GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עלמה שירן: בעיר תל אביב יפו אוכלים במסגרת תכנית ההזנה הממלכתית 30 בתי ספר.
<עלמה שירן: אנחנו עובדים בצורה מאד הדוקה עם מנפאואר מיל, שהיא החברה שזכתה במכרז של משרד החינוך להפעלת התכנית.
<עלמה שירן: גם אנחנו, אם את ציינת את חשיבות המקום של הרשות בפיקוח ובליווי, אנחנו מאד מהדקים את הפיקוח שלנו.
<עלמה שירן: אנחנו עושים את זה בשותפות משרד החינוך יחד.
<עלמה שירן: מצד אחד גם בנינו איזה שהוא תפריט חדש שנקרא אוכלים ביחד תפריט יותר בריא שמשלב דגנים מלאים, בשר מנתח מלא, ירקות כמובן וגם יום ללא בשר.
<עלמה שירן: יחד עם זאת, אני כן רוצה להצטרף למה שנאמר פה קודם על הסיפור של השלטון המקומי, על הסיפור של הפיקוח על מוסדות שעובדים לא במסגרת ההזנה הממלכתית.
<עלמה שירן: חייבת להיות - - -
יפעת שאשא ביטון: את מתכוונת על הפיקוח על הצהרונים, כן.
<עלמה שירן: חייבת להינתן החלטה לגבי הנושא הזה, כי זה קורה גם אצלנו בעיר ויש לנו מהלכים, אצלנו למשל בגני הילדים אנחנו כן מתחילים עם מטבחים מקומיים.
<עלמה שירן: יש לנו כבר 25-30 כיתות גן במסגרת מטבחים מקומיים ואנחנו בוחנים את הנושא ברמה הרשותית.
<עלמה שירן: יש לנו בעיה אחת שאני רוצה להעלות כאן בפני הוועדה.
<עלמה שירן: חיים מכיר אותה לעומק.
<עלמה שירן: יש לנו בעיר חטיבות צעירות.
<עלמה שירן: ילד בגן כשיושב כיתה ליד ילד בכיתה א'.
<עלמה שירן: החטיבות הצעירות לא נכללות במסגרת חוק שטרית.
<עלמה שירן: זאת אומרת שילד בגן לא מקבל אוכל וילד בכיתה א' כן מקבל א', וזו בעיה חמורה ומשרד החינוך סייע לי בעבר בכל מיני קומבינות, אני אגיד בצורה מאד ברורה, כדי למצוא את ה - - -
<חיים הלפרין: אסור להגיד קומבינות.
<עלמה שירן: אני אגיד את זה כאן בצורה כזאת.
<עלמה שירן: מצאנו פתרונות יצירתיים כדי לתת הזנה.
<עלמה שירן: זה לא נכון לעשות זאת.
<עלמה שירן: צריך להחליט איך בעצם חטיבות צעירות אוכלות לצד כיתות א'.
יפעת שאשא ביטון: טוב, זה כבר.
יפעת שאשא ביטון: את עכשיו מדברת על חטיבות צעירות שנמצאות ליד בית ספר.
יפעת שאשא ביטון: אז זה כבר - - -
<עלמה שירן: בתוך בית ספר, לא, לא, לא, זה בתוך בית ספר.
יפעת שאשא ביטון: אז זו סוגיה שצריך לדון בה בנפרד.
<עלמה שירן: אז אני שמחה שאני מביאה את זה אליך לסיוע הוועדה.
<עלמה שירן: אני מאד מודה על הדיון הזה.
<עלמה שירן: אני חושבת שהוא היה מאד חשוב וכל הכבוד לכם.
יפעת שאשא ביטון: ועכשיו יש לנו, אפרופו הזנה, הדובדבן שבקצפת, אז בבקשה.
<ירין אוחיון: אני ירין אוחיון, יושב ראש מועצת תלמידים מבית ספר נופים ממגדל העמק.
<ירין אוחיון: רציתי לדבר על נקודת המבט של הילד בנוגע למנות.
<ירין אוחיון: המנות מהקייטרינג המסוים שמגיע לבית הספר שלנו מגיעות לא מבושלות וילדים לא מוכן לאכול אותן.
<ירין אוחיון: הנה, יש לי פה דוגמא למנה שהגיעה לפני שבוע וחצי לבית הספר שלנו, ולקחנו לא עוף אחד אלי שני עופות בשביל להדגים שזה לא רק עוף אחד.
יפעת שאשא ביטון: שזה לא מקרי.
<ירין אוחיון: הנה.
יפעת שאשא ביטון: עוף חי לחלוטין.
יפעת שאשא ביטון: תיכף תשמעו אותו עושה קוקוריקו.
<ישראל אליסף: סלמונלה ישר לילדים.
<ישראל אליסף: מה אומרים במשרד הבריאות?
יפעת שאשא ביטון: סליחה, כבוד לילד.
<ירין אוחיון: תלמיד כיתות א', ב', הם לא מודעים הרי למה שהם אוכלים, אז הם אוכלים את זה.
<ירין אוחיון: כאילו מביאים להם משהו, הם אוכלים אותו והם לא מבינים שאחרי זה זה יכול לגרום לבעיות כאלה ואחרות.
<ירין אוחיון: בנוגע לזה גם המנות מגיעות בחמגשיות שגם קשה לפתוח אותן והן רותחות בגלל שהן בנויות בצורה כזאת שיש קופסת פלסטיק ומעל זה עטוף בניילון נצמד.
<ירין אוחיון: ומה שקורה, זה שגם מדביקים את הניילון בזמן שהאוכל רותח ואחרי זה האדים מרטיבים את האוכל והאוכל מגיע אלינו לא טוב.
יפעת שאשא ביטון: ספוג בנוזלים.
<ירין אוחיון: ספוג במים, כן.
<ירין אוחיון: וגם הרטבים מהירקות, הרי המנה מחולקת לשלושה חלקים, המנה של הבשר, המנה של הפחמימות והמנה של הירקות.
<ירין אוחיון: אז הרטבים של הירקות נוזלים, סתם למשל לתוך כל המנות האחרות.
<ירין אוחיון: זאת אומרת שרטבים של ירקות נוזלים למנות בשר של עוף וזה לא טעים.
<ירין אוחיון: וגם יש בעיה כזאת שאם בכיתה יש ילדים מקובלים, ילדים שלא, וילד אחד מקובל פולט – איכס, האוכל הזה מגיע, מה יבואו ויעשו הילדים האחרים?
<ירין אוחיון: אותו דבר.
יפעת שאשא ביטון: תופעת העדר.
<זאב פיש: תירגע, זה גם עם מבוגרים.
<ירין אוחיון: אז גם האוכל מגיע עם תבלינים, כאילו זה לא שהוא מגיע עם תבלינים, הוא מגיע בלי תבלינים והילדים - - -
יפעת שאשא ביטון: בקיצור, האוכל לא טעים, חברים.
<ירין אוחיון: והילדים חושבים שהאוכל הזה לא טעים.
<ירין אוחיון: ורק מהתבוננות במזון הם לא מוכנים לאכול אותו, מה שמפריע לסדר תקין של היום ולפעולה תקינה של המוח, אוקיי?
יפעת שאשא ביטון: זה לא מצחיק.
יפעת שאשא ביטון: הוא עצוב.
<קריאה: כושר הביטוי חבל על הזמן.
<ירין אוחיון: תודה רבה.
<ירין אוחיון: וגם בבית הספר שלנו, בגלל שהמנות הרי מגיעות אטומות, אז פותחים את המנה, גם כשזה מאד קשה לפתוח אותה כי זה חם וזה רותח, אז פתאום המורה אומרת כאילו איכס, יוצא מזה ריח שזה כאילו אטום ברכב - - -
יפעת שאשא ביטון: אפרופו התיווך.
<קריאה: היא עצמה לא אוכלת.
<קריאה: והיא מקובלת?
<ירין אוחיון: וכאילו יוצא ממנו צחנה.
<ירין אוחיון: כשפותחים את המנה זה מסריח והמורה אומרת – לפתוח חלון, ככה שזה ממש גורם לתלמידים עוד יותר לא לאכול את זה.
<ירין אוחיון: גם הסכום של הפלסטיק שמגיע עם המנות, אי אפשר לחתוך איתו.
<ירין אוחיון: ילדים מנסים לחתוך איתו, הסכום נשבר.
<ירין אוחיון: לחתוך איתו, לנעוץ איתו.
<ירין אוחיון: אז הרבה פעמים הם גם אוכלים עם הידיים, ככה שזה לא באמת אסתטי ובאמת כאילו עוזר למה שרצו, לרעיון שמביאים לעשות את זה.
<עירית ליבנה: התלוננתם?
<עירית ליבנה: דיברתם?
<עירית ליבנה: עשיתם משהו?
<ברוך זוארץ: כן, זה הגיע להנהגת ההורים היסודית.
<ברוך זוארץ: קיבלנו את - - - והם מתחילים לשים לב.
אורי מקלב: לא הבנו, על מה שאלת אם הם התלוננו?
אורי מקלב: על כך שהמורה העירה?
יפעת שאשא ביטון: כן, על התגובות?
<עירית ליבנה: מה עשו כדי לעשות את התיווך - - -
אורי מקלב: אני הבנתי על התגובה של המורה.
אורי מקלב: אז מה אנחנו נסתום פיות של מורה?
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל דיברנו מקודם בדיון על התיווך בעצם של הצוות את המזון, כדי שהילדים באמת יאכלו אותו, בהנחה שהוא תקין והכל בסדר.
יפעת שאשא ביטון: אבל כנראה שמשהו פה בתיווך מקלקל גם כשהדברים - - -
אורי מקלב: היסוד המרכזי בחינוך זה דוגמה אישית.
אורי מקלב: זה יסוד מרכזי.
אורי מקלב: מה אפשר לעשות?
אורי מקלב: מה אפשר לדרוש ממנה - - -
יפעת שאשא ביטון: חברים, אנחנו צריכים לסיים, אז בוא בבקשה.
אורי מקלב: אם היא לא מאמינה בזה?
<ירין אוחיון: הרי בקופסא של הקלקר שבה מגיעות המנות, אז הרי יש בזה גם מפיות בשביל לשים מתחת לחמגשיות, מצעית.
<ירין אוחיון: אז בגלל ההתעבות, בגלל שזה חם מאד, אז מים מתעבים על זה והמפיות גם מגיעות רטובות וגם זה כאילו דוחה את הילדים והם לא מוכנים לאכול את זה.
<ירין אוחיון: וגם קרו אצלנו בכיתה כמה מקרים שילדים אכלו מנה כזאת שלא מבושלת או משהו דומה – הנה, הראיתי מקודם תמונה – ואחרי זה הם טענו שכואבת להם הבטן אחרי יום אפילו, או אפילו אחרי זמן והם טענו שהם לא יכולים להשתתף בשיעורי ספורט כי כואבת להם הבטן.
<ירין אוחיון: ככה שזה באמת מפריע לשגרה.
<עירית ליבנה: זה תרוץ.
<ירין אוחיון: ספורט ילדים לא רוצים - - -
יפעת שאשא ביטון: תודה שאתה כאן.
יפעת שאשא ביטון: היית פותח את הישיבה, היינו בטוח מסיימים את זה לפני הזמן.
<יפעת שמר: שוטפים ידיים לפני האוכל?
יפעת שאשא ביטון: אתם שוטפים ידיים לפני האוכל?
<ירין אוחיון: לא.
יפעת שאשא ביטון: ובואו נודה שבגלל שלא אוכלים את האוכל, לתורנים יותר כבד לסחוב את השקיות לפח, נכון?
<ירין אוחיון: נכון.
יפעת שאשא ביטון: את זה אני מכירה מהבית.
<ירין אוחיון: המון המון המון מנות נזרקות לפח, כשהן עוד סגורות עם הניילון.
יפעת שאשא ביטון: כן, עם זה פתחנו את הדיון.
<ירין אוחיון: כן.
יפעת שאשא ביטון: באמת, גם על הערך המוסף.
יפעת שאשא ביטון: בהחלט מגיע.
יפעת שאשא ביטון: אומרים ששום דבר לא מקרי, אבל גם, אתמול במקרה הבת שלי הגיעה, אף פעם היא לא התלוננה על האוכל, כן אכלה, לא אכלה, היא תמיד מחכה למנה החמה בבית.
יפעת שאשא ביטון: היא באה ואמרה לי אמא, האוכל היום היה ממש דוחה ואפילו לא נגעתי בכלום והיא תיארה בדיוק את אותו תיאור, שהרטבים התערבבו שם עם הכל והשניצל היה ספוג מים.
יפעת שאשא ביטון: ממש את אותו תיאור.
יפעת שאשא ביטון: אז שני תלמידים שאומרים את זה בהפרש של 24 שעות, אפילו פחות, אני חושבת שזה אומר דרשני.
יפעת שאשא ביטון: כם אסכם את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אז ראשית חשוב לומר ולהעלות למודעות שיש מענה באשר למנות אלרגניות.
יפעת שאשא ביטון: מי שרגיש לצליאק או אלרגי לדברים אחרים, חשוב שהוא יידע את המערכת והוא בהחלט יקבל מענה, כי אני קיבלתי לא מעט פניות, כנראה שהורים פשוט לא מודעים.
אורי מקלב: רק בכיתות.
אורי מקלב: רק ביסודי.
אורי מקלב: בגנים - - -
<יפעת שמר: אבל אין מענה לכל הרגישויות.
יפעת שאשא ביטון: אין מענה?
יפעת שאשא ביטון: שנייה, חשוב לחדד את זה.
<עירית ליבנה: העניין הוא שאנחנו יכולים לספק מנה ברגע שמשרד הבריאות, שירות המזון, נותן אישור לספק מסוים ליצור מנה מותאמת לרגישות.
<עירית ליבנה: אם אין לנו את האישור הזה, שזה פה עניין של חיים ומוות, אנחנו לא ניתן מנה כזאת - - -
יפעת שאשא ביטון: איזה רגישויות כן משרד החינוך מכסה?
יפעת שאשא ביטון: צליאק?
<עירית ליבנה: צליאק, גלוטן קיים.
יפעת שאשא ביטון: אז פול וצליאק בלבד?
<עירית ליבנה: אבל לא אגוזים, לא שקדים.
<חיים הלפרין: אגוזים ובוטנים לא.
יפעת שאשא ביטון: פול וצליאק - - -
<יפעת שמר: אבל המנה של הצליאק מגעילה.
<יפעת שמר: הילדים לא מוכנים לאכול אותה.
יפעת שאשא ביטון: זה בסדר, שמענו שגם המנות האחרות לא משהו.
<יפעת שמר: אז פה אני מדברת איתך על רמה הרבה יותר - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שישפרו את הכל.
<עירית ליבנה: זה בדיוק.
<רונית אנדלווט: אנחנו מנסים למצוא מענה גם לילדים שהם אלרגיים לאגוזים ולבוטנים, כי באמת יש קבוצה לא קטנה כזאת וצריך שהם באמת יקבלו אוכל.
<רונית אנדלווט: אנחנו כרגע במשא ומתן עם כמה מפעלי אלרגיה, בשביל לראות שאפשר יהיה - - -
יפעת שאשא ביטון: עלה פה הרעיון של הקמת מטבחים עירוניים מרכזיים.
יפעת שאשא ביטון: שווה לבדוק, שווה לראות איך גם אולי בתוך מוסדות החינוך, אני אומרת לכם באחריות, יש רשויות מקומיות שעברו בעצם לפתרון הזה והם מקיימים בתוך מוסדות החינוך את מפעל ההזנה כשהם מבשלים את האוכל ודואגים לכל הדברים.
יפעת שאשא ביטון: בהחלט שלטון מקומי, נושא לבחינה.
יפעת שאשא ביטון: האיזונים והמידתיות באוכל והמגוון של האוכל, באמת, אל תהרגו את הילדים.
יפעת שאשא ביטון: תנו להם לאכול אוכל טעים, שימו להם גם צבע, קצת צבע לפעמים זה לא נורא וקצת מלח וקצת סוכר.
יפעת שאשא ביטון: תנו להם לאכול אוכל שיהיה להם טעים לאכול, ועל הדרך נרוויח גם את הנושא של הבריאות.
אורי מקלב: סליחה שאני מתערב באמצע, אני איחרתי בגלל הצבעות.
יפעת שאשא ביטון: כן, חבר הכנסת אורי מקלב.
אורי מקלב: אבל אני דווקא רוצה לציין את הנקודה הזאת.
אורי מקלב: - - - אני דווקא חושב שהוא הסעיף המרכזי.
יפעת שאשא ביטון: שלא טעים?
אורי מקלב: של האם אנחנו הולכים עכשיו על בריאות, שזו גם הייתה הכוונה - - -
אורי מקלב: ובגלל זה הדרישות מאד מאד גבוהות.
אורי מקלב: האם אנחנו רוצים כמו בתנועות הנוער, אנחנו ניתן את הסנדביץ' עם הנקניק, זה מה שהילדים אוהבים, ככה הם לא יחזרו רעבים הביתה - - -
<חיים הלפרין: סנדביץ' עם נקניק זה לא - - -
אורי מקלב: רק רגע.
אורי מקלב: לא משנה, אז לא נקניקיות.
<חיים הלפרין: צריך בשרים.
אורי מקלב: דברים שהיום הילדים מודעים, משהו אחר צמחוני, או טבעול, מה שהילדים אוהבים.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל חשוב לשמור על האיזון, שיהיה גם טעים וגם בריא ואפשר לעשות את זה.
אורי מקלב: אני מקבל ילדים ב - - - מורה עד עכשיו עם מורה בבתי ספר ממלכתי דתי.
אורי מקלב: - - - ביטלו את זה.
אורי מקלב: גם המשמעות של האוכל הזה, הריח בכיתה, זה לא רק זה.
אורי מקלב: והלכלוך שיש מסביב לזה.
אורי מקלב: הכיתה הופכת להיות חדר אוכל וזה מפריע לשיעורים אחרי זה.
אורי מקלב: אבל מעבר לזה, רק הנושא הזה - - -
יפעת שאשא ביטון: רק - - - אנחנו 20 דקות אחרי סיום הדיון.
אורי מקלב: זאת החלטה עקרונית.
אורי מקלב: האם כשיש דרישה ממשרד החינוך לתת אוכל מזין וטעים, זה דורש מהם הרבה דרישות וזה התוצאות.
אורי מקלב: אם אנחנו נבין שזה צריך להיות רק - - -
אורי מקלב: זה לא הארוחה המרכזית - - -
יפעת שאשא ביטון: בואו, לא נפתח את זה לדיון כעת.
יפעת שאשא ביטון: - - - חבר הכנסת אורי מקלב - - -
אורי מקלב: שהילד - - - שהאוכל - - - בכיתה שלו, זו השאלה המרכזית.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך.
יפעת שאשא ביטון: הכל נדון פה.
יפעת שאשא ביטון: גם הסוגיה של הריח וגם הבריא וגם הטעים.
אורי מקלב: לא, אבל האם אנחנו הולכים על הדבר הזה שאנחנו לא דורשים ממשרד החינוך לתת את האוכל המזין והאיכותי - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו דורשים ממשרד החינוך לתת אוכל בריא וטעים ומזין ואפשר לתת את הכל ביחד.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת לעשות את זה, אני בטוחה שהשפים יודעים לעשות את זה גם.
אורי מקלב: לא נצליח - - -
יפעת שאשא ביטון: סוגית העובדים בצהרונים שעלתה כאן, מישהו צריך לפקח באמת, לא בצהרונים, סליחה, בקייטרינג.
יפעת שאשא ביטון: מישהו צריך לפקח באמת מי עובד שם, איך, סוגיה שבאמת נגעו בה בקצה המזלג, אבל אני חושבת שבהחלט צריך לתת עליה את הדעת.
יפעת שאשא ביטון: העניין של פיקוח שצריך לראות איך אנחנו – אתה אומר פעם בשבוע, אז פעם אחת אנחנו צריכים להרחיב את זה לצהרונים, פעם שנייה צריך לראות שאנחנו מפקחים גם על הדברים הקטנים.
יפעת שאשא ביטון: המטליות שמגיעות לחות, האוכל שספוג במים, הטמפרטורה.
יפעת שאשא ביטון: מאד חשוב - - -
<חיים הלפרין: רשמתי את העדות בפני.
<חיים הלפרין: זה יטופל.
יפעת שאשא ביטון: והסכום, סוגית הסכום.
יפעת שאשא ביטון: זה הדברים הקטנים, אבל בסוף בסוף חברים, אלוהים נמצא בדברים הקטנים.
<חיים הלפרין: גם הסכום זו סוגיה עדינה בגלל העובדה שאנחנו משתמשים בסכום לפי תקן, כדי שהוא יהיה סכום מתקפל ושלא יישבר חלילה וייכנס לאיזה ילד ביד או משהו.
יפעת שאשא ביטון: אז הוא נשבר להם באוכל כשהם באים לחתוך אותו.
<חיים הלפרין: לא, לא, הוא לא נשבר, הוא מתקפל.
יפעת שאשא ביטון: הוא נשבר.
<ירין אוחיון: הוא נשבר.
<ירין אוחיון: גם כשנועצים - - - הוא נשבר אפילו מזה שאנחנו מנסים לפתוח את המנה עם הסכום, מנסים לדקור את הניילון כי אי אפשר לפתוח את זה עם היד בגלל שזה חם.
יפעת שאשא ביטון: הנחיות אחידות וברורות.
יפעת שאשא ביטון: תחליטו, אני לא אשת מקצוע, אבל או משרד החינוך או משרד הבריאות, שהדברים יהיו מאד ברורים.
יפעת שאשא ביטון: את אומרת משרד הבריאות הוא זה, אתם אומרים - - -
<עירית ליבנה: הוא מכתיב לכולנו.
יפעת שאשא ביטון: הנחיות על פי משרד הבריאות, נקודה.
<עירית ליבנה: אין הנחיות אחרות.
<עירית ליבנה: זה גם התקנון.
<עירית ליבנה: זה ההנחיות.
<עירית ליבנה: אנחנו מגישים את זה, אבל זה ראה וקדש מבחינתנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שמים את זה עם נקודה בסוף.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו על הרחבת הפיקוח בצהרונים.
יפעת שאשא ביטון: סוגית ההורים: חברים, בואו נודה על האמת, ועכשיו אני מדברת גם כאמא.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על אוכל בריא ומזין ובאים בדרישות למשרד החינוך ולמשרד הבריאות ולמחנכים שלנו והכל, ואז יש יום הולדת – ומה קורה שם?
יפעת שאשא ביטון: חגיגה.
יפעת שאשא ביטון: אז מאד חשוב ואל תתנצל, גם אני עושה את אותו דבר.
יפעת שאשא ביטון: מאד חשוב שגם אנחנו באחריות שלנו, בלויאליות שלנו כלפי הדרישות למערכת, יש חוזר מנכ"ל מאד מאד ברור והבנתי שהוא הולך ויוצא בצורה מפורטת.
יפעת שאשא ביטון: בואו גם אנחנו נקפיד כשאנחנו מגיעים לא עם כל החגיגה של כל מה שאנחנו נוהגים להביא ולעשות גם את זה במידתיות.
<ישראל אליסף: אני חייב להגיד על זה משפט, בבקשה.
<ישראל אליסף: משפט קצר לגבי חוזר המנכ"ל שיצא.
<ישראל אליסף: ממש חבל שיוצאים חוזרי מנכ"ל ולא מערבים את ההורים בשלב שעוד לפני שהוא יצא ואני אגיד למה.
יפעת שאשא ביטון: חברים, ההורים ביקשו אוכל בריא, נקודה.
יפעת שאשא ביטון: מה יש פה ל - - - יותר מדי?
<ישראל אליסף: אם יגידו לגננות למשל אתן מוציאות הנחיה להורים לא להכניס ממתקים, תקום מהומת עולם.
<ישראל אליסף: למה?
<ישראל אליסף: כי אמא רוצה לשלוח עם הילד שלה עוגה כזאת או אחרת - - -
יפעת שאשא ביטון: אפשר להסכים רק לממתק אחד.
<ישראל אליסף: את אמרת מדתיות.
<ישראל אליסף: את אמרת מדתיות וזה משהו מאד חשוב.
<ישראל אליסף: לעצור הכנסה של ממתקים לגן, זה לא הגיוני וזה צריך ל - - -
יפעת שאשא ביטון: ישראל, ישראל, לא עזוב, אני מבינה את הנקודה.
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה בצורה מאד ברורה.
יפעת שאשא ביטון: החוזר עוד לא יצא ואני מצפה גם ממשרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מנהלים שיח של התנזרות וחשוב שזה יהיה כתוב גם בפרוטוקול.
יפעת שאשא ביטון: לא מנהלים שיח של התנזרות.
יפעת שאשא ביטון: לא נוכל לנצח את זה ואני גם לא בטוחה שאנחנו רוצים לנצח את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שהילדים שלי יהנו מהכל.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הגדול הוא איזונים ומדתיות וכן אפשר לבוא למסיבת יום הולדת ולאכול ממתק או שניים, לא 800 סוגים.
<קריאה: אם הגננות יכוונו לאכול בריא - - -
יפעת שאשא ביטון: רציתי לתת את הכבוד של הפתיחה למי שמארח אותנו, אז אני אומר רק כמה מילים ואז אני אעביר אליך את השרביט.
יפעת שאשא ביטון: ראשית, תודה רבה על האירוח ואני באמת שוב מאוד מתנצלת על העיכוב, אבל לא הייתה לנו שליטה על מה שקורה בדרך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו הגענו לכאן בעקבות דיון שקיימנו בוועדה לזכויות הילד והמטרה היא להיחשף למסגרת שהבנתי שהיא ייחודית ושהלוואי שהיו עוד כמוה, אז באתי לראות מה זה הדבר הייחודי שהלוואי שיהיו עוד כמוהו, שבעצם מסייע לשיקום בתוך הקהילה של ילדים נפגעי נפש, תשושי נפש.
יפעת שאשא ביטון: הבנתי שככה מנסים למצוא את הטרמינולוגיה שאנחנו יכולים להרגיש נוח איתה.
יפעת שאשא ביטון: אני כאן כדי ללמוד, כדי לשמוע, להכיר, ואם אנחנו נזהה שבאמת זה משהו שחשוב לנו לדחוף אליו אז אנחנו נעשה גם את זה במידת ההשפעה שיש לנו.
<ויקטור גרינוולד: שלום, בוקר טוב לכולם.
<ויקטור גרינוולד: תודה רבה שהגעתם, אנחנו מאוד אוהבים אתכם.
<ויקטור גרינוולד: מרכז צ'רנה הוא מרכז יום לבנות עם קושי נפשי ובעיות נפשיות.
<ויקטור גרינוולד: לפני שאני אכנס קצת יותר למוקד של המרכז אני אבקש מאתיה, מנכ"לית מניפה, לתת את הרקע הכללי ולאחר מכן אני אכנס בחלק המקצועי.
<אתיה דן: שלום לכולם.
<אתיה דן: אנחנו מעריכים מאוד מאוד את המאמץ של שלושה משרדי ממשלה להוביל מהלך של בניית שירות בקהילה, אבל אני רוצה לומר, היה ברור לנו שהיה צריך לקום מענה בתוך הקהילה לילדים פוסט אשפוזיים ונוער, מענה שייתן שיקום ולא רק צורך אחד, כמו תרופות מול בית חולים.
<אתיה דן: אנחנו ראינו שבלי מענה כזה גם הילדים לא חוזרים לתפקוד ולא משתלבים בקהילה בצורה מיטבית.
<אתיה דן: במיוחד שמי כמונו יודעים שעוד לא מאבחנים את הילד, עוד לא שמים עליו סטיגמה של חולי נפש ויש סיכוי גדול שהוא יצליח לחזור לתפקוד ויצליח ממש להשתלב בקהילה נורמטיבית.
<אתיה דן: הקמנו את המקום בתרומות, גייסנו תרומות לשנתיים פעילות וידענו שאחרי שנתיים המקום ייסגר, כי התקציב הוא עצום.
<אתיה דן: עמותת מניפה, אני אגיד בקצרה, עובדת עם נוער שוליים, נוער שבתהליכי נשירה מבתי ספר, אנחנו עובדים מול משרד החינוך, בתוך הקהילה, אבל גילינו ילדי רווחה וילדי משרד הבריאות בתוך מערך בית ספרי.
<אתיה דן: זאת אומרת אותם ילדים שיש להם הפרעות נפש ולפעמים הם פוסט אשפוזיים וכבר עברו איזה שהוא תהליך, הם חוזרים לקהילה ואין להם מענה, למרות שמשרד החינוך לכאורה במסגרת חוק חינוך חובה אמור לתת להם מענה לפני שאנחנו מתחילים לחשוב על מענה חלופי.
<אתיה דן: ניסינו לדבר בשפה שיקומית במקום הזה ולדבר על משולש מאוד חזק של חינוך, טיפול והשכלה.
<אתיה דן: אנחנו משלבים בבתי הספר בעיר את הנוער שעובר פה.
<אתיה דן: חשוב לי לומר שהמקום הוא מגדרי, זה מקום שמיועד לנערות.
יפעת שאשא ביטון: מלכתחילה זה נבנה כך?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה במחשבה שזה נבנה לנערות?
<אתיה דן: אני תמיד מתארת את הילד שהוא עובר משבר ופגיעות מינית היא דבר שהוא חלק גדול מהמשברים שנוער עובר היום וכשעוברים משבר יש אפשרות להידרדר להפרעות התנהגות והתנהגות הרסנית, אבל גם הפרעות נפש זו אופציה כביכול.
<אתיה דן: פה אנחנו רואים נוער שהוא עם מסוגלוּת, נוער טוב, שלא הידרדר להתנהגות הרסנית, לא נוגע בסמים ובאלכוהול ולא מתנהג בצורה מופקרת, אבל יש לו הפרעה נפשית והוא זקוק למענה.
<אתיה דן: העמותה שלנו עובדת ב-50 מקומות בארץ ובמגוון תכניות.
<אתיה דן: זו התכנית היחידה שלנו, היינו רוצים כמובן לתת עוד מענים, אנחנו רואים את הצורך ברחבי הארץ, בכל המגזרים, אנחנו עובדים עם ערבים, בדואים ודרוזים.
<אתיה דן: אני חושבת שחובת המענה היא גורפת.
<אתיה דן: הדגם הזה שעוסק בנערות הוא דגם ייחודי גם לירושלים, הפרופיל של ירושלים הוא גם מגזר חרדי, דתי וחילוני כללי ויש פה גם ערבים.
<אתיה דן: המענה של נערות הוא מענה מגדרי שנותן אופציה לנערה להשתקם פה בסביבה חמה ואוהבת, וויקטור יהיה זה שידבר ויספר מה קורה פה.
<אתיה דן: אנחנו נעשה סיור ותראו, השקענו פה המון מחשבה בניהול המקום הזה כדי שהוא ייתן באמת תחושה של בית שנותן מענים גם לימודיים, גם טיפוליים וגם במובן של הכנה לחיים, תעסוקה ושיקום.
<אתיה דן: אני חושבת שבגדול אמרתי את רוב הדברים והזמן קצר, אם יהיו שאלות אז אנחנו פה.
<ויקטור גרינוולד: נכון לעכשיו אנחנו עובדים על 20 נערות, 15 נערות שנמצאות באופן קבוע כאן ועוד 5 נערות שבאות לקבל טיפול חלקי, שבאות מבחוץ.
<ויקטור גרינוולד: רוב הבנות, רוב הנערות שבאות מבחוץ הן בוגרות שלנו שממשיכות לקבל טיפול במעון.
<ויקטור גרינוולד: מאוד חשוב.
<ויקטור גרינוולד: זאת אומרת אחד מהדברים שאני חושב שהוא מאוד ייחודי גם למקום, שאנחנו עובדים במשולש.
<ויקטור גרינוולד: המקום עובד כאן מצד אחד עם האוכלוסייה, הבנות, מצד שני עם ההורים וגם עם הקהילה.
<ויקטור גרינוולד: המטרה של המקום זה מקום שיקומי שאמור להחזיר את הבנות לקהילה.
<ויקטור גרינוולד: אני מרשה לעצמי לומר שברוך ה' יש לנו הצלחות בעניין הזה, להחזיר את הבנות לקהילה.
<ויקטור גרינוולד: הבנות מגיעות לכאן למינימום של 10 חודשים ויכולות להיות עד שנתיים, שנתיים וחצי.
<ויקטור גרינוולד: הבנות מגיעות בדרך כלל משלושה מקומות עיקריים.
<ויקטור גרינוולד: המקום המרכזי, מבתי חולים פסיכיאטריים, בנות שמשתחררות משני בתי חולים שאנחנו מקבלים.
<ויקטור גרינוולד: רוב הבנות הן בהדסה ובאיתנים, חלק מהבנות גם מנס ציונה, אבל מקב"סיות ועובדות סוציאליות, מהקהילה, ופה ושם, פחות, מהורים ששמעו על המקום ואין להם אלטרנטיבה.
<ויקטור גרינוולד: מאוד חשוב גם לציין שאנחנו מקבלים בנות ואני לא צריך, אולי כן, אבל אני לא רוצה להיכנס יותר מדי לעומק, מה זה קושי נפשי, על מה אנחנו מדברים.
<ויקטור גרינוולד: אנחנו מדברים על איזה שהיא נערה שמגיעה כשהיא מפורקת לגמרי בפנים, שהדימוי העצמי הוא הכי נמוך בעולם, לא יודעת איך ליצור, לא רק קשר עם הסביבה, אבל קודם כל עם עצמה והם מגיעים למקום הזה.
<ויקטור גרינוולד: כל העבודה כאן היא עבודה מאוד מאוד איטית, עם הרבה מאוד רגש והרבה מאוד מקצועיות.
<ויקטור גרינוולד: כמו שאתיה אמרה, אנחנו עובדים בשלושה רבדים, חינוך, השכלה וטיפול.
<ויקטור גרינוולד: לאחר מכן אני קצת אפרט.
<ויקטור גרינוולד: שתי קבוצות עיקריות, קבוצה אחת של בנות שעושות בגרות, שהולכות על כיוון של בגרות, וקבוצה אחת של בנות שזה יותר נושא של שיקום, נושא של התמודדות בחיים.
<ויקטור גרינוולד: הן גם לומדות, אבל הדגש הוא על התמודדות אחרת.
<ויקטור גרינוולד: הצוות הלימודי מורכב ממורות, שתי מורות עיקריות, מורה לאנגלית, מורה למתמטיקה, מורה לעיצוב גרפי.
<ויקטור גרינוולד: הצוות החינוכי מורכב ממדריכה פלוס בת שירות והצוות הטיפולי מורכב מפסיכיאטרית שנמצאת פעם בשבוע, ד"ר טניה שכטר מאיתנים, מי שמכיר, היא נמצאת כאן פעם בשבוע, שני פסיכולוגים קליניים, שלוש עובדות סוציאליות, שתי עובדות סוציאליות קליניות פלוס עובדת סוציאלית שיקומית, פלוס מטפלת במוזיקה.
<ויקטור גרינוולד: ביקשתי מאחת האימהות לבוא לכאן, מסיגלית, הנקודה, כל נערה מקבלת טיפול, לפחות פעם בשבוע, לפעמים פעמיים, גם נמצאת בשתי קבוצות, קבוצת תקשורת וקבוצה פתוחה יותר וההורים מקבלים הדרכה פעם בשבוע או פעם בשבועיים לפי הצורך.
<ויקטור גרינוולד: זה החלק הראשון.
<ויקטור גרינוולד: החלק השני, שבא להגיד שאנחנו גם בקשר עם העובדים בקהילה.
<ויקטור גרינוולד: כל הזמן אנחנו שמים פוקוס עם העובדים בקהילה כדי לראות איך אנחנו יכולים לכוון את הבנות האלה ברגע שהן יוצאות מהמקום.
<ויקטור גרינוולד: אז אני הייתי רוצה לעשות הפסקה קטנה, תודה רבה, סיגלית, שהסכמת לבוא, ולבקש קצת לספר מהזווית שלך איך את רואה את העסק ומה קורה.
<ויקטור גרינוולד: ואם את רוצה, מה שנכון לך לספר, מה שלא נכון לך לספר.
<סיגלית-אמא: קודם כל אני קצת מתרגשת, כל כך הרבה אנשים מכובדים ואני אמא פשוטה ורגילה.
<סיגלית-אמא: אז ככה, קוראים לי סיגלית ואני עובדת סוציאלית במקצוע שלי, עבדתי 20 שנה ברווחה, הייתי עובדת סוציאלית של קשישים ופקידת סעד לחוקי הגנה על הזקן וגם תקופה מסוימת הייתי קצינת מבחן מבוגרים פלוס מעצרים.
<סיגלית-אמא: הבת שלי בת 15 היום, עברה בגיל חמש אביוז קשה.
<סיגלית-אמא: אני גרושה 11 שנים, ניסינו להתמודד עם זה, מבחינה משפטית לא היו מענים והיה גם קושי לטפל בה מבחינת אישורים ומבחינת הדמות שפגעה בה.
<סיגלית-אמא: זה היה מאוד מאוד מורכב.
<סיגלית-אמא: איכשהו היא שרדה, שרדנו את עשר השנים האלה, כמובן עם המון אמונה בה והמון אהבה ואז לפני שנה בערך, קצת יותר, התחילה הידרדרות במצב הנפשי שלה שהלכה והחמירה, כשבעצם היה מאוד מאוד קשה למצוא לה מענים, שוב בגלל הקשיים שאותה דמות שפגעה הערימה מבחינה חוקית וגם לא תמיד האמינו וזה היה מאוד מורכב.
<סיגלית-אמא: הייתה לה הידרדרות שבאמת הלכה והחמירה והחמירה עד כדי מצב שביום הראשון של שנת הלימודים הנוכחית פרץ אצלה התקף פסיכוטי חמור מאוד.
<סיגלית-אמא: בשיתוף עם ד"ר מיכאל אבולעפיה, פסיכולוגית שליוותה אותנו, עשינו לה אשפוז בית כשההתקדמות שלה הייתה מאוד איטית והיו לה חרדות עצומות, חרדות מהעולם, חרדות מגברים, היא פחדה לצאת מהבית והמון המון אובססיות, היה קשה לתקשר איתה, הייתה עסוקה מאוד בנפש שלה.
<סיגלית-אמא: היא טופלה כמובן והוזנה לאט לאט ואז שמעתי מד"ר אבולעפיה על מרכז צ'רנה, בערך חודשיים- שלושה אחרי ההתקף הפסיכוטי והגענו לכאן לראיון.
<סיגלית-אמא: אחרי תהליך של כמה שבועות של בדיקה וניסוי ויקטור קיבל אותה, למרות המצב הנפשי המאוד קשה שלה.
<סיגלית-אמא: אני מודה, היא הייתה עדיין עם אובססיות, עדיין מאוד חרדה, היא באה לכאן והיא פחדה, ישר ברחה החוצה.
<סיגלית-אמא: פחדה לדבר, חזרה שוב ושוב על אותם דברים, והוא פשוט האמין בה.
<סיגלית-אמא: הוא קודם כל, כמו הסיפור של ר' נחמן, הוא פשוט ירד למקום שלה מתחת לשולחן ככה והיה איתה במקום שלה, הוא וגם הצוות אחר כך שהגיע לכאן.
<סיגלית-אמא: אני לא יודעת אם אתם מכירים את הסיפור של ר' נחמן על בן המלך שהשתגע, ואז הרופא הכי גדול פשוט ירד אליו מתחת לשולחן ועשה קולות כמוהו.
<סיגלית-אמא: הוא פשוט התחבר אליה, התחבר לעולם הפנימי שלה ונתן בה אמון והיא לאט לאט נתנה בו אמון בחזרה וגם בשאר הצוות.
<סיגלית-אמא: המקום הזה פשוט אהב אותה, אהב אותה בחיבוק - - -
<ויקטור גרינוולד: אוהב, לא אהב.
<סיגלית-אמא: אהב ואוהב, נכון, חיבוק עוטף עם קבלה מוחלטת, עם קבלה שלה כמו שהיא, בלי לשפוט, בלי לבקר, בלי להגיד 'תפסיקי לחזור על האובססיות שלך.
<סיגלית-אמא: פשוט ככה כמו שאת אנחנו אוהבים אותך' ולמצוא את הכוחות שלה, לראות איפה היא טובה, באמנות, ביצירות, כל הדברים שהיא כן מצטיינת בהם ושמה לחזק אותה.
<סיגלית-אמא: אני רק רוצה להגיד שהיא הרבתה לצייר בתקופה הפסיכוטית שלה.
<סיגלית-אמא: סליחה, ויקטור, שאני מספרת את זה, אבל היא ציירה ים וגלים סוערים.
<סיגלית-אמא: אחד הציורים הראשונים שלה אחרי שהיא נכנסה לכאן, אחרי חודש, זה היה מאוד בולט, היא ציירה ים ופתאום הופיע שובר גלים, כזה מין קיר כזה, ואז כולנו בבית אמרנו 'מה זה הדבר הזה שציירת בתוך הים?' אז היא אמרה 'אמא, זה שובר גלים', אז אמרנו לה 'מה זה השובר גלים הזה פתאום שמופיע לך?' אז היא אמרה 'שובר גלים זה ויקטור, הוא שובר את כל הגלים שלי, הוא הורס אותם ובגללו אני כבר לא צריכה מצוף'.