GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מאיר כהן: אני מצטער שאני צריך ללכת.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, דליה.
<דליה לב-שדה: הזנחה.
<דליה לב-שדה: מדובר רבות על הזנחה, שהרבה מאד ילדים יוצאים עקב הזנחה ולא דרך התעללות, שהורים צריכים להתעלל בילדיהם.
<דליה לב-שדה: אז לא, אז לפעמים יש גם סוג אחר של פגיעה בילדים, שזה בעצם סוג של התעללות פאסיבית ומתמשכת, אם אפשר לומר.
<דליה לב-שדה: כשל, או חסך בסיפוק צרכיו הפיזיים או הרגשיים של ילד.
<דליה לב-שדה: מה שחשוב אבל לציין שזה פוגע בו ופוגע בהתפתחות שלו.
<דליה לב-שדה: מחקרים מוכיחים שהזנחה מתמשכת גורמת לפגיעה במוח של הילדים, והם פשוט לא מצליחים אחר כך לממש את הפוטנציאל שלהם.
<דליה לב-שדה: אז כן, ילדים גם מוצאים לפעמים מביתם על רקע של הזנחה.
<דליה לב-שדה: השמה חוץ ביתית ועוני.
<דליה לב-שדה: אין קריטריון כזה של עוני בקבלת החלטות על השמת ילד במסגרת חוץ ביתית.
<דליה לב-שדה: אין דבר כזה.
<דליה לב-שדה: שנכון שיש במסגרות החוץ ביתיות ילדים עניים, אבל אם אנחנו מסתכלים על כך שיש קרוב ל-800,000 ילדים עניים במדינה, אז גם אם כל הילדים בהשמה חוץ ביתית היו עניים, והם לא, אז הם היו מהווים סך הכל 1% מכלל הילדים.
<דליה לב-שדה: אז ברור שאין קשר בין הדברים הללו.
<דליה לב-שדה: שוב, בטוח שמשפחות עניות עלולות לפעמים להיקלע למצבים שהם בהחלט מאתגרים ודורשים גם משירותי הרווחה לתת עוד ועוד מענים ולא תמיד יש את כולם, אבל אי אפשר לקשור את זה ישירות לזה.
<דליה לב-שדה: מספר הדיווחים לעובדים הסוציאליים לחוק הנוער.
<דליה לב-שדה: משנת 1995 אנחנו רואים שיש גידול, אחר כך יש יציבות.
<דליה לב-שדה: היום אנחנו עומדים על כ-50,000 דיווחים והדיווחים, הנה הסיבות לדיווחים.
<דליה לב-שדה: דרך אגב, רוב הדיווחים לפי המחקרים הם דיווחי אמת וגם זה עוד סיבה.
<דליה לב-שדה: אתם רואים שיש 50,000 דיווחים אבל יש סך הכל 6,000 ילדים בפנימיות.
<דליה לב-שדה: זאת אומרת שגם לא כל דיווח על כך בעיה שקמה, הילד אוטומטית מוצא מביתו.
<דליה לב-שדה: לא.
<דליה לב-שדה: עדיין מנסים קודם כל בקהילה לטפל ולמצות את כל האפשרויות.
<דליה לב-שדה: התעללות פיזית – 15,000.
<דליה לב-שדה: אני לא אגיד את המספרים כולם, אבל רק שתיראו.
<דליה לב-שדה: התעללות פיזית, התעללות מינית.
<דליה לב-שדה: דווקא הזנחה נמצא פה ב-12,000, אבל בסך הכל תסתכלו על המקרים, תראו אותם, זה פשוט לבכות כשרואים ממה הילדים הללו סובלים.
<דליה לב-שדה: המוסר הכפול.
<דליה לב-שדה: אני לא אגיד של מי ושל מה, אבל כן.
<דליה לב-שדה: כאשר ילד נפגע במשפחה – שירותי הרווחה אשמים.
<דליה לב-שדה: כאשר ילד מוצא מביתו על רקע הזנחה – גם שירותי הרווחה אשמים.
<דליה לב-שדה: אז אני חושבת שאנחנו - - -
יפעת שאשא ביטון: אתם תפקיד חשוב במערכת.
<דליה לב-שדה: כן, אבל אנחנו כל הזמן צריכים להחזיק את הקצוות ואנחנו צריכים גיבוי, כי אנחנו פועלים על פי חוקים של מדינת ישראל.
<דליה לב-שדה: אנחנו השליחים, אנחנו הזרוע הארוכה של המדינה.
<דליה לב-שדה: אם רוצים לשנות חוקים, שישנו חוקים, אבל אנחנו עושים את העבודה הנאמנה ואנחנו צריכים לקבל את הגיבוי של המערכת וזה לא מספיק.
<דליה לב-שדה: זו התחושה הכללית.
<דליה לב-שדה: שלא מספיק מגבים אותנו בעשייה שלנו.
<דליה לב-שדה: ולסיכום האתגרים.
<דליה לב-שדה: אנחנו רוצים כמובן להמשיך להרחיב ולהעמיק את השירותים.
<דליה לב-שדה: אני חושבת שגם ראיתם בעשור האחרון איך פותח מערך השירותים, אבל האתגר עכשיו שלנו, אנחנו מתחילים לפתח תכניות שהן תכניות מעטפת למשפחות, שמותאמות לצרכים הייחודיים של כל משפחה.
<דליה לב-שדה: לתת גם מעטפת תקציבית גמישה, גם לתת עובד סוציאלי לכל 13 משפחות.
<דליה לב-שדה: גם לתת מלווה משפחתי בתוך הבית כדי לסייע לאותן משפחות לעמוד על הרגליים וגם חלק ממצבים של הזנחה ולפעמים גם של התעללות, שבכל זאת הילד יישאר בבית והמשפחות יוכלו לעשות כמה צעדים קדימה, כולל התייחסות לסוגיות של תעסוקה ודיור.
<דליה לב-שדה: אנחנו רוצים לחזק את מדיניות העדפת האומנה בהשמה חוץ ביתית, כדי שאם ילד יוצא מביתו, שלפחות תהיה לו משפחה שהוא יוכל להיות שייך לתוך מסגרת משפחתית, כדי שתהיה לו התפתחות תקינה ככל האפשר.
<דליה לב-שדה: ולהעמיק את איכות החיים והבקרה במערך החוץ ביתי.
<דליה לב-שדה: האגף לשירותים חברתיים אישיים, יושבת פה גם סמנכ"לית המשרד ומנהלת האגף שלנו, היא מובילה את התהליך יחד איתנו, של לעשות ממש תהליך מאד משמעותי של בחינת כל מערך הפנימיות וכיצד ניתן לשדרג את הטיפול גם בתוך הפנימיות.
<דליה לב-שדה: וביסוס עבודת ועדות תכנון טיפול והערכה.
<דליה לב-שדה: אז אלה האתגרים שניצבים בפנינו והם רבים מאד ותודה רבה.
<קריאה: רק כסף חסר.
<דליה לב-שדה: הכסף גם יגיע.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה דליה.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אנחנו נימנע מהערות ביניים כדי שנוכל לאפשר גם לאחרים לדבר.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לתת לך את רשות הדיבור ותוכל להגיד את הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה באמת לחדד.
יפעת שאשא ביטון: גם באתגרים את הצגת את זה כמוסר כפול, אבל באמת הסוגיה של להוציא ילד מהבית, משום שנשקפת לו סכנה או לפחות מה שמאובחן זה שנשקפת לו סכנה, אל מול הצורך להשאיר אותו בתוך התא המשפחתי, הרבה פעמים יוצר איזה שהוא דיסוננס, שאם בסוף חלילה קורה משהו, אז התחושה היא שלא הגבנו בזמן, שלא עשינו את המעשה הנכון ויכולנו להוציא אותו מהבית ולחטוף באותה מידה על כך בעצם שלא עשינו הכל כדי להשאיר אותו בתוך המסגרת המשפחתית.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שרק הסיטואציה הקטנה הזאת, כביכול, ממחישה את המורכבות ואת הקושי בהתמודדות היום יומית בקבלת ההחלטות של העובדים הסוציאליים.
יפעת שאשא ביטון: צריך לומר גם ביושר, שאנחנו בני אדם ואנחנו מטפלים בכל כך הרבה ילדים וגם יכולות להיות טעויות בשיקול הדעת, שאנחנו יכולים לגלות אותן בדיעבד.
יפעת שאשא ביטון: וייאמר לזכות המשרד בהקשר הזה שבתכניות שונות שמגיעות למשרד, יש את הנכונות לפתוח מחדש את התיק או את המקרה ולבחון אותו, כדי לראות האם באמת התקבלה החלטה הנכונה או לא, וצריך הרבה אומץ בשביל זה.
יפעת שאשא ביטון: צריך גם אומץ בשביל להביא דיון כזה ליום כזה, ובמקום הזה אני רוצה להגיד לך תודה, כי זה באמת היה בחשיבה משותפת ואני חושבת שזה מוכיח את הכנות שבעבודה היום יומית וכל הכבוד לך ולכל הצוות שהיה שותף.
יפעת שאשא ביטון: מ', בוגרת פנימייה, בבקשה, שם מלא.
<קריאה: לא, לא מלא.
יפעת שאשא ביטון: אה, סליחה, סליחה, נכון, נכון.
יפעת שאשא ביטון: בשביל זה יש לי את תמי, שומרת הסף שלי.
<מ': שלום.
<מ': אז כמו שאמרת טעויות.
<מ': אצלי זה לא היה טעות, אצלי זה היה ההיפך.
<מ': קודם כל אותי הצילו ואני אספר קצת על עצמי, קודם כל מה אני עושה עכשיו ואני אספר גם על עצמי כבוגרת פנימייה, כילדה.
<מ': אני סיימתי תואר בקידום נוער ועכשיו אני עושה הסבה לעבודה סוציאלית.
<מ': כן, המטפל המרפא, הפצוע, אז ככה זה באמת המקום לסגור מעגל.
<מ': אני קודם כל מתרגשת.
<מ': אני גם עשיתי תעודת הוראה, אני מורה לאזרחות, אז אצלי קודם כל שלחתי לתלמידים שלי – אני בכנסת, אני זה.
<מ': אז כאילו מעמד.
יפעת שאשא ביטון: שיעור אזרחות במיטבו.
<מ': כן.
<מ': אמרתי גם למנהל שלי, אנחנו חייבים לעשות להם סיור, אז זה מרגש אותי ככה, כל המעמד הזה.
<מ': אז כן, קודם כל אני אחזור למצב.
<מ': הייתי ילדה, שלחו את משרד הרווחה.
<מ': שני האחים שלי נשלחו לפנימיית גבעת הוד, אני הייתי בפנימיית יום.
<מ': שוב, העובדת הסוציאלית ניסתה שאני אהיה בקהילה, לא ישר לשלוח אותי לפנימייה עם שני האחים שלי.
<מ': הורים לא מתפקדים, הורים שלא מצליחים לגדל את הילדים.
<מ': ילדת רחוב, מטיילת ברחובות, אמא מעופפת, אבא מהמר, מזריק.
<מ': לא מצליחה.
<מ': לא הולכת לבית הספר, אין כסף לקנות.
<מ': אין בכלל תקשורת עם ההורים.
<מ': לא משפחה מתפקדת.
<מ': בסופו של דבר הוחלט שגם אני עוברת לפנימייה.
<מ': ברור שלא קל להפריד.
<מ': לא רגילה בכלל לתורנויות, אני, תורניות, פנימייה?
<מ': ממש לא.
<מ': קשה מאד להיות בפנימייה.
<מ': בכלל, כשמפרידים אותך ואני רגילה להיות ברחובות, קשה.
<מ': אין מה לעשות.
<מ': אבל קיבלתי שם סוציאליזציה מחדש, קיבלתי ערכים, קיבלתי כלים.
<מ': אני יכולה להגיד שהיום אני מודה על זה.
<מ': הצילו אותי.
<מ': הצילו אותי, היום אני מ'.
<מ': היום אני מסתכלת על אנשים שגרתי איתם.
<מ': אני במקור משכונת - - -
יפעת שאשא ביטון: אל תחשפי פרטים.
<מ': סליחה.
<מ': קודם כל אני מאד בקבלה, אז כאילו אני יכולה להגיד את זה.
<מ': אני יכולה להגיד שאם לא הפנימייה ואם לא הכלים שקיבלתי, לא אני ולא האחים שלי לא היינו מגיעים למקום שאנחנו נמצאים בו, ללא העובדת הסוציאלית הזאת.
<מ': אנחנו כל הזמן אומרים, כל הזמן אנחנו מסתכלים על זה, כל הזמן אנחנו אומרים וואי, אם לא, וגם ההורים שלי.
<מ': גם כשאני הייתי שם ידעתי להעריך את המצב הזה.
<מ': כל הזמן בפנימייה נתנו לנו.
<מ': נתנו לנו גם לדעת לקבל צריך לדעת וידענו לקבל את זה.
<מ': בסופו של דבר סיימתי את הפנימייה, אני והאחים שלה.
<מ': עשיתי צבא.
<מ': באמת נעזרתי בעמותות, ילדים בסיכוי, בכל מה שיכולתי.
<מ': הלכתי לאקדמיה.
יפעת שאשא ביטון: האחים שלך עברו תהליך דומה בפנימייה, של שיקום נקרא לזה.
<מ': גם אחי הגדול.
<מ': יש אח שהוא פחות כזה, גם היה לו קשה, אבל שוב, לא ירדנו למקום של מישהו שלא גדל בפנימייה.
<מ': כי היו לנו כן חברים שגרו בשכונה ולא עברו את התהליך כמו שלנו.
<מ': אבל אנחנו יודעים להעריך את המצב הזה.
<מ': יודעים להעריך שגדלנו, שהיה את המקום הזה.
<מ': לא ניתקו אותנו מהמשפחה.
<מ': ידענו לשלב אותנו עם ההורים, אם היו צריכים להביא אותם ל - - -
יפעת שאשא ביטון: היום אתם בקשר עם המשפחה?
<מ': אנחנו בקשר עם המשפחה, אוהבים את המשפחה.
<מ': ההורים חולים, אז אנחנו גם מטפלים בהם.
<מ': הם המקור שאנחנו ככה, שמחזק אותנו גם.
<מ': תראי, בסופו של דבר זה המשפחה שלנו, ההורים שלנו.
<מ': הם לא עשו לנו, הם לא רוצו לעשות לנו רע, אנחנו לא חושבים.
<מ': אבל כן היה חשוב לי שאם היה צריך לא לשלוח אותנו שישי שבת, אז היו משאירים אותנו בפנימייה או שולחים אותנו למשפחות מארחות, אבל הם רצו לטובתנו.
<מ': הם עשו את זה לטובתנו.
<מ': לא עשו לנו רע.
<מ': לא התעללו בנו, לא חטפו אותנו.
יפעת שאשא ביטון: אני אשאל אותך שאלות קשות בשביל קצת לחדד.
יפעת שאשא ביטון: באיזה גיל הגעת לפנימייה.
<מ': אני הגעתי יותר מאוחר, בגיל 7, אבל יחסית.
<מ': האחים שלי יצאו בגיל 5.
יפעת שאשא ביטון: הספקת לטייל ברחובות עד גיל 7.
יפעת שאשא ביטון: איזה הספק מדהים.
<מ': כן, כן.
יפעת שאשא ביטון: והתחושות שלך, שהגעת לפנימייה, כפי שאת הצגת אותן, הן קשות.
<מ': היה לי קשה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת באותה תקופה זו פעם ראשונה, היה קשה לך לקבל את זה.
<מ': ברור, מה?
<מ': מי רוצה לעשות תורניות, מה זה לימודים?
<מ': אני?
<מ': לעשות שיעורי בית?
<מ': אני לא רגילה לדברים האלה.
<מ': אני רגילה לטייל.
יפעת שאשא ביטון: והיום מהמקום שצמחת - - -
<מ': ואני גם רגילה לעשות דברים, להרביץ, כל התסכולים של החיים שלי הייתי מוציאה את זה.
<מ': ופתאום את יודעת, לדבר, שיחות בפנימייה.
<מ': אני יכולה להגיד שהיום אני מדברת גם עם ילדים.
<מ': אחרי הפנימייה, באקדמיה הייתי גם מדריכה בפנימייה ופתאום לחוות את זה.
<מ': הייתי מדריכה בפנימייה פוסט אשפוזית גם.
<מ': אז אני חווה את הילדים מה שאני עברתי וזה כאילו, את יודעת, זה הכל אצלי סגירות מעגל.
<מ': כל הזמן סגרתי מעגל עם עצמי בלראות מה אני חוויתי.
<מ': גם בתור ילדה הייתי כל הזמן תוקפת, אבל זה משהו שאתה לא יכול.
<מ': אתה חווה את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה שאלתי את השאלה, כי באמת הרבה פעמים בפרספקטיבה, כשאנחנו לוקחים את הילדים - - -
<מ': כן, אני האשמתי.
<מ': האשמתי את העובדת הסוציאלית, האשמתי למה היא לקחה אותי ולמה היא הוציאה אותי והאשמתי את ההורים שלי והאשמתי את כולם.
<מ': אבל בסופו של דבר אני גם בדיעבד יכולה להגיד תודה, כי בלעדיה אני לא הייתי מי שאני פה ולא הייתי יכולה להגיע למעמד הזה ולא הייתי יכולה להיות מי שאני היום ואני מגשימה את עצמי ואני מגשימה את החלומות.
<מ': כל הזמן אומרים לי מה השאיפות שלך, מה החלום שלך.
<מ': אני אומרת אני מגשימה עכשיו את החלום שלי.
יפעת שאשא ביטון: יופי, אז קודם כל שיהיה לך בהצלחה.
יפעת שאשא ביטון: תמשיכי להגשים את החלומות שלך.
יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה לחזור ולחדד שהרבה פעמים כשאנחנו פוגשים את הילדים היום בפרספקטיבה של היום ומנסים לברר את התחושות שלהם, אז אנחנו נמצא באמת הרבה תסכול והרבה כעס והרבה מרמור.
יפעת שאשא ביטון: וצריך להיות מאד מאד חזקים כאנשי מקצוע בשביל לדעת שאנחנו עושים את הדבר הטוב, כי בסופו של דבר, כשאתם מסתכלים על זה ככה לאחור, אז אתם יודעים באמת לראות את התהליך שעברתם ומה יכול היה להיות אילולא יצאתם לפנימייה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, גם על האומץ וגם על הגילוי.
< ט': ברשות כולם, אני אבא לילד בסיכון כבר כמה שנים.
< ט': ככה אני מתאר קצת את המצב של הבן שלי.
< ט': מקטנות, מגיל ממש קטן, היא מספרת ואני מרגיש משהו, דמיון עם הבן שלי.
< ט': זה ילד שאין אצלו מגבלות של פחד.
< ט': הוא יכול לקפוץ מבניין לבניין בגובה עצום.
< ט': הייתי מקבל טלפונים משכנים בלי סוף.
< ט': נפל כמה פעמים, שבר ידיים, שבר את האף.
< ט': הוא לא מתרגש משום דבר.
< ט': עכשיו, הוא הגיע לסיכון בעקבות התעללות שהוא עבר בקהילה.
< ט': הוא היה במסגרת של כיתה מקדמת ופשוט לא יכלו להחזיק אותו שם.
< ט': הייתה שם איזו ועדה, ישבנו שם באיזו שהיא ועדה לגבי הבן, כי שלחו אותו הביתה.
< ט': הוא עבר התעללות ובמסגרת החינוכית שלחו אותו הביתה כי הוא בסיכון בחברה ואני הגעתי לוועדה הזאת.
< ט': לא הייתי אמור להיות שם ונתנו לי את רשות הדיבור.
< ט': אני רק רוצה שתבינו מה הוחלט בוועדה.
< ט': משרד החינוך.
< ט': הוחלט שלילד יהיה איש צוות מיוחד צמוד אליו בכל מסגרת החינוך.
< ט': זאת אומרת מן הרגע שהוא מגיע למסגרת החינוכית עד שהוא הולך מהמסגרת החינוכית.
< ט': איש צוות, וגם זה לא עזר.
< ט': היה לו מישהו וגם זה לא עזר.
< ט': בסופו של דבר הוא היה שלושה-ארבעה חודשים בבית ללא שום מסגרת.
< ט': כמובן שהעובדת הסוציאלית של המשפחה ליוותה אותנו באופן מלא וישבנו להחלטה והוחלט לשלוח אותו לפנימייה.
< ט': היה בסך הכל מדובר בגיל 11.
< ט': הוא נשלח לפנימייה, לבית מלאכה בקריית מלאכי.
< ט': אני רוצה לומר, דובר פה הרבה הרבה לגבי הנושא של פנימייה וגם מה שהיא עברה.
< ט': גם הבן שלי, אנחנו משפחה מאד חמה ואוהבת.
< ט': הורים מאד.
< ט': אנחנו דרך אגב מאד נעזרים בקהילה.
< ט': יש לנו עובדת סוציאלית קבועה.
< ט': אנחנו קיבלנו הנחית הורים.
< ט': כל הילדים שלי הם עם בעיות קשב וריכוז, בעיות ADHD.
< ט': כולם, חמישה בנים ושלוש בנות, זאת אומרת כולם כולם במסגרות עם קשיים.
< ט': הקהילה עזרה לנו.
< ט': אנחנו היום נמצאים גם במהות, דרך המקום שתורם לנו.
< ט': לפני כן היינו גם כן באיזו שהיא מסגרת מסוימת.
< ט': אנחנו בשיתוף פעולה מלא בקהילה.
< ט': אבל הבן, אני רוצה לומר, למרות שהוא הגיע לפנימייה הוא היה בסיכון גבוה מאד.
< ט': הוא התחבר לחברה מקולקלת מאד.
< ט': כשהוא היה מגיע הביתה הייתי רואה אותו בבוקר.
< ט': הוא היה יוצא בערב, חוזר בבוקר.
< ט': הייתי מקבל טלפון מאמבולנס, תבוא לחדר המיון.
< ט': הוא הגיע להתמכר לשתייה חריפה.
<קריאה: בגיל 11?
< ט': בגיל 13, 14.
< ט': הוא התמכר לשתייה חריפה.
< ט': הרבה פעמים גם הזמנתי משטרה.
< ט': הוא נעלם.
< ט': לא היה לי קשר איתו.
< ט': והחברה שהייתה לו, זאת אומרת לנסות להציל אותו בבית, אבוד לחלוטין.
< ט': אני קיבלתי אינפורמציה השבוע מאחד החברים שלו, שכמעט כל החברים עומדים להיכנס לכלא.
< ט': כולם.
< ט': יש אחד עם שבעה תיקים, בעיות של סחר בסמים, כל מיני.
< ט': וזו החברה שהוא היה איתם פה בשכונה, במקום המקורים שלנו.
< ט': וכמעט כולם, אחד נכנס לכלא ועוד כמה בדרך לשם.
< ט': וגם כשהוא היה בפנימייה, הוא היה חוזר הביתה, אני אומר בשנה הראשונה היו לנו קשיים אדירים להרחיק אותו מהחברה.
< ט': אבל שיתוף הפעולה שהיה לנו בפנימייה, הורים בשיתוף, במשך כל שבועיים היינו מגיעים לפנימייה.
< ט': אני רוצה לומר שהדבר הזה שכל ההורים מגיעים ודנים וכל אחד מספר על הבעיות שלו וההנחיות ושיתוף הפעולה המלא שהיה לנו בפנימייה, שיכולנו להתקשר.
< ט': אני יכולתי להתקשר לפנימייה אפילו באחת שתיים בלילה, לדעת מה אני עושה עם הבן.
< ט': קיבלתי הדרכה מהעובד הסוציאלי של הפנימייה, הדרכה מצוות ההורים, שהיינו פעם בשבועיים במשך שנה - - -
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הפנימייה נתנה איזו שהיא מעטפת גם למשפחה, מעבר ל - - -
< ט': באופן קבוע היה לנו צוות.
< ט': פעם אחת הבן שלי ברח מהפנימייה.
< ט': ברח.
< ט': ראיתי אותו בשכונה, דיווחתי לפנימייה.
< ט': זאת אומרת הם ידעו.
< ט': באחת בלילה המדריך שלו, אב הבית שלו, מנהל הפנימייה עם חמישה חברים, ארבעה חברים, הגיעו לחפש אותו בעיר.
< ט': חיפשו אותו בעיר, מצאו אותו והחזירו אותו לפנימייה.
< ט': זה דברים שלא קורים.
יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם הבן היום?
< ט': היום הוא עלה על דרך המלך.
< ט': זה לא יאומן.
< ט': אי אפשר לתאר את זה.
< ט': מי שמכיר אותו, את הילד, לאיזה מצב שהוא יכול היה להיות היום.
< ט': נפתחו לו תיקים במשטרה, זאת אומרת הוא הגיע – אמרתי, זה ילד שאין לו גבולות.
< ט': ממש.
< ט': היום הוא לא גדול, הוא בן 16, אבל בפנימייה, ממשיך בפנימייה ואי אפשר לתאר.
< ט': ילד אחר לחלוטין.
< ט': ילד נורמטיבי, ילד עם שאיפות ללמוד.
< ט': היו לנו בעיות, הוא בכלל לא למד.
< ט': לא רצה ללמוד.
< ט': היום הוא מגיע הביתה, המצב שלו היום כבר שנה שלמה הוא מגיע הביתה, הילד, בבית שלי, הראשון שהולך לישון זה הוא.
< ט': בשעה עשר הוא במיטה.
< ט': לא מעניין אותו חברים.
< ט': לא מעניין אותו.
< ט': הוא יכול היום לעמוד מול כל החברה שהוא פוגש אותה והוא מנדף אותה.
< ט': פשוט לא יאומן הכוח שהוא קיבל מהפנימייה.
< ט': ואני אומר לכל הילדים בסיכון, הליווי הזה של הקהילה נתן לו תמיכה, כי אני בטוח שללא זה הייתי עושה המון טעויות.
< ט': המון המון.
< ט': הרצונות שלי בתור אבא, הייתי מוריד אותו והייתי מכניס אותו לכלא מתוך דאגה אני חושב ועם הטעויות שהייתי עושה.
< ט': אבל החום והתמיכה שקיבלתי מכל המערכת, העובדת הסוציאלית שליוותה אותנו באופן מלא ומהות והפנימייה.
< ט': זה נתן, אני חושב שאי אפשר לתאר את ההצלחה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ט'.
יפעת שאשא ביטון: אני באמת מברכת על הדברים, כי אסור לנו לשכוח שמאחורי כל ילד שאנחנו מצילים, יש משפחה שלמה שאם אנחנו נדע לתמוך בה, אז אנחנו נעזור גם דרכם לילדים.
יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה על הדברים החשובים.
<קריאה: מה שהוא מתאר זו גם תכנית של הורים שותפים, שאנחנו מובילים ביחד עם המועצה לילדים בסיכוי ואשלים גם.
<קריאה: זה פשוט לתת את החיבוק לכל המשפחה מתוך הפנימייה, לא רק בקהילה אלא גם אנחנו יודעים שלילד צריך להיות קשר בין ההורים לבין המשפחה.
<קריאה: לכן זה לא שלוקחים רק ילד ומנתקים אותו לגמרי מהמשפחה, אלא משתדלים לשמור כמה שיותר - - -
יפעת שאשא ביטון: שמענו את זה משתי הזוויות, גם מ' שסיפרה על המשפחה וגם ט'.
< ט': רציתי להוסיף עוד דבר שהוא דבר שאני חושב שהוא מבורך מאד.
< ט': וזה פעם בשנה בחופש, יש לנו טיול אבות ובנים.
< ט': טיול ליומיים לצפון עם לינה, מכובד מאד מכובד.
< ט': אבא ובן.
< ט': מקבלים חדר.
< ט': עשינו את זה.
<קריאה: יש גם טיול אימהות ובנות?
< ט': אבל זה דבר שאני חושב שתרם לנו המון המון לקשר.
יפעת שאשא ביטון: דגנית נרקיס, יו"ר ועדת תכנון טיפול.
<דגנית נרקיס: היי.
<דגנית נרקיס: קודם כל ממש יצא טוב שאני מדברת אחרי מה ששמענו, כי בעיקר מפה אנחנו לוקחים את הכוח.
<דגנית נרקיס: אם יותר, אני בעצם הייתי רוצה לעשות ריפריימינג לשאלה ולסוגיה שעומדת כאן, מעבר לאיך מצמצמים את מספר הילדים שיוצאים מהבית, זה איך מקבלים את ההחלטות הנכונות.
<דגנית נרקיס: כי הסידורים החוץ ביתיים הם חלק מרצף של מענים שאנחנו נותנים, ואני לא ארחיב על התפיסות ויש שינויים במהלך השנים וזה שלא שוקטים על השמרים, אני חושבת שאני מספיק שנים במקצוע שאני יכולה להעיד על השינויים שחלים ואיך מקבלים את ההחלטות הנכונות.
<דגנית נרקיס: לפחות אני יכולה להגיד שמה שעוזר לנו זה באמת האופן שבו העבודה מתנהלת, שלכל עובד סוציאלי יש הדרכה ויש מסגרת והתהליך שבו מגיעים לקבל החלטה על ילד בסיכון, להוציא מצבי סיכון שהם באמת יכולים להיות אירועים אקוטיים שלפעמים משפחות שלא היו מוכרות ומשפחות שהן מוכרות והן מקבלות גיבוי ומענים עד להגיע לוועדה בעקבות העדר התקדמות או תקיעות, מצבים שהולכים ומסלימים, כשבדרך לא אחת מנקרות אצלנו השאלות מה קורה לילד בתוך הזמן הזה שעובר.
<דגנית נרקיס: כי זמן ילד הוא לא כזמן מבוגר.
<דגנית נרקיס: שנה בחיים של ילד בן שש זה הרבה מאד זמן, ויש מחקרים וגם ההחלטות שאנחנו מקבלים זה לא אינטואיטיבי.
<דגנית נרקיס: אנחנו נשענים על מחקרים, על תיאוריות, על פרקטיקה, שמצביעים על נזקים שנגרמים בתוך מצבים, גם אם הם לא אקוטיים, מצבים של הזנחה, אפילו עד כדי פגיעה בהתפתחות האישיות, וגם זו האחריות שיש לנו.
<דגנית נרקיס: התהליך הטיפולי מלווה על ידי הדרכה.
<דגנית נרקיס: בעצם ברגע שעולות שאלות שחשוב להתייעץ, מגיעים לוועדה לתכנון טיפול, כשהרציונל בעצם של הקמת הצוות של הוועדה, זה משהו שדורש בהחלט עוד התייחסות.
<דגנית נרקיס: חלק מזה כמובן שמי שמלווה את המשפחה שזה יהיה צוות שהוא חיצוני לטיפול במשפחה.
<דגנית נרקיס: מומחים בתחום של טיפול בילד ונוער.
<דגנית נרקיס: זו ועדה בין מקצועית בין שירותית, יש בם גם ממשרד הבריאות, גם אנשי חינוך, פסיכולוג, קצין ביקור סדיר.
<דגנית נרקיס: הילדים הם ילדים של כולנו, הם לא ילדים של הזנחה.
<דגנית נרקיס: כמובן שהם ילדים של המשפחות שלהם, אבל האחריות היא אחריות של כולם.
<דגנית נרקיס: ההזדמנות הזאת שניתנת למשפחה להיוועץ בצוות בין מקצועי שלא חווה וכבר יש לו מעורבות, גם רגשית וכבר יש לו איזה שהן עמדות שגם בתוך ההדרכה שמנסים לברר איפה העמדות ואיפה המציאות, זו הזדמנות משמעותית.
<דגנית נרקיס: העניין הוא שהצוות הזה הוא עדיין לא לגמרי ניתנים לו משאבים.
<דגנית נרקיס: אנחנו בראשון לציון, בעקבות זה שהוועדה היא ועדה שמקבלת הערכה וניתנים משאבים על ידי העירייה.
<דגנית נרקיס: יש לנו צוות קבוע שהוא חיצוני למקרה, לטיפול במשפחה, וכשיש בעצם את האפשרות מבחינת הערכת הצרכים של המשפחה, התפקוד של המשפחה, וכשהגישה היא גישה של כוחות, לא רק להסתכל על הפתולוגיה ולא רק להסתכל על הקושי, אלא להסתכל גם על הכוחות שיש למשפחה, כי הם לא נולדו כשאנחנו פגשנו אותם.
<דגנית נרקיס: הם התמודדו עם דברים עוד לפני שפגשנו אותם.
<דגנית נרקיס: וכדי לדעת איך הם התמודדו אנחנו גם יכולים ללמוד מהם והם יכולים ללמוד על עצמם.
<דגנית נרקיס: בתוך התהליך הזה, כשיש לנו אפשרות, מבחינת הזמן של הילד, מבחינת הקשיים של הילד, כי אנחנו כל שנה כמו בדוגמה שאתה נתת, שבאמת היה ילד אחת בתוך המשפחה, שאצלו הדברים הוקצנו.
<דגנית נרקיס: יש עוד ילדים עם קשיים כאלה ואחרים, אבל אצלו הדברים הוקצו וכל המשאבים והמעטפת שהמשפחה קיבלה לא הצליחו לשנות את הקשיים של הילד הזה.
<דגנית נרקיס: ולכן, חלק מהביקורת זה איך הוצאתם ילד אחד וילדים אחרים לא.
<דגנית נרקיס: גם אלה החלטות שצריכות להתקבל, האם להוציא ילד אחד, מה המשמעות, מה ההשלכות על המשפחה.
<דגנית נרקיס: אבל לפעמים להוציא ילד אחד, כי עם כל המענים שניתנים הילד הזה הוא בעל צרכים מיוחדים, שהמשפחה לא יכולה לתת לו מענה וגם הקהילה לא יכולה לתת לו מענה.
<דגנית נרקיס: בתוך המערך הזה אנחנו מקבלים החלטה, כשהדברים הם לא דחופים.
<דגנית נרקיס: יש תהליך גם בתוך הדיון, שכולל בתוכו מעקב אחרי קבלת ההחלטות.
<דגנית נרקיס: לפעמים בתוך דיון ומעקב כל שלושה חודשים האם התכנית מתבצעת.
<דגנית נרקיס: אחד הדגשים המאד גדולים שאנחנו נותנים זה השותפות עם ההורים, כי ברכת הדרך של ההורים, גם אם הילדים יוצאים מהבית - - - והחלק של השותפות של ההורים זה לא רק השתתפות.
<דגנית נרקיס: הם לא רק באים כחלק מהמחויבות שלנו.
<דגנית נרקיס: השותפות, ההשתתפות והעצמה, שזה חלק מהתפקיד שלנו.
<דגנית נרקיס: הלקוח שלנו הוא לא רק הילד, הלקוח שלנו היא כל המשפחה והיכולת שלנו לעזור ולטפל בכל המשפחה היא בעצם ההצלחה של כולנו.
<דגנית נרקיס: זה המנגנון שפיתחנו.
<דגנית נרקיס: אני רוצה להגיד שאנחנו מחזיקים את הקושי ומחזיקים את הקונפליקטים.
<דגנית נרקיס: אנחנו מחזיקים את העליהום, אבל אנחנו גם מחזיקים את התקווה.
יפעת שאשא ביטון: לכולם מוחאים כפיים פה, מחזקים את כולם.
יפעת שאשא ביטון: בדרך כלל אסור בכנסת, אבל אני מרשה היום.
יגאל גואטה: שלום לכולם.
יגאל גואטה: אני חייב להודות שיש לי בד בבד עוד כמה ועדות, אך בחרתי לבוא דווקא לפה.
<קריאה: מאיזו סיעה אתה, למי שלא מכיר?
יגאל גואטה: יגאל גואטה, סיעת ש"ס.
יגאל גואטה: אבל מה זה משנה?
יגאל גואטה: זה עוד ילד שגדל בקריית שמונה, במשפחת מצוקה, עם קשיים ואנחנו מכירים את הדברים והדברים קרובים לליבנו.
יגאל גואטה: בגדול אין לי מה לומר לכם.
יגאל גואטה: יישר כוח.
יגאל גואטה: זה מה שאני רוצה לומר.
יגאל גואטה: תודה רבה לכם שאתם מתעסקים בנושאים הקשים והכאובים האלה.
יגאל גואטה: זה לא מישהו שעובד בהייטק והוא נהנה והוא בא והוא מייצר.
יגאל גואטה: זה פשוט עבודת קודש ומגיע לכם יישר כוח אחד גדול.
יגאל גואטה: גם אם לפעמים טועים - - -
<קריאה: עם עבודת קודש, הם אמרו, לא הולכים למכולת.
יגאל גואטה: רגע, אני אגיע גם למכולת.
יגאל גואטה: אין ספק שלפחות אני אולי שלושה עשורים מכיר את הסיפור הזה של העובדים הסוציאליים, שזה איזה שהוא מעגל קסמים שאין קסם ואז לא מצליחים להגיע לכל מה שצריך ושוב פעם חוזר חלילה ואז לא מטפלים ואז יש ביקורת על המערכת למה לא מטפלים, אבל אין כסף.
יגאל גואטה: אני חושב שמהנקודה הזאת, ברשות יושבת הראש, אנחנו כן צריכים לעשות איזה שהוא משהו אופרטיבי.
יגאל גואטה: אני דיברתי על זה לפני שבועיים, כשדיברנו על נושא נשים מוכות בכנסת.
יגאל גואטה: זה שוב פעם אותו סיפור וקראתי מעל הדוכן לשר הרווחה שאני מבקש בכל לשון של בקשה להעלות את שכר העובדים הסוציאליים.
<קריאה: לכחלון אתה צריך לקרוא.
<קריאה: זה תלוי בשר שלה.
יגאל גואטה: זה תלוי בכולם.
<קריאה: לא, לא, לא, זה תלוי בו.
<קריאה: לא, זה תלוי גם בשר הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: זה שאני נותנת לכם הערות ביניים זה נחמד, אבל - - -
יגאל גואטה: וכי יש למישהו ספק שכחלון באמת הוא ראש וראשון לכל דבר חברתי, בטח כזה?
<קריאה: הוא שר האוצר.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, חבר הכנסת יגאל גואטה.
יגאל גואטה: אוקיי, בואו נסכם שהוא לא פחות ממה שהוא היה קודם.
יפעת שאשא ביטון: בואו נסכם שמי שהיה מצליח בשנה אחת, ואני לא רציתי להכניס פוליטיקה ,אבל מי שהכניס בשנה אחת כל כך הרבה תהליכים חברתיים - - -
יגאל גואטה: תני לי לעשות את העבודה בשבילכם.
יגאל גואטה: תאמיני לי, אני אעשה אותה יותר טוב.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עד הפנים גם לשם.
יגאל גואטה: אני לא חושב שבכל תולדותיה של מדינת ישראל היה שר אוצר חברתי כמו משה כחלון, באמת, והוא לא מהמפלגה שלי ואנחנו לא באים עכשיו לעשות פוליטיקה, אבל צריכים פעם אחת ולתמיד לעצור את מעגל הקסמים המטורף הזה.
יגאל גואטה: באמת אני חושב שהעובדים הסוציאליים וכל מי שנוגע בכלל בנושא הזה, צריכים לקבל שכר הרבה יותר גבוה, כי שוב פעם, זה גם סוג של עבודה שהיא לא נגמרת.
יגאל גואטה: אין לה שעות הרי, אין לה שעות.
יגאל גואטה: זה לא שהוא בא שמונה שעות לעבודה והוא הולך.
יגאל גואטה: זה לא נגמר.
יגאל גואטה: זה טלפונים בלילה וביום ובאמצע הלילה.
יגאל גואטה: זה פשוט לא נגמר.
יפעת שאשא ביטון: אתה דורך להם על היבלות.
יגאל גואטה: בסדר, אנחנו דורכים ואחרי זה אנחנו נרפא את זה.
<קריאה: לזה אנחנו כבר רגילים, לעבוד מסביב לשעון.
יגאל גואטה: כן.
יגאל גואטה: סתם בבדיחותא, אמר לי איזה חבר תשמע, אתה חבר כנסת, אתה מרוויח כך וכך לחודש.
יגאל גואטה: אז אמרתי לו תשמע, אבל אני מקבל טלפונים באחת ובשתיים בלילה, אמיתי.
יגאל גואטה: ביום חמישי קיבלתי טלפון ממישהו באחת ורבע בלילה.
יגאל גואטה: שאל אותי איזו שהיא שאלה ואמרתי לו אתה יודע מה, אני אבדוק לך ואני אחזור אליך עם תשובה.
יגאל גואטה: האמת שידעתי את התשובה, רק רציתי לתת לו להרגיש מה זה כשחוזרים אליו בשעה שלוש בבוקר.
יגאל גואטה: חזרתי אליו בשעה שלוש בבוקר ואמרתי לו יש לי תשובה בשבילך.
יגאל גואטה: הוא אומר לי מה, אתה עובד בלילה?
יגאל גואטה: אמרתי לו אם אתה לא ישן, איך אני אישן?
יגאל גואטה: אבל כן, עשיתי חשבון פחות או יותר, קיבלנו אתמול משכורות.
יגאל גואטה: אתמול קיבלתי משכורת ראשונה.
יגאל גואטה: אני עובד חודש ימים פה ועשיתי חשבון עם אשתי אתמול על כל השעות שאני עובד עם המשכורת שאני מקבל, יצא לי בערך 5.7 שקלים לשעה.
<קריאה: אתה יכול להיות עובד סוציאלי.