשא ביטון: אם זה תינוק עולל שמגיע לכאן, לא הייתי שמה אותו.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל אני לא יוצאת מנקודת הנחה שכולם הולכים טרף, ואגב, גם זה שאני לא נוטלת ידיים – אני נוטלת מטעמי היגיינה - - -
<הרב ישראל וייס: בסדר.
יפעת שאשא ביטון: אבל לא את הנטילה המסורתית לצורך העניין, וזה לא הופך אותי לפחות יהודייה.
יפעת שאשא ביטון: ושוב, אני תוהה ביני לבין עצמי למה אני צריכה לשלוח אותו לבית ספר דתי, אם הוא מהרגע הראשון שלו נמצא בידיים שלי, בידיים של אמא יהודייה, בתוך בית יהודי, במדינת ישראל, עם קבוצת שווים שחוגגת בבית ספר חילוני, אגב, גם את כל חגי ישראל - - -
<הרב ישראל וייס: את מבינה שאין לו שום - - -
יפעת שאשא ביטון: ולומדת תנ"ך.
עליזה לביא: גברתי, אני שומעת פה דברים שהם מקוממים.
עליזה לביא: כמה ילדים שהמשפחות אינן שומרות מצוות, לפי הבנתך, שולחים לחינוך הממלכתי דתי וטוב שכך.
עליזה לביא: אז מה אתה בעצם אומר?
עליזה לביא: אתה מדבר כרגע על פיצול אצל הילד, שמה שהוא רואה בבית הספר או שומע בבית הספר, מתנגש עם הבית ונכון, לילדים זה ככה.
עליזה לביא: אז בוא נסגור את החינוך הדתי לכל המשפחות המסורתיות, לכל המשפחות שאתה בעצם מדבר על הפער הזה.
עליזה לביא: אני חושבת שזאת אמירה אומללה מאד כרגע מה שאמרת, כי אתה סוגר למעשה את החינוך הדתי, ואולי אתה מאלה שרוצים חינוך פרטי דתי.
<הרב ישראל וייס: לפי דעתי אין שום סיכוי לילד לממש את יהדותו, אם הוריו אינם דתיים והוא לבד, הצמח הרך הזה, יחזיק מעמד וישריש שורשים.
עליזה לביא: אתה רואה את המצוקה בחברה הישראלית ובמקום לקחת את המערכת, את הקהילה שקיימת בבית הספר ולעטוף אותה ולעשות כיתות מיוחדות יותר ולהבהיר איך אפשר באמצעות רב בית ספר, גרעין תורני, You name it, כל מיני דברים יצירתיים שמתאימים לדור שלנו, אתה בא אטום, עם הבנה של השנים הקודמות במקום לבוא ולעזור.
עליזה לביא: הרי בגלל אנשים כמוכם כל שנה נולדים פה עוד 4,000 תינוקות לא יהודיים ואת זה היינו צריכים לעצור לפני 20 שנה.
עליזה לביא: אבל כשאני שומעת את הדברים האלה שנה אחרי שנה מאנשים כמוך, לאן נגיע?
אלעזר שטרן: אני רוצה לשאול שאלה.
יפעת שאשא ביטון: זה לא אישי.
יפעת שאשא ביטון: הוא מייצג ממסד, אז בואו - - -
אלעזר שטרן: שנייה רגע.
יפעת שאשא ביטון: אז בואו ננסה שהדיון לא יהיה אישי.
אלעזר שטרן: אני רק רוצה שהדיון לא יהיה אישי.
<הרב ישראל וייס: אפשר למחוק מהפרוטוקול את ה"אטום", או שאת עדיין עומדת בו.
עליזה לביא: המערכת אטומה.
<הרב ישראל וייס: לא, אמרת שאני אטום.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני מבקשת למחוק מהפרוטוקול את המילה, היא לא במקומה.
אלעזר שטרן: אני רוצה רק להבהיר.
אלעזר שטרן: השאלה הזאת מעניינת.
אלעזר שטרן: כיוון שמדובר פה על כלל ולא על פרט, אני לא ישבתי בבתי הדין שלו - - -
יפעת שאשא ביטון: זה לא שלו - - -
אלעזר שטרן: שנייה, שנייה.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה חשוב לי.
אלעזר שטרן: שנייה, אבל אני רוצה להגיד יותר מזה.
אלעזר שטרן: אם נשמעה פה עדות על השקפת העולם שלו, אז אין לי בעיה עם זה.
<הרב ישראל וייס: זה לא שלו, זה של הרב הראשי לישראל.
אלעזר שטרן: של הרב הראשי לישראל.
עליזה לביא: אני לא חוזרת בי.
יפעת שאשא ביטון: המערכת אטומה זה בסדר, אבל שלא יהיה כתוב.
אלעזר שטרן: אם יש עמדה שלא מחייבת העברה לבית ספר דתי ושהיא מעולם לא נעשתה - - -
יפעת שאשא ביטון: של האחים, לא של הגיור.
אלעזר שטרן: של האחים.
אלעזר שטרן: שהרבנות הראשית מעולם, או הרכבים שדנים בגיורי קטינים, מעולם לא דרשו העברה של אחים לבית ספר דתי, אז מה שמחקת מהפרוטוקול מחקת וזה בסדר, אני מבקש שזה יירשם בפרוטוקול שזאת העדות של נציג הרבנות הראשית, שהרבנות הראשית מעולם לא דרשה - - -
יפעת שאשא ביטון: זה כתוב.
אלעזר שטרן: לא, לא, לא.
אלעזר שטרן: הוא אמר בהרכבים שהוא ישב, אבל עכשיו הוא תיקן והוא אמר שמה שהוא אמר זאת עמדת הרבנות.
<הרב ישראל וייס: רק לגבי האחים.
אלעזר שטרן: שנייה, כן, לגבי האחים.
אלעזר שטרן: אני מדבר לגבי האחים.
אלעזר שטרן: שהרבנות הראשית - - -
יפעת שאשא ביטון: שנייה, בואו נעשה סדר.
אלעזר שטרן: שנייה, רק בואו נבהיר את הדברים.
אלעזר שטרן: שהרבנות הראשית מעולם לא דרשה ובמשתמע – אני מבין גם לא תדרוש - - -
יפעת שאשא ביטון: הוא אמר את זה בצורה מפורשת.
יפעת שאשא ביטון: למה להאריך את זה?
יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע, אני אתן, אני יודעת שזה מאד מעורר - - -
<קריאה: אני - - -
יפעת שאשא ביטון: שנייה, את לא תקבלי אחר כך את רשות הדיבור.
יפעת שאשא ביטון: אני רק מבהירה את הנקודה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: כבוד הרב ישראל וייס, כדי שאנחנו נהיה תמימי דעים לגבי האמירה, היום במציאות הנוכחית, בתהליך הגיור לא נדרשים האחים של אותו עולל שמתגייר, להיות בבית ספר דתי?
יפעת שאשא ביטון: זה לא חלק מהדרישות?
<הרב ישראל וייס: חד משמעית, שלושה סימני קריאה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהתשובה היא ברורה.
אלעזר שטרן: אוקיי, אני רוצה לחדד את זה, זה גם מאד חשוב לי וזו בשורה יפה בשבילי, כיוון שאני באופן אישי מכיר מקרים אחרים.
אלעזר שטרן: אני מבין שמה שנאמר פה, שהרבנות הראשית לא מתנה, לא תתנה, לא התנתה - - -
יפעת שאשא ביטון: את האחים.
אלעזר שטרן: העברה של אחים בתהליך גיור לבית ספר דתי.
יפעת שאשא ביטון: בית ספר דתי, עם שלושה סימני קריאה.
יפעת שאשא ביטון: הוא אמר את זה במפורש.
עליזה לביא: כן, אבל לכל המשפחות, לא רק למשפחות חרדיות כמו שאנחנו מכירים.
<הרב ישראל וייס: לא הבנתי מה זה חרדיות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על כל תהליך גיור, לא משנה באשר הוא, האחים לא נדרשים.
אלעזר שטרן: בשורה טובה.
אלעזר שטרן: אני שמח לשמוע.
יפעת שאשא ביטון: אם האחים יהודים בתור המערכת, בתוך הבית ואנחנו מביאים ילד חדש, אז האחים לא נדרשים לעבור לבית ספר דתי.
אלעזר שטרן: כן, כן, זו בשורה חשובה.
עליזה לביא: אז אני רואה שהחינוך הוא משותף לכולם, כי אנחנו לא מכירים את המציאות הזאת.
<הרב ישראל וייס: זה נכון דרך אגב, שאני אומר להורים במעמד הזה, שתהיה להם התמודדות מול האחים האחרים, כשהם במסלול אחד והילד הזה במסלול אחר.
<הרב ישראל וייס: אתם לוקחים את זה על עצמכם.
עליזה לביא: גברתי, לפרוטוקול, האם זאת עמדת הרבנות הראשית או שזו עמדה של דיין?
<הרב ישראל וייס: זו עמדה של דיין.
<הרב ישראל וייס: אני לא נשלחתי על ידי הרבנות הראשית לישראל.
יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת "עמדה של דיין"?
<הרב ישראל וייס: אני אומר, אני מציג את מה שמתנהל אצלי בדיונים.
<הרב ישראל וייס: אני יושב שלוש שנים בדין לקטינים, מעולם לא עלתה דרישה כזאת.
<הרב ישראל וייס: זה מה שאני אומר.
אלעזר שטרן: אני קצת מבולבל.
אלעזר שטרן: אני מודה שאני קצת מבולבל.
יפעת שאשא ביטון: אז הנה, אני אחדד את זה.
יפעת שאשא ביטון: אם אתם תתנו לי אני אחדד את זה, כי אני מבינה איפה הקושי ואיפה אנחנו רוצים להבין את זה עד הסוף.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שבבית דין רבני אחר, או אצל דיין אחר, יש אפשרות שהם יחייבו את האחים לעבור גם כן למסגרת דתית.
<הרב ישראל וייס: אני אמרתי שבבית הדין לגיור קטינים, יושבים בו בדרך כלל, ב-90% מהמקרים, שלושה דיינים קבועים.
יפעת שאשא ביטון: זה בית דין אחד, סליחה על הבורות?
יפעת שאשא ביטון: בית דין אחד?
<הרב ישראל וייס: בית דין אחד, כן.
יפעת שאשא ביטון: שהיום הוא יושב בירושלים.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, לראות שאנחנו מדברים על אותו דבר.
<הרב ישראל וייס: כל יום ראשון יושבים הדיינים, שלושה דיינים, ואני אומר לכם, אני יושב שם שלוש שנים, מעולם לא שמעתי דרישה כזאת.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת בית הדין היום, על פי תפיסתו, לא מביא דרישה כזו בפני ההורים.
יפעת שאשא ביטון: יש שלושה דיינים קבועים, יש בית דין אחד.
יפעת שאשא ביטון: מבחינתנו אנחנו יודעים היום, על פי מה שמוצהר כאן, שמשפחה שעוברת תהליך גיור של אחד הקטינים, האחים לא נדרשים לעבור לבית ספר דתי.
עליזה לביא: גברתי, בתשובה שלך, אני הקשבתי קשב רב, ובעצם יש בית דין אחד ואין בלתו.
עליזה לביא: אחד.
עליזה לביא: כלומר, שתשובה או מענה או פסק שיוצא מבית הדין הזה, אין אלטרנטיבה.
יפעת שאשא ביטון: ומצד שני הוא אומר שבתוך אותו בית דין, אנחנו מחייבים את האחים.
עליזה לביא: הוא מדבר על עקביות.
עליזה לביא: אז אני מבינה שכך נוהג, אבל אני חושבת שאם נשאל פה אנשים שמכירים ומלווים - - -
יפעת שאשא ביטון: תיכף אנחנו נשאל גם אנשים שיושבים פה.
עליזה לביא: מלווים אירועים וגיור, אז אני חושבת שהפער בין העמדה שאני מאד שמחתי לשמוע, באמת - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נברר את זה.
עליזה לביא: לבין מה שקורה בשטח.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נברר את זה בהחלט וזו מטרת הדיון.
אלעזר שטרן: אני הטלתי ספק כבר.
אלעזר שטרן: הלוואי ואני טועה.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, בוא נראה.
<הרב ישראל וייס: יש לי עוד שעה ארוכה.
<הרב ישראל וייס: דברים חשובים.
יפעת שאשא ביטון: לא, אז אם אתה יכול לתמצת את זה לסיפא, באמת כסיכום של הדברים, אז אנחנו נשמח, ואחר כך תוך כדי דיון אתה תוכל גם להתייחס.
<הרב ישראל וייס: תראו, אני מבקש לתת דוגמא פעם אחת לסוג הבעיה ופעם שנייה לרגישות שלנו.
<הרב ישראל וייס: אנחנו מודעים מאד לסיטואציה שמדינת ישראל מצויה בה.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, אל תנהלו שיחות פה בצד.
<הרב ישראל וייס: ואני חוזר ואומר, לא פחות מחברי הכנסת שיושבים כאן, הכאב הוא כאב אמיתי והרגישות היא שבעתיים מרגישות של מתגייר אחר.
<הרב ישראל וייס: ולכן גם ההקלה בשורה תחתונה.
<הרב ישראל וייס: ואני רוצה לתת דוגמא להקלה.
<הרב ישראל וייס: אני לא אומר את שמו של האיש שכולם מכירים, ואף על פי כן אני מבין שתבינו על מי מדובר.
<הרב ישראל וייס: איש תקשורת ידוע.
<הרב ישראל וייס: האמת היא שהיה ראוי שאני אומר את שמו, כיוון שהוא פגע בנו בפגיעה קשה מאד, אבל אני לא אומר.
יפעת שאשא ביטון: אבל השיח הוא לא אישי ואני לא הרשיתי אותו גם כלפיך, אז אנחנו לא נעשה אותו גם כלפי אחרים, בסדר?
<הרב ישראל וייס: אני לא אומר את שמו, אף על פי שהוא מתגאה בכך.
<הרב ישראל וייס: בחור בן 60 פלוס, נשוי בנישואים שניים והביא ילד לעולם באימוץ.
<הרב ישראל וייס: הילד והוריו הגיעו אלינו על מנת לגיירו.
<הרב ישראל וייס: הנחיתי בפני האבא את ארבעת המרכיבים שהזכרתי.
<הרב ישראל וייס: אמר לי האבא בגסות ובבוטות – אני מעולם לא שמרתי שבת ובגיל 61 אני גם לא מתכוון.
<הרב ישראל וייס: אני מסתכל לך בארובות העיניים – הוא אומר לי – ואני לא אשמור שבת גם אם תרצה, אחד.
<הרב ישראל וייס: שניים הוא אומר לי, אני לא מתכוון ללכת לבית כנסת, להתחבר לקהילה יהודית, לא בשבת ולא ביום כיפור.
<הרב ישראל וייס: אני כן שומר כשרות, כי אני חושב שזה יותר בריא ולא בגלל מה שאתה חושב.
<הרב ישראל וייס: אני אשלח את הילד שלי לבית ספר דתי, כי אני חושב שבמבחן התוצאה התוצאות טובות יותר.
<הרב ישראל וייס: אני מצטט אותו.
<הרב ישראל וייס: הבחור יצא מבית הדין, גיירנו את בנו.
<הרב ישראל וייס: אני אומר לך, באופן חריג גיירנו את בנו.
<הרב ישראל וייס: כי שניים מתוך המרכיבים של הארבעה הוא לא עמד בהם.
<הרב ישראל וייס: אלא מה, אשתו, אישה דתית והיא אמרה לי – תשמע הרב, אני הולכת לבית כנסת כל שבת, אני אקח איתי את הילד.
<הרב ישראל וייס: האבא הולך למגרשי הספורט, אני הולך למגרש - - -
יפעת שאשא ביטון: אני באמת רוצה לשאול אותך, כבוד הרב – זה הופך אותו לפחות יהודי שהוא הולך למגרש הספורט בשבת?
יפעת שאשא ביטון: באמת עכשיו אני שואלת.
<הרב ישראל וייס: זה הופך אותו לישראלי, לאדם אמין, כשר, נאמן, אזרח.
<הרב ישראל וייס: הייתה לי מחלוקת גדולה - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אז אני רוצה להגיד לך, גם אני לפעמים הולכת למגרשי ספורט או למקומות אחרים ואני יהודייה, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מוכנה שאף אחד ייקח את זה ממני.
<הרב ישראל וייס: אין ספק, את נולדת לאם יהודייה, אין ספק בעניין הזה.
<הרב ישראל וייס: אבל מי שלא נולד לאם יהודייה - - -
עליזה לביא: זה העניין.
עליזה לביא: זה ההבדל.
<הרב ישראל וייס: גברתי, הייתה לי מחלוקת מאד קשה עם חבר הכנסת שטרן, בהיותנו בצבא - הוא כראש אכ"א ואני כרב הראשי לצה"ל – מיהו יהודי ביחס לעולי חבר העמים.
<הרב ישראל וייס: אמר חברת הכנסת שטרן – יהודי הוא מי שהניח את רגלו על כבש המטוס במוסקבה, הוא יהודי.
<הרב ישראל וייס: שלא לומר - - -
אלעזר שטרן: כיוון ששמי עלה, אני מבקש - - -
אלעזר שטרן: סליחה רגע.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך להתייחס, חבר הכנסת.
אלעזר שטרן: עוד פעם הוא משקר.
אלעזר שטרן: אז מה אם הוא רב, אבל הוא משקר.
יפעת שאשא ביטון: זה לא קשור לזה שהוא רב, אנחנו - - -
אלעזר שטרן: הוא לא יכול להגיד לי, כשאני יושב פה, מה שאמרתי, שבחיים לא אמרתי.
יפעת שאשא ביטון: אתה תקבל את הזכות להתייחס.
אלעזר שטרן: שקרן.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא מרשה אבל שהדיון יתנהל עם שיח כזה.
אלעזר שטרן: בסדר, אז אל תתני לו להגיד מה אמרתי.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל חבר הכנסת אלעזר שטרן, בוא נכבד גם אנחנו את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אתה תקבל את זכות ההתייחסות, תאמין לי, בשנייה שהוא יסתיים את דבריו.
יפעת שאשא ביטון: בוא נעשה את זה בצורה מכובדת.
<הרב ישראל וייס: יגיע יום ולא ירחק היום שחבר הכנסת יתנצל על המחמאה שהוא נתן לי.
<הרב ישראל וייס: יתרה מזאת הוא אמר, התגייס לצבא, לבש מדים, נפל בקרב – הוא יהודי.
<הרב ישראל וייס: יש יהודי יותר מזה?
<הרב ישראל וייס: ואני טענתי שהאיש הזה, עם כל הכבוד שאני מייחס לו – הוא לא יהודי, הוא אזרח נאמן למדינת ישראל.
<הרב ישראל וייס: הקריטריונים לכניסה לעם היהודי הם שונים, כי בצבא משרתים - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אנחנו עכשיו מדברים – ואני רוצה בכוונה להחזיר את הדיון, כי הוא גם ככה קשה ומורכב – לילד, לתינוק שהוא דף לבן, נקי, חלק, שנולד כמו כל תינוק שנולד כאן במדינת ישראל ונמסר לידיים של אמא יהודייה וגדל במשפחה הזו, עם כל המורכבות שלה – למה הוא לא יכול להיות כאחד הילדים שהיו נולדים, אילו זה היה מרחם.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שהיא תמימה, אבל זאת השאלה.
<הרב ישראל וייס: אני מסיים, אני לא רוצה להאריך.
<הרב ישראל וייס: אני חוזר לדוגמא שהבאתי.
<הרב ישראל וייס: האיש הזה יצא למחרת בבוקר לעיתונות, הוא כתב בעיתון מעריב – איך לעגתי לרבנים.
<הרב ישראל וייס: יושבים שם שלושה רבנים, זקנים, תרחים.
<הרב ישראל וייס: אני אשלח את הילד שלי לבתי ספר דתי?
<הרב ישראל וייס: מה, נפלתי על הראש?
<הרב ישראל וייס: אני בן קיבוץ אשלח את הילד שלי?
<הרב ישראל וייס: התקשרתי לבחור אחרי הכתבה, אמרתי לו תראה, אתה מבין משהו בכדורסל והלכתי לקראת צעד וחצי.
<הרב ישראל וייס: יותר מכך, ויתרתי ויתורים משמעותיים.
<הרב ישראל וייס: זוהי הכרת הטוב?
<הרב ישראל וייס: אני לא אשלח את הילד שלך לטבילה עד שאני אוודא שהוא ילמד בבית ספר דתי.
<הרב ישראל וייס: עד שלא תלעג לי.
<הרב ישראל וייס: הוא נתן לי את התשובות שהוא נתן לי.
<הרב ישראל וייס: במקרה או שלא במקרה, במוצאי שבת - - -
יפעת שאשא ביטון: טוב, אבל זה מקרה פרטי שאנחנו - - -
<הרב ישראל וייס: במוצאי שבת זו, בתכנית של שי שטרן בטלוויזיה, בשתים עשרה בלילה, עומד אותו אדם, מגדף ומחרף את כל מה שקשור ליהדות ולרבנות, שאני מייצג, והוא אומר לי תשמע, לא לי – הוא אומר לקהל: חברים, אני התבקשתי על ידי אשתי להיות זהיר בטלוויזיה, כיוון שאני לא רוצה להרגיז - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל כבוד הרב, עזוב.
יפעת שאשא ביטון: ההתנהגות הזו כשלעצמה, ברמה האנושית, היא לא מקובלת, בין אם הוא יהודי או משהו אחר.
יפעת שאשא ביטון: זו לא הסוגיה, ואתה יודע מה, לא הייתי רוצה לומר לו אבות אכלו בוסר ושיני בנים תקהנה, לא הייתי רוצה שאף ילד ישלם את המחיר על התנהגות כזו או אחרת של הוריו.
יפעת שאשא ביטון: אני נגד ההתנהגות כשלעצמה, אבל אין קשר לדברים.
יפעת שאשא ביטון: ברשותך, אני מעבירה את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נאפשר לך להתייחס.
אלעזר שטרן: סליחה שנייה, אני צריך לצאת ואני רוצה להגיב, תודה.
<הרב ישראל רוזן: סליחה, זה דיון פרטי כאן?
אלעזר שטרן: סליחה - - -
<הרב ישראל רוזן: זה דיון תיאולוגי פה או דיון מעשי?
<הרב ישראל רוזן: אני לא מבין.
אלעזר שטרן: נכון, צודק.
אלעזר שטרן: שאלה מצוינת.
<הרב ישראל רוזן: זה דיון פרקטי בגיור קטינים במדינת ישראל ומושכים פה את העניין לתיאולוגיה.
<הרב ישראל רוזן: אולי זה מעניין, אולי זה לא, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת עד כמה אתה באמת קשור, אבל אנחנו לא מושכים את זה לתיאולוגיה.
<הרב ישראל רוזן: אני - - - ואני דיין גיור והרב ישראל וייס הוא ידידי, אבל אתם - - -
יפעת שאשא ביטון: הדיון הוא לא אישי, הדיון הוא מהותי.
יפעת שאשא ביטון: אתה מוזמן להשתתף בו, אתה גם מוזמן שלא - - -
<הרב ישראל רוזן: הכל אישי.
<הרב ישראל רוזן: זה סימפוזיון - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שאתה תמתין ותראה איך הדיון מתפתח.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אלעזר שטרן.
יפעת שאשא ביטון: יש כאן גם נהלים בכנסת.
יפעת שאשא ביטון: הוזכר שמו ,יש לו זכות להתייחס.
אלעזר שטרן: אני אגיב בקצרה.
אלעזר שטרן: אני צריך ללכת לדיון בנושא הזה בוועדה לביקורת המדינה.
יפעת שאשא ביטון: רק בצורה מכובדת, בבקשה.
אלעזר שטרן: מה זה נקרא?
יפעת שאשא ביטון: לא, בלי שקרן ובמילים שמכבדות אחד את השני.
אלעזר שטרן: אם אומרים לי שחור לבן?
אלעזר שטרן: עד שאני אומר על מישהו שקרן, זה לוקח לי המון המון המון - - -
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, בוא נוותר על הטרמינולוגיה.
אלעזר שטרן: לא זוכר מתי האחרון שאמרתי עליו.
<הרב ישראל וייס: כמו תמיד, אתה יורה מ - - -
אלעזר שטרן: כששמים לי דברים בפה, אז אני רוצה להבהיר את הדברים האלה.
אלעזר שטרן: הרב רוזן, אתה צודק, אבל - - -
<הרב ישראל רוזן: אני בצד שלך.
אלעזר שטרן: אני יודע, הרב, אני יודע.
<הרב ישראל רוזן: אז תן גם לאחרים לדבר.
אלעזר שטרן: אבל אני חושב שיש פה משהו מאד מעניין ומאד חשוב.
אלעזר שטרן: שיושבת ראש הוועדה, שהיא לא מגדירה את עצמה כאישה דתייה, מביאה לנו פרספקטיבה של ישראלית - - -
<הרב ישראל רוזן: זה לא המקום.
אלעזר שטרן: לא, של ישראלית - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מחליטה מה המקום.
יפעת שאשא ביטון: אני מנהלת את הדיון, עם כל הכבוד לך.
<הרב ישראל רוזן: עם כל הכבוד, אני לא באתי לדיון הזה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זה עניין שלך.
אלעזר שטרן: נכון, סליחה, אוקיי, אבל ככה זה מתנהל בכנסת.
<הרב ישראל רוזן: אני באתי לדיון פרקטי בגיור קטינים במדינת ישראל ולא בדיון - - -
יפעת שאשא ביטון: הדיון הוא פרקטי ואני ממש מבקשת לסיים את הדברים האלה, כדי שנאפשר גם לאחרים לדבר ומי שלא נוח לו – גם זה בסדר.
אלעזר שטרן: אני מבקש לומר רק דבר אחד.
אלעזר שטרן: אני מעולם לא אמרתי ואני לא מתכוון להתנצל על זה, שמי שדרך על מטוס במוסקבה או רק עלה לארץ, נהיה יהודי.
אלעזר שטרן: זה שקר וכזב ומי שעושה את זה מספר סיפורי פולקלור, שעוטף אותם באמירות של יהדות.
יפעת שאשא ביטון: ולגופו של עניין?
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, את זה הבנו.
אלעזר שטרן: ולגופו של עניין.
<הרב ישראל וייס: תתבע אותי על לשון הרע.
אלעזר שטרן: ולגופו - - -
יפעת שאשא ביטון: בוא, קדימה, חבר הכנסת אלעזר שטרן, אנחנו יכולים - - -
אלעזר שטרן: לא, הוא אורח פה.
אלעזר שטרן: הוא לא יודע שצריך לכבד.
אלעזר שטרן: הוא רוצה לדבר איתי מה שהוא רוצה.
אלעזר שטרן: כשאין לו רשות דיבור – אז שיידע להבליג.
אלעזר שטרן: הדבר השני, אני אכן חושב שלמוכנות להקריב את החיים למען העם היהודי יש משקל דתי, אבל אני לא רב ואני מסתמך בזה לא רק על רות המואבייה, אלא גם על גדולי ישראל היום.
אלעזר שטרן: ואכן חשבתי ואני חושב שמי שמביע דעתו על רצונו להצטרף לעם היהודי, על המרכיבים הרבים של ההצטרפות הזאת, ומוכן – לא שיחתכו לו חתיכה קטנה – את כל הגוף שלו לתת בשביל להגן על העם היהודי – בעיני יש לזה משקל יהודי דתי גם בהקשרים האלה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל יש פה חלק מהמגזרים בארץ שלא יסכימו איתך, כי הם מחרפים את נפשם למען מדינת ישראל והם לא רוצים להיות יהודים ויש להם את הדת - - -
אלעזר שטרן: אה, אמרתי הוא רוצה.
אלעזר שטרן: אמרתי שהוא רוצה.
אלעזר שטרן: רגע, לא הייתי ברור?
יפעת שאשא ביטון: מיטב טסלר-שימל, בבקשה.
<מיטב טסלר-שימל: שלום.
<מיטב טסלר-שימל: אני אחראית על תחום גיור קטינים בעמותת "עתים".
<מיטב טסלר-שימל: אנחנו מלווים כ-100 זוגות בתהליך הגיור – פונדקאות, אימוץ, וגם כל הנגזרות של חוק השבות, שהאבא יהודי והילד לא יהודי ואנחנו נפגשים הרבה בבית הדין.
<מיטב טסלר-שימל: עם חלק מהמשפחות אנחנו נכנסים לבית הדין אם אנחנו רואים לנכון וחלק מהמשפחות אנחנו רק מלווים אותן בתהליך ולא נכנסים אין לבית הדין.
<מיטב טסלר-שימל: אני חושבת שהביקורת שלנו יש על מה שקורה בבית הדין, זה שיש, כמו שהרב וייס ציין, רשימת משימות שהמשפחה צריכה לבצע ואין בחינה של המכלול הכללי של המשפחה.
<מיטב טסלר-שימל: זאת אומרת, קודם כל עצם זה שמשפחה תל אביבית, הכי חילונית בעולם, הגיעה לבית הדין לגיור קטינים, משמע חשוב לה שהילד שלה יהיה דתי.
<מיטב טסלר-שימל: זאת אומרת גם אחרי כל ה- - -
יפעת שאשא ביטון: יהיה יהודי.
<מיטב טסלר-שימל: יהודי, סליחה.
<מיטב טסלר-שימל: זאת אומרת שגם אחרי כל הסבל לצורך העניין, של הפונדקאות או הסבל של אימוץ וכולם יכולים להניח מה עובר בגופה של אישה אחרי כל ההורמונים, שהיא מגיעה להבנה שהיא צריכה לעבור לפונדקאות, חו"ל, לא חוויה נעימה, ועדיין חושבת שהדבר הכי מהותי כרגע של הילד הזה, חוץ מזה שהוא הגיע לעולם, זה שהוא צריך להיות יהודי.
<מיטב טסלר-שימל: והם מגיעים לשם והם מוכנים – ואני הייתי בהמון דיונים, בחלקם עם הרב וייס, בחלקם לא.
<מיטב טסלר-שימל: בחלקם ההרכבים הם שונים.
<מיטב טסלר-שימל: והמשפחות מוכנות לעשות הרבה.
<מיטב טסלר-שימל: הן מוכנות להכניס פלטה והגבר מוכן להתחיל ללכת לבית הכנסת ואתה שומע המון נכונות – רק שהילד יהיה יהודי, אבל לשלוח את הילד לבית ספר דתי זה מכשול.
<מיטב טסלר-שימל: זה מחסום להרבה משפחות לפעמים.
עליזה לביא: זה תנאי?
<מיטב טסלר-שימל: זה תנאי.
<מיטב טסלר-שימל: זה תנאי – חד משמעית זה תנאי.
<מיטב טסלר-שימל: אני חייבת גם להגיד שהייתי בדיונים שגם האח נדרש ללכת.
<מיטב טסלר-שימל: אנחנו הצענו הצעות חלופות כמו זה שהאח ילך לבני עקיבא אחר הצהריים במקום.
יפעת שאשא ביטון: זה היה כחלק מדרישה.
<מיטב טסלר-שימל: אני לא זוכרת.
<מיטב טסלר-שימל: אני חושבת שהרב וייס לא היה בהרכבים האלה, אני בטוחה, אבל זה נדרש.
<מיטב טסלר-שימל: חד משמעית.
יפעת שאשא ביטון: מיטב, אבל זו דרישה שעלתה כתנאי שאין בלתו?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת צריך לקיים אותו.
<מיטב טסלר-שימל: אני אגיד לך, כשאנחנו מכינים זוגות לבית הדין, אנחנו אומרים להם שיידעו שיש סיכוי שזה תלוי עם איזה הרכב יישבו, שיש הרכבים שדורשים שהאחים הגדולים ילכו לבית ספר דתי.
<מיטב טסלר-שימל: אנחנו אומרים את זה עוד בהכנה.
<מיטב טסלר-שימל: זו לא הפתעה.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל הרב פה אומר שיש הרכב אחד, אלא אם כן אני לא הבנתי נכון.
עליזה לביא: לא, יש בית דין אחד.
יפעת שאשא ביטון: יש בית דין אחד והרכבים?