GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי, ושם הייתה ההתייחסות שלי גם לעניין של בריאות הנפש, אבל אני אשים את זה בצד כסיפור בפני עצמו, השאלה אם אתם כאנשי המקצוע מסוגלים להתכנס לבנייה של תכנית שכוללת בתוכה מספר מודלים או מספר מענים, כי כפי שאת מציגה זה משהו שהוא הרבה יותר רחב מאיזה שהוא מענה קונקרטי אחד שמתאים לקבוצה מסוימת, אבל לא בהכרח לקבוצה אחרת, עם אומדנים, זה לא חייב להיות על חודו של מספר אבל עם אומדנים של היקפים, גם מבחינת הצורך וגם מבחינת העלויות הכלכליות, כדי שאנחנו נוכל לקדם את זה ברמה הפרקטית.
יפעת שאשא ביטון: שאני אוכל ללכת עם זה כתכנית עבודה למשרדים השונים ולהגיד 'חברים, זה מה שאנחנו רוצים ליישם כאן.
<טלל דולב: התשובה היא כן, ואנחנו גם די התקדמנו לא מעט בכיוון הזה והתשובה היא לחלוטין כן.
<טלל דולב: מעבר לזה אנחנו כאנשי מקצוע עשינו עבודה די רצינית בשנה וחצי האחרונות.
<טלל דולב: אנחנו עכשיו במקום שגם השר והמנכ"ל הנוכחיים במשרד הרווחה מבינים שמצד אחד המשרד לא יכול לקחת אחריות בלעדית על האוכלוסייה הזאת, כי אין כוחות, גם אין מומחיות, ומצד שני שיש היום בעיה באיזה שהוא כלי בין משרדי ואנחנו סיכמנו שתהיה פגישה של מנכ"לי בריאות, חינוך ורווחה, בראשות משרד הבריאות, כדי לעשות מעקב על מה שעשה הצוות הבין מקצועי.
יפעת שאשא ביטון: וזה אמור לקרות מתי?
<טלל דולב: עוד טרם נקבע, אבל נקבע שיהיה.
יפעת שאשא ביטון: אני כבר קבעתי שזה יהיה מחר.
<טלל דולב: אז זהו, זה המקום שאנחנו עומדים ובאמת הנקודה הקריטית כאן כרגע זה ההסכמות הבין משרדיות.
<טלל דולב: אני מאמינה שהדברים האחרים יכולים להיפתר.
<טלל דולב: אז אני חושבת שיש המון חשיבות, חוה אמרה את זה הרבה יותר טוב ממני קודם, יש חשיבות מאוד גדולה להבהיר לכל המשרדים שנדרשות כאן הסכמות בין משרדיות בשביל להתקדם.
<טלל דולב: כמו שאמרה עדית, לא לחלק את האוכלוסייה, לא לחלק את הילדים, אלא באמת לחלק את התפקידים.
<טלל דולב: אני חושבת שזה המסר הכי חשוב מבחינתנו.
יפעת שאשא ביטון: אני כותבת פה תזכירים, פשוט לסיכום.
<טלל דולב: בתזכירים זה הרבה יותר קל, אחר כך שולחים את זה במייל.
<יעל נרדי: אני יעל נרדי ממכבי, אני לא יודעת אם יש כאן נציגים של עוד קופות.
<אלעד קובארי לוי: מאוחדת.
<יעל נרדי: קודם כל קיבלתי את ההזמנה לסיור הזה ומאוד שמחתי להכיר את המקומות, כי אני מכירה עוד מקומות, לא הרבה, אבל עוד מקומות מאוד ספציפיים באזור ירושלים לאוכלוסיות של נערות ומקומות שהוקמו, פה 20 ופה 10, וצריך לעשות איזה שהוא טיפול רוחב בכל המקומות האלה, שלא כל מקום יצטרך להילחם על חייו.
<יעל נרדי: אין ספק שמדובר כאן על משהו בין משרדי, כי יש כאן הרבה חינוך, יש כאן הרבה רווחה ויש כאן גם בריאות ובלי הסכמה בין משרדית, ושבסופו של דבר כתוצאה מהרפורמה הקופות ייקחו את האחריות על החלק של הבריאות, זה לא יילך.
<יעל נרדי: אנחנו, הקופות, כנציגי משרד הבריאות ייקחו את האחריות על הבריאות, על השירותים, על כל מה שנכלל בסל השירותים, על הרופא, על הטיפולים הפסיכותרפויטים, אבל זה בהחלט חלק ממה שיש כאן.
<יעל נרדי: אני רוצה להזכיר שכל הנושא של הפנימיות הפוסט אשפוזיות עוד לא סודר ברפורמה.
<יעל נרדי: זאת אומרת התעוררו אחרי הרפורמה והופ, מי מממן אותן בעצם.
<יעל נרדי: כל הנושא הזה לא סודר, אני לא יודעת מי מממן אותן היום.
<טלל דולב: משרד הרווחה.
<יעל נרדי: אוקיי, כי באמת בהתחלה היה איזה שהוא רעש עם זה והיום זה הרווחה כנראה ואני חושבת שההצעה - - -
<טלל דולב: אבל זה לא הכיוון, כי זה משרד - - - זו לא רק שאלה של משאבים, זה גם שאלה של מומחיות.
<יעל נרדי: אז צריך לעשות עבודה.
<טלל דולב: גם על זה צריך לעשות עבודה.
<יעל נרדי: גם אותם צריכים להכניס ולא לשכוח אותם, זו אותה אוכלוסייה.
יפעת שאשא ביטון: הרעיון לראות איך אנחנו מחברים ומשקמים כמה שיותר ילדים בתוך הקהילה.
<יעל נרדי: כן, לגמרי.
<יעל נרדי: ילדים בוודאי צריכים להיות בתוך הקהילה, בכלל התפיסה הטיפולית שלנו שהטיפול צריך להיות בקהילה וכמה שפחות באשפוז, אז בוודאי שזה נכון לגבי ילדים ונוער.
<יעל נרדי: אני חושבת שהצעת החוק שעדית תיארה היא בעצם הרחבה של סל שיקום, זה דבר שקיים בסל שיקום לגבי ילדים, כל הנושא של חונכות ושירותים קהילתיים.
<יעל נרדי: זה מודל שעובד כבר 15 שנה בסל שיקום, צריך עכשיו להחיל אותו גם על ילדים.
<יעל נרדי: סל שיקום מגיל 18, אפשר שיהיה שירותי חונכות, שירותי סומכות, מועדונים חברתיים, כל הדברים האלה, המימון של זה, אני חושבת שהצעת החוק הזו מצוינת וצריכים להרחיב את הגיל.
<יעל נרדי: דיברתם קודם על האם הבת של סיגלית הייתה זכאית לטיפול במסגרת הרפורמה, בוודאי ובוודאי שהיא זכאית לטיפול.
<יעל נרדי: למרות שהפגיעה שלה, כמו שאמרת, היא לא נולדה ככה, היה איזה שהוא אירוע חיים, אבל היום המצוקה שלה זכאית - - -
יפעת שאשא ביטון: היום, אבל אם היא הייתה מקבלת טיפול לצורך העניין מניעתי?
<יעל נרדי: אני מניחה שגם יומיים אחרי כבר נוצרה איזה שהיא מצוקה ואז היא הייתה זכאית לטיפול.
<יעל נרדי: זאת אומרת אירוע כזה, כמו שסיגלית תיארה - - -
<אלעד קובארי לוי: אפשר לכתוב פוסט טראומה והיא זכאית לטיפול.
יפעת שאשא ביטון: לפי הנתונים שיש לנו אם אין אבחנות קונקרטיות או חשד לאבחנה לצורך העניין - - -
<טלל דולב: אבל, יפעת, אבחנה זה לא מחלה - - -
<יעל נרדי: א
<יעל נרדי: בחנה זה לא מחלת נפש - - -
יפעת שאשא ביטון: חברים, זה עניין של השקפה ושל - - - זה עניין של איך את מתייגת, אבל אמרתי, זה דיון בפני עצמו, שלם וגדול ואנחנו ננסה רגע להתמקד.
יפעת שאשא ביטון: הילדים הם כבר בתוך המצב הזה והשאלה איך אנחנו נותנים להם מענה הכי טוב בתוך המסגרות הקיימות ואני מקבלת לחלוטין את ההערה ואת ההתייחסות שצריכות להיות כמה שיותר אפשריות על הרצף כדי לאפשר התאמה למגוון רחב של - - -
<טניה ליף: אני רוצה לשתף, אם אפשר.
<טניה ליף: שמי טניה ליף ואני באה מאגף הקרנות של ביטוח לאומי.
<טניה ליף: אני שמחה לשמוע שיש לנו פה נציגים של קופות כי אני אספר על מודל שאנחנו מממנים, זה מודל אוסטרלי, מבחינת הרצף.
<טניה ליף: הד ספייס זה מרכז לבריאות הנפש או להתייעצות למקרים קל עד בינוני, פה לא מדובר על מקרים קשים כאלה, אבל זה אב טיפוס של מודל שממומן באוסטרליה על ידי הממשלה הפדראלית.
<טניה ליף: יש כאלה 100 מרכזים, זה אומר שזה פרוש.
<טניה ליף: אנחנו מממנים את הפיילוט כבר שנה שנייה, הוא פועל בבת ים.
<טניה ליף: בשנה פנו 12 עד 25, אין מחיצות, זה בשיתוף עם משרד הבריאות - - -
יפעת שאשא ביטון: מה זה 12 עד 25?
<טניה ליף: גיל, על רצף.
<טניה ליף: זה המודל, ככה הוא פועל באוסטרליה, יש ספרות מקצועית היום שמציעה להרבה מאוד גופים מקצועיים להתעלם מהגיל, לראות את זה על הרצף והמודל הזה הועתק להרבה מדינות, עכשיו הוא אצלנו, זה בשיתוף עם משרד הבריאות.
<טניה ליף: הפלטפורמה שמפעילה את זה היא עמותת אנוש, לא קשורה לכל השירותים שאנוש עושה, זה יחידה נפרדת לגמרי.
<טניה ליף: הפיילוט מלווה במחקר ונכון להיום, עד כמה שאני מבינה, יש דיבור כבר עם הקופות להסדרה סביב נושא של טופס 17.
יפעת שאשא ביטון: מה המשמעות של הפיילוט?
יפעת שאשא ביטון: מה קורה שם?
<טניה ליף: שהילדים מופנים, פונים, או על ידי בתי ספר, יועצות, תנועות נוער, הילדים עצמם יכולים להרים טלפון, להגיע להתייעצות, נגישה, זמינה.
יפעת שאשא ביטון: את מדברת על קבלה של טיפול או ייעוץ נפשי, לא על מסגרת שנותנת איזה שהיא מעטפת.
<טניה ליף: לא, לכן אמרתי - - -
<טלל דולב: כשמדברים על הרצף זה חלק מההיבט של המניעה, שהוא גם כן מרכיב מרכזי בתוך הסיפור הזה והוא מרכיב יחסית קל והוא גם קל להסדרה.
<טלל דולב: זאת אומרת כאן יש הרבה פחות עניין של פלטפורמה ובין משרדי והכול בזמני, יש פה משהו שיחסית די קל להסדרה מבחינת היכולת - - -
<טניה ליף: משהו רך יותר, הרבה יותר רך.
<טניה ליף: המודולה היא עד 16 מפגשים של טיפול, זה לא אומר שאנשים צריכים לנצל את הכול, אנחנו הרבה פעמים אומרים ההתערבות המיידית, שלא ממתינים לה, זמינה, נגישה, מהירה.
יפעת שאשא ביטון: מקצרת את זמן הטיפול.
<טניה ליף: זה המפתח.
יפעת שאשא ביטון: למה צריך פיילוט לדבר כזה?
יפעת שאשא ביטון: למה זה לא נגיש?
<טניה ליף: כי זה משהו שלא נוסה, לא קיים.
<טניה ליף: אנחנו עוסקים רק בפיילוטים, אנחנו רוצים לוודא שיש evidence based, שיש לנו מסד נתונים, שאנחנו מבינים מי קיבל, מה קיבלו, איך זה עבד, מי הגורם המפנה, איך עובדות המערכות.
<טניה ליף: זה הדבר, אנחנו עוסקים בפיתוח.
יפעת שאשא ביטון: אני מחדדת את השאלה, לא אלייך, אתם ביטוח לאומי, אני מפנה דווקא לקופות ולמערכות האחרות, מה זה אומר?
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שאם לא הפיילוט הזה אז אין לנו מערך של שירותי רפואה נפשית?
<יעל נרדי: לא, ממש לא.
<יעל נרדי: הד ספייס הוא מקום מצוין, אנחנו מכירים אותו והיינו שם ואנחנו במשא ומתן איתם, כדי כן לצרוך את השירות, אבל מה שקיים היום, מה שמכבי הקימה זה בעצם מרפאות לילדים ונוער ומרפאה זה אומר צוות רב מקצועי, פסיכיאטרים, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, מרפאים בעיסוק, מטפלים באמנות, דיאטניות ואחיות ומזכירות.
<יעל נרדי: רק לספור את כל אנשי המקצוע, ואני מדברת ברבים, זה לא פסיכיאטר ופסיכולוגית שיושבים וכאילו מרפאה, זה מבנה, זה קיים במבנים גדולים עם facilities מותאמים לילדים, אני אשמח להזמין לסיור אצלנו, שעובדים הרבה מאוד שעות לאורך היום, כולל עד שעות הערב כדי להיות נגישים וזמינים.
<יעל נרדי: אלה השירותים של קופת חולים מכבי, אבל אנחנו לא נגישים בכל מקום.
<יעל נרדי: בבת ים אין לנו שירות כזה ולכן אנחנו עושים כבר במשא ומתן, ברגע שתסתיים התמיכה שלכם, שאנחנו ניכנס וניתן התחייבות לטיפול שם, כי לדעתנו, למרות שהם פיילוט, הם צריכים להיות מוגדרים פיילוט כדי לקבל את המימון של ביטוח לאומי וגם כדי לנסות את זה.
<יעל נרדי: זה מודל שיובא ולכן - - -
יפעת שאשא ביטון: גם בדברים שלך, שוב אני אומרת, יש לי איזה שהוא קושי עם האמירה שזה לא נגיש לכולם.
יפעת שאשא ביטון: את אומרת 'בבת ים למשל אין לי מערך'.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת על מכבי באופן ספציפי, אני מדברת בכלל כשירות, השאלה האם אנחנו במדינת ישראל לא נותנים שירות של רפואה מונעת לבריאות נפשית.
<עדית סרגוסטי: כרגע לא.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מריה, ממרכז המחקר והמידע של הכנסת.
<מריה רבינוביץ': למיטב ידיעתי ישבה כבר ועדה משותפת בין משרדית עם שלושת המנכ"לית בקדנציה הקודמת, בכנסת הקודמת, בנושא הזה והוכן כבר דוח מאוד שמרחיב את כל הסוגיה, עם כל העלויות.
<מריה רבינוביץ': אחר כך גם הייתה עבודה, גם בוועדה, שנוספו כל מיני דברים, אתם ממשיכים את זה?
<טלל דולב: אנחנו ממשיכים את זה ומפרטים את זה למודלים ספציפיים.
<טלל דולב: אנחנו כן מתבססים על התשתית החשיבתית שהייתה בדוח הזה וגם חלק מהנתונים שנחשפו על האוכלוסייה.
<טלל דולב: יש לנו היום נתונים קצת יותר מדויקים, יש לנו גם היום רציפות שאנחנו רואים גם בהקשר למסגרות אחרות ש - - -
<מריה רבינוביץ': כן, זה כבר היה - - -
<טלל דולב: אנחנו מנסים להכניס את זה יותר למודלים אופרטיביים של איך לתפעל את זה בקהילה ואיך לעשות את חלוקת העבודה בין המשרדים.
<טלל דולב: הבעיה העיקרית של הדוח הייתה שחילקו את הילדים, שזה משרד הבריאות יעשה את זה ומשרד הרווחה אולי, או מישהו אחר, יעשה עם הילדים האחרים.
<טלל דולב: אנחנו מנסים כן ללכת בתפיסה בין משרדית ומערכתית שאנחנו לא מחלקים את הילדים, אלא מחלקים את התפקידים.
<טלל דולב: זו בנייה של עוד לבנה, הדוח הזה.
יפעת שאשא ביטון: עוד מישהו רוצה?
<לינדה וגנר: אני רציתי להתייחס.
<לינדה וגנר: שמי לינדה וגנר, אני מדריכה ארצית מהאגף לחינוך המיוחד שנותנת תמיכה וייעוץ גם לבתי ספר להפרעות נפשיות וגם לילדים משולבים בתוך בתי ספר רגילים על רקע של אבחנות פסיכיאטריות.
<לינדה וגנר: זה תחום חדש במשרד החינוך, התחיל רק לפני כארבע שנים.
<לינדה וגנר: אם לפני ארבע שנים היו 600 ילדים שקיבלו את התמיכה מסל השילוב של החינוך המיוחד כבר דיפרנציאלית, היום יש 2,200 ילדים שמקבלים את התמיכה כשהתמיכה כוללת לחלק מהילדים סיוע פרטני, אם זה טיפול רגשי, זה מורה מלווה והדרכה לצוותים בבתי ספר.
<לינדה וגנר: אנחנו רואים שהצורך עולה באופן משמעותי כי לפעמים יש ואקום במענה ואז הילדים עולים ועולים.
<לינדה וגנר: מה שאנחנו גם רואים בבית הספר להפרעות נפשיות שיש תשתיות מאוד מאוד מובנות מבחינה ארגונית, שבתי הספר פיתחו מודלים איך להחזיר את הילדים לקהילה ולשלב אותם ואנחנו חושבים שגם מבחינה כלכלית, שבסופו של דבר הכול שם מונגש, אם אנחנו היינו משתמשים בתשתיות הקיימות ומכניסים את השירותים של המשרדים השונים בצורה מסודרת בתוך המערכות היינו גם מרוויחים כסף, כסף במובן שאני יודעת שבכל המשרדים מאוד חשוב מי מממן מה, וגם היינו מקדמים, כי אנשים קיימים שם, הדברים ישנם שם.
<לינדה וגנר: לפעמים יש בית ספר, אני אתן דוגמאות, שבגלל הנושא של הרפורמה העובדים הסוציאליים יצאו משם, הם היו שם בתוך בית הספר, העובדים הסוציאליים, כל הקשר עם הקהילה וכל התהליך של לחזור לקהילה, פתאום אין תקציב לממן אותם.
<לינדה וגנר: אם יש פסיכיאטר שמגיע, הרבה פעמים פעם או פעמיים בחודש, לתוך המסגרת, הוא יכול למנוע אפילו אשפוז ולהדריך את הצוות איך לעשות את התהליך.
<לינדה וגנר: אם אני מדברת על בית ספר רגיל, כרגע, אני אתן דוגמה מעכשיו, של ילד שהוא במצב מאוד מאוד קשה שאנחנו משלבים, כל הצוות צריך ללכת לפסיכיאטרית הפרטית כדי לקבל הנחיה ממנה, במקום שאנחנו עובדים באיזה שהוא מערך של מודל שאנחנו אומרים לא, הפסיכיאטר גם יכול לעבוד כעוד איש צוות בתוך המערך ולהיות חלק מצוות אינטגרטיבי.
<לינדה וגנר: אז אני חושבת שהמודלים, צריך ליישם אותם ויש תשתיות, לא צריך להתחיל הכול מאפס, קיים, וגם כשאנחנו מדברים פה בשטח אנשים צריכים לפתור בעיות, כמו בית צ'רנה, ואז הם מפתחים כל מיני מודלים שאנחנו כן יכולים לתמוך בהם על כל הרצף ולהוסיף שירותים בתוך המסגרות הקיימות ולא להתחיל הכול מאפס.
<לינדה וגנר: אני חושבת שיש פלטפורמה טובה מאוד ואנשים מקצועיים ואנשים כן נענים, אנחנו ראינו כשהתחלנו את התהליך הזה, אנחנו קצת נבהלנו מכמות הילדים שיש לנו, אבל ראינו שניתן שירות מקצועי ונכון וגם מורים פונים, גם המשפחות, גם הקהילה ואנחנו מצפים להמשך עבודה, גם במרכז הזה ובעוד מרכזים.
<לינדה וגנר: אבל מה שאני רוצה לשים דגש, ספציפית לבית צ'רנה, אנחנו לא רוצים קיום של עוד בתי ספר - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, הבנתי.
<לינדה וגנר: עוד בתי ספר, כי יש בתי ספר שהילדים נשארים עד גיל 21.
<לינדה וגנר: אם יש מרכז זה מרכז שהוא מעבר, לטווח קצר.
<טלל דולב: אנחנו בודקים באמת גם כל מיני מודלים.
<טלל דולב: אחד שרצינו לבדוק זה סמוך לבית ספר, מרכז שהוא סמוך לפנימייה פוסט אשפוזית.
<טלל דולב: צריך למצוא את המקומות של המומחיות.
<טלל דולב: אנחנו בודקים מודל, שאני מקווה שעוד מעט יתחיל כבר, שצמוד למחלקה בבית חולים, בצפת, שמביא ילדים רק מספר פעמים בשבוע.
<טלל דולב: יש כל מיני דרכים לעשות את זה.
<אתיה דן: אני רק רציתי, יעל, להגיב על תחושה שנתת לי, שיש המון שירותים.
<אתיה דן: אני רוצה להגיד משהו, מדינת ישראל נותנת המון שירותים מגיל 18, כי יש סל שיקום מגיל 18 ואז יש גם הרבה מאוד עמותות שפועלות.
<אתיה דן: כשניסיתי לעניין את עמותת אנוש אז הילה אמרה לי שאין על מה לדבר מתחת לגיל 18.
<אתיה דן: אני יודעת שהם ניסו בעבר לבדוק את זה.
<אתיה דן: אני חושבת שצריך להבהיר שמדינה כמדינה צריכה לתת שירות לילדים ולנוער, לא בגלל שזה איזה שהיא ג'סטה.
<אתיה דן: כן, אבל זה לא כל כך עדיין מיושם חוקתית ולכן - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל אני מבינה שמה שאת אומרת, שהצעת החוק בעצם באה להסדיר את סל השירותים לגילאים של 18 ומטה.
<אלעד קובארי לוי: הייתי רוצה להתייחס ולחזק את זה, אין לי משהו חדש כל כך להוסיף.
<אלעד קובארי לוי: בעצם זאת הבעיה, שיש חוק שהוא תקף לגיל 18 ומתחת לגיל 18 כקופת חולים, מעבר למענה מרפאתי שאנחנו יכולים להציע, לבוא כמה פעמים בשבוע או הדרכת הורים, אין מענה שכולל את הרצף מתלות לעצמאות.
<אלעד קובארי לוי: כשאנחנו מסתכלים על הבוגרים אנחנו רואים את זה כאדם שהוא תלוי לחלוטין בתפקוד שלו באחרים ואדם שהוא עצמאי ומתפקד ונמצא בחברה.
<אלעד קובארי לוי: אז כמו שאמרו, בית צ'רנה, אם אני מסתכל על זה, הוא מקום שיותר על הרצף של התלות שאנשים כן מגיעים כמה פעמים בשבוע וזקוקים להרבה מאוד עזרה, אבל אני חושב על מענים שיכולים להיות, כמו שדיברו פה על שירותי חונכות ועל חוגים ועל דברים נוספים שיכולים לעזור לילדים ובני נוער להישאר בבתים שלהם.
<קריאה: ולא להגיע לתלות.
<אלעד קובארי לוי: לא להגיע לתלות.
<אלעד קובארי לוי: אני חושב שזה גם יכול, בסופו של דבר, לחסוך בהוצאות, לא רק הוצאות של אשפוז, גם הוצאות מרפאתיות.
<אלעד קובארי לוי: ברגע שיש שירותי שיקום אדם לא בהכרח צריך את הפסיכותרפיה עם מענה כוללני כל כך, זאת אומרת לפעמים הדברים הם גמישים יותר.
<מתתיהו דן: קודם כל אני רוצה להודות לך שבאת לכאן, אני זכיתי להכיר הרבה מהנוכחים פה במשך השנים של הרצף הטיפולי הפוליטי ועל זה אני רוצה לעמוד לרגע, על הרצף הפוליטי של הטיפול בבעיה הזו.
<מתתיהו דן: אני חושב שאת השלישית, זה התחיל אצל זבולון אורלב, ששם את זה על השולחן.
<מתתיהו דן: איך הוא אמר לי אז?
<מתתיהו דן: 'הייתי שר הרווחה, בחיים לא שמעתי על הבעיות האלה'.
<מתתיהו דן: זה הדהים אותי, הוא שר הרווחה והוא לא יודע שיש בעיות מהסוג הזה, נפשיות.
<מתתיהו דן: אם הוא לא יודע, זאת אומרת שמישהו לא הציף את זה, לא חשף אותו לזה.
<מתתיהו דן: אחר כך זה היה עם אורלי לוי ועכשיו איתך.
<מתתיהו דן: אני גם בתור האיש של רעייתי, שעושה פה הרבה לעניין, וגם בתור אבא לילדה שעברה כאן, אני חייב להגיד לך שאני רואה את התפקיד שלך, חוץ מהתפקיד הפוליטי, יש מעט מאוד הורים שמוכנים להיחשף וגם היום זה מאוד קשה.
<מתתיהו דן: זה קשה מבית, קשה מחוץ, כי אנשים לא מבינים את זה ואין פה, זאת אומרת אם את לא תהפכי את השולחן, ואני חייב לומר שבלי גב' דולב בפיניש שלה זה לא היה, כל הוועדות וכל מה שאנחנו מפרגנים לוועדה לזכויות הילד, ובאמת הוועדה הציפה את זה, אבל בביצוע זה נתקע.
<מתתיהו דן: אם היא לא הייתה לוקחת את זה יחד עם המנכ"ל לשעבר של משרד הרווחה, יוסי, שגיבה את זה, שהגיע לפה עוד יום ועוד יום וכל מיני קשרים פוליטיים, זה היה עדיין נושא לדיון.
<מתתיהו דן: וזה לא נורמלי.
<מתתיהו דן: אם את לא תעשי, לדעתי, אני יכול להגיד לך שאם זה לא יהיה רצף טיפולי בוועדות, שבוע אחרי שבוע, כמו בעיה ביטחונית, כי אני רוצה להגיד לך שהרבה מהילדים הם נפגעי חרדה בצורה כזו או אחרת, האווירה הכללית בארץ היא כזו שמייצרת במספרים גדולים, שאף אחד לא מכיר בכלל, זו הבעיה הביטחונית.
<מתתיהו דן: אז לא כל אחד מקבל הכרה של 'נפגע פעולות איבה', כי אז פותחים לו מה שנקרא צ'ק פתוח בביטוח לאומי, מה שאתה רוצה.
<מתתיהו דן: אבל אם אין הוכחות שהוא היה בדיוק בצד ליד הסכין שנתקעה, אז הוא לא זכאי, ואין הורים שיבואו.
<מתתיהו דן: יש התארגנות של הורים לילדים אוטיסטים, אז יש עבודה, את רואה את זה, יש פעילות ציבורית.
<מתתיהו דן: אני לא מאמין שב-50 השנים הקרובות יהיה איגוד של ילדים פגועי נפש, זה לא יהיה, ואת הפה היחיד.
<מתתיהו דן: אם זה ימשיך בקצב הזה לא ייצא כלום, כי עוד מעט יהיו בחירות - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא יודעים מתי עוד מעט.
<מתתיהו דן: לא, אני אומר עוד מעט, גם אם זה יהיה עוד שלוש שנים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כולנו על זמן שאול.
<מתתיהו דן: כן, אני רק אומר שברוך ה' יש לך את הלב לעניין, אז תדעי שבגלל שיש לך את הלב את יכולה לעשות את המהפכות ואנחנו, בתור נציג ההורים אני אומר, יכולים לגייס עוד כמה פוליטיקאים ושהתקציב הבא לא יעבור אם הנושא הזה לא יטופל.
יפעת שאשא ביטון: אתה יודע בכמה פגישות אני נמצאת שאומרים לי 'התקציב לא יעבור אם זה לא יטופל'?
<מתתיהו דן: אז אני רוצה להגיד לך, תנסי אותי.
<מתתיהו דן: תנסי, אני אומר את זה כי זה - - - אני רק רוצה להגיד לך, כשגומרים פה את התקופה היפה כאן את חושבת שיש לאן ללכת?
<מתתיהו דן: יש סל שיקום - - -
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהדברים הוצגו בצורה מאוד ברורה, שאנחנו מסתכלים על נקודה מאוד מסוימת בזמן והראייה צריכה להיפתח לכלל הרצף.
יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מקבלת את זה, אפילו התחברנו וביקשנו שתהיה התכנית שכוללת באמת את כל האפשרויות.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני רוצה לומר לך משהו, אני אומר את זה ביושר, לא יהיה דיון בוועדה כל שבוע על פגועי נפש ילדים כי יש עוד הרבה נושאים ועוד הרבה מצוקות של ילדים ואני לא אגיד לך אחרת, גם לא בשביל להיות נחמדה, אבל אני כן אגיד לך, אני חושבת שאמרתי את זה בתחילת השיחה, אני נמצאת בתכל'ס, בפרקטיקה, וברגע שתגיע לידיים שלי תכנית שמפרטת את ההיקפים ואת העלויות ואת המודלים השונים אני יודעת לקדם את זה.
יפעת שאשא ביטון: כל עוד שזה שיח על כמה זה חשוב וכמה צריך למנוע זה נייס טו הב.
יפעת שאשא ביטון: זה אני יכולה לבוא ולדבר איתה ולהגיד לה 'נכון, נכון, את צודקת', ו-?
יפעת שאשא ביטון: בסוף צריך לפרוט את זה.
יפעת שאשא ביטון: ולא כי אנחנו אנשים טכניים אלא כי יש לזה תרגום של כסף ושל מספר ילדים ושל מספר מסגרות ואיפה צריך ואיפה בעיקר יש צורך וכל המיפוי, אז מה לעשות, צריך לעשות עבודת שטח.
יפעת שאשא ביטון: אז אתה מרים לי להנחתה גם כדי לסכם, אלא אם כן יש למישהו משהו להוסיף, שמאוד חשוב לקבל, אני מבינה את זה שהמנכ"לים יישבו וידברו, אני אשמח לקבל ברקע כוועדה את התכנית, אפילו ברמה שהיא נמצאת בה היום, עוד לפני שאתם מברכים על המוגמר, מה שנקרא, כדי שאנחנו ננסה לזהות אומדנים וכיוונים ונוכל להתחיל לקדם את זה בשיח מול המשרדים.
יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים, גם משרדי הממשלה צריכים את תהליך הבשלות שלהם, צריך להתחיל איזה שהוא שיח איתם, להביא את הדברים, אפילו בצורה ראשונית שלהם כדי שאנחנו נוכל אחר כך להתקדם.
יפעת שאשא ביטון: אני אקיים שיחה גם עם שר הבריאות בנושא הזה כדי לראות באמת פניו לאן ועד כמה הם מחויבים לסיפור.
<עדית סרגוסטי: יפעת, אני חושבת שיש חיבור של העבודה שטלל עשתה עם המתווה של הצעת החוק שהוא נותן את - - -
יפעת שאשא ביטון: נותן את כל המענה.
יפעת שאשא ביטון: אני אדבר עם שולי לגבי מה הולך לקרות עם הצעת החוק.
יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים, הצעת חוק מוגשת, אבל עד שהיא עולה להצבעה, עד שהיא עוברת - - -
<עדית סרגוסטי: בסדר, אבל אני חושבת שדחיפה של הצעת החוק היא שנותנת - - -
יפעת שאשא ביטון: על זה אני אדבר עם שולי, זה שלה ואני יכולה רק לתת רוח גבית ולתמוך ולפרגן ולעזור איפה שאפשר.
<אביבית ברקאי-אהרונוף: במיוחד שהתכניות האלה לא ימשיכו להיות פיילוט ולא יהיו זמניות, יש באמת חשיבות עצומה שהן יהיו מעוגנות בחקיקה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה גם, בבקשה, קודם כל לדרוש בסיכום של הוועדה שיגיעו להסכמות בין משרדיות לגבי עבודה משותפת ולהעלות את החשיבות כפי שהיא הוצגה כאן.
יפעת שאשא ביטון: וגם שיקדמו את המפגש, את אומרת שהוא מדובר אבל הוא לא תוכנן.
יפעת שאשא ביטון: מבחינתי כשאין תאריך זה לא קיים.
<טלל דולב: בסדר, אני יושבת על הראש - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, את בסדר, אני גם רוצה לשבת להם על הראש.
<טלל דולב: אין בעיה, אני אקבל כל עזרה בשמחה, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נוציא דרישה במסקנות הוועדה שתקודם הפגישה המתוכננת עם מנכ"לי המשרדים, שזה רווחה, בריאות וחינוך, לקידום התכנית המשותפת.
<מתתיהו דן: ברשותך, היה כבר דיון כזה, דיון סגור, יצא מהפרוטוקול, בראשות אחד מיושבי הראש הקודמים של הוועדה, בתוך הוועדה לזכויות הילד.
<מתתיהו דן: בגלל שהם ראו חמקניים ובורחים אחריות, מגלגלים אחד לשני, אז עשו את הדיון בתוך הוועדה לזכויות הילד.
<מתתיהו דן: אני רק מציע, אני לא מנהל לך את הוועדה, אבל אני חושב שהם צריכים לעשות את זה תחת המטרייה הפרלמנטרית כי הם בורחים מאחריות.
<טלל דולב: הם לא בורחים בינתיים.
<טלל דולב: בואו נראה לאן אנחנו מתקדמים גם פה וגם פה ואז - - -
יפעת שאשא ביטון: אני באתי אופטימית.
<טלל דולב: ואז נראה אם צריך לעשות - - -
יפעת שאשא ביטון: זה יתרון של החדשים, הם עוד לא חטפו.
<מתתיהו דן: אני אופטימי שאת מסוגלת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו הולכים בלב שלם ונפש חפצה ואנחנו נגיע למה שצריך.
<טלל דולב: להיפך, אני חושבת שדיון פומבי יכול להיות פחות אפקטיבי כרגע.
<מתתיהו דן: לא, סגור, זה היה סגור.
יפעת שאשא ביטון: אני גם בעד מסגרות מקצועיות כשצריך, הרעיון הוא ברור, שמענו את הקולות ועכשיו בתכל'ס זה באמת בצוותים מקצועיים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עושים את זה בעוד תחומים, אפרופו פגיעות מיניות וגם בתחומים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אנחנו נלך על הערוץ המקצועי ואנחנו שם ניתן בכל הכוח.
<מתתיהו דן: אגב, מה עם הדוח של הוועדה שאז ישבה?
<מתתיהו דן: איפה הדוח הזה?
<מתתיהו דן: הדוח הזה פורסם?
יפעת שאשא ביטון: לא בוועדה שלי.
<מתתיהו דן: לא, הדוח הזה, הוועדה ביקשה כמה פעמים מהצוות - - -
יפעת שאשא ביטון: תן לי צ'אנס, את ההזדמנות.
יפעת שאשא ביטון: נתת לכולם את ההזדמנות שלהם - - -
<טלל דולב: הדוח הזה, כבר התקדמנו קצת מעבר לו.
<טלל דולב: אין סיבה לחזור אליו, זה לא מביא תועלת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עם הפנים קדימה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לקדם את הפגישה ואני חושבת שמשם תהיה התקדמות יותר מעשית.
יפעת שאשא ביטון: כם אני פותחת את ישיבת הוועדה בנושא של סיכום ובחינה של שנת פעילות "קדימה מד"ע בפרויקט "שלבים".
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים כאן כדי בעצם לסכם שנת פעילות, ללמוד ממה שהיה, לראות איפה החזקות, איפה החולשות, איך מתקדמים.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שיש קצת סערה שאני מלווה אותה בחודשים האחרונים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לומר מראש שהדיון פה יהיה דיון מכבד.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע את כולם, באמת את כולם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן במה לכל הדעות ולכל מה שיש לכל אחד להגיד, ככל שזה יהיה בצורה מכבדת.
יפעת שאשא ביטון: מי שינסה להפר את השקט והשלווה של הדיון לא יהיה כאן.
יפעת שאשא ביטון: אז אני מקווה שאנחנו נכבד אחד את השני ונמצא את הדרך הראויה באמת לומר את הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך – יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון, או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נקפיד גם בעניין הזה, נשתדל לא לדבר לגופו של מקרה, אלא באמת לגופה של תכנית ושל פעילות ולראות באמת איך מתקדמים מכאן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל בהצגת התכנית ובסיכום הפעילות ונפתח עם נציגי "קדימה מדע".
יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, מי מכם רוצה להציג?
<אבי גנון: בוקר טוב.
<אבי גנון: שמי אבי גנון, מנכ"ל הארגון.
<אבי גנון: אני אציג את עיקרי הפעילות בשנת 2015.
<אבי גנון: יחד איתי נמצאים שחר בר חן, מנהלת התכנית ומורים והורים שנמצאים איתנו.
<אבי גנון: כמובן גם נציגי משרד החינוך, והם יתנו, אני מניח, את ההתייחסויות שלהם.
<אבי גנון: קצת כמה מילים לגבי הארגון.
<אבי גנון: אנשים לפעמים חושבים שאנחנו איזה שהוא ארגון שבא ועוסק ב-.
<אבי גנון: אנחנו עוסקים בטוב ולמעשה בעשר שנות קיומו של הארגון, השקענו בפריפריה של מדינת ישראל, או למעשה במערכת החינוך בישראל מעל 300 מיליון שקלים מכספים שאנחנו הבאנו ואספנו עבור ילדים ועבור באמת משפחות וילדים שצריכים את העזרה שלנו – בצפון ובדרום.
<אבי גנון: תכנית שלבים – למעשה אנחנו התחלנו את המיזם ב-1 בינואר 2015, בעקבות המכרז שמשרד החינוך הוציא.
<אבי גנון: היינו המציעים היחידים, זאת אומרת מציע יחיד שניגש למכרז, זכינו במכרז והתחלנו את העבודה.
<אבי גנון: ניכנס קצת לפרטים, נצלול ונראה מה היה במהלך השנה הזאת.
<אבי גנון: כפי שאתם יודעים, ישנם כאלפי ילדים שנעדרים מהלימודים מדי שנה בישראל.
<אבי גנון: חוק חינוך חינם לילדים חולים נחקק בשנת 2001 ולאורו לצורך העניין גם המכרז שיצא אמור לתת את המענה לעניין הזה, והחל מינואר 2015 ארגון "קדימה מדע" נושא באחריות לניהול התכנית, כשזה עבר אלינו, למעשה לא עבר, אלא ניגשנו למלאכה לאחר שעמותה קודמת עשתה את זה במשך 24 שנה.
<אבי גנון: סיכום 2015 במספרים: אנחנו למעשה, הארגון טיפל בכ-4,000 פניות, כאשר 15% מהפניות הם ילדים מהחינוך המיוחד, 45% הן פניות על רקע אורטופדי, 14% פניות עקב מחלות כרוניות, 16% פניות על רקע נפשי ו-25% פניות עקב מחלות ממושכות.
<אבי גנון: כ-2,850 תלמידים חזרו ללמוד במסגרות החינוך בקהילה, 26 תלמידים נפטרו במהלך השנה.
<אבי גנון: בכל יום מקבלים במקביל עד כ-1,000 תלמידים שירותי חינוך בביתם.
<אבי גנון: זאת אומרת היום בבוקר לצורך העניין, הערכה שלנו שהיא בין 800 ל-1,000 תלמידים, מקבלים היום את השירות.
<אבי גנון: סך שעות ההוראה לשנת 2015 היה כמעט כ-200,000 שעות, שזה בדיוק מה שהתבקשנו לעשות במסגרת המכרז.