GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<קריאה: זה לא מה שאומר המנהל המקצועי שלך.
יפעת שאשא ביטון: משחקי ידידות.
<גיא צוקרמן: אני אמרתי, אני מביע את דעתי האישית שאני חושב שהדרך שאנחנו בהתאחדות ובנושא המקצועי, מובילים ב-30-40 שנה האחרונות בכדורגל, בוא נאמר אנחנו לא קצרנו הצלחות מרשימות.
<גיא צוקרמן: יש אסכולה שאומרת – נכון, צריך לחנך את הילד לתחרותיות, לעמוד בלחצים, ויש גם צד אחר.
<גיא צוקרמן: אז הצד האחד שעשינו לא הצליח – בואו נעשה את הצד האחר, שלפחות עד גיל 13-14 ננסה להוציא את העוקץ מהתוצאה.
<גיא צוקרמן: ואולי זה יהיה טוב לנושא של האלימות שאנחנו יושבים, אבל זה גם יהיה טוב להתפתחות המקצועית של השחקן, שהוא לא צריך את הלחץ הזה – תן גול.
<גיא צוקרמן: דבר נוסף שאני חייב לציין, לא כל ילד שמגיע לכדורגל – שעה וחצי הולכים מכות.
<גיא צוקרמן: שלא תקבלו פה – מי שלא מגיע למשחקי כדורגל – תמונה לא נכונה.
<גיא צוקרמן: במועדוני הכדורגל, שחקן ששייך לקבוצה תחרותית מקבל חינוך, מקבל ערכים, מקבל המון המון דברים טובים.
<גיא צוקרמן: יש דברים בשוליים שבהם צריך לטפל והנושא של התחרות זה אחד.
<גיא צוקרמן: דבר נוסף, נושא של שיפוט.
<גיא צוקרמן: אני יודע שבקט-סל, בכדורסל, הורה שמקלל – לשופט יש אפשרות להפסיק את המשחק ולרדת מהמגרש.
<גיא צוקרמן: אני חושב שאפשר לעשות את זה לפחות בגילאים של עד 14-15, בהתאחדות לכדורגל.
<גיא צוקרמן: יש קללות מצד ההורים – יורדים מהמגרש.
<גיא צוקרמן: נגמר הסרט.
<גיא צוקרמן: ילמדו פעם אחת.
<גיא צוקרמן: ילמדו פעם שנייה.
<גיא צוקרמן: אני בטוח ש - - -
יפעת שאשא ביטון: ילד יורד מהמגרש?
<גיא צוקרמן: כל הקבוצה.
יפעת שאשא ביטון: כל הקבוצה, זהו.
<גיא צוקרמן: השופט כהורה מפסיק את המשחק ברגע שמתחילות הקללות.
<גיא צוקרמן: אין תוצאה.
<גיא צוקרמן: עד גיל 15 אין תוצאות.
<גיא צוקרמן: לא מעניין.
<מרכוס גרשקוביץ': זה בהנחה שאין תוצאות.
יפעת שאשא ביטון: אגב, גם אם יש תוצאות אפשר להפסיק את המשחק ל-15 דקות.
יפעת שאשא ביטון: קבוצות צריכות להבין שיש פה הרתעה, חברים.
יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, בשביל למגר את האלימות שבשוליים ומה שאתם לפחות מנסים להציג כאן, זה שזה בשוליים.
יפעת שאשא ביטון: אז בואו נניח שאנחנו זורמים אתכם.
יפעת שאשא ביטון: בשביל למגר תופעות קשות שהן בשוליים – צריך לנקוט בצעדים שהם גם כן חריגים וקיצוניים, וחלק מהסיפור זה באמת לדעת לעצור ולהפסיק ולהגיד – אפס סובלנות כלפי אלימות במגרש.
יפעת שאשא ביטון: אז פעם.
יפעת שאשא ביטון: פעמיים.
יפעת שאשא ביטון: ארבע פעמים.
יפעת שאשא ביטון: חמש פעמים.
יפעת שאשא ביטון: ההורים רואים שזה פוגע בילדים – בסופו של דבר הם יתפסו כיוון ויבינו שככה לא מתנהגים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להאמין שבדרך הזו לפחות נצליח למזער את זה כמה שניתן.
<גיא צוקרמן: דבר נוסף, זה המאמנים.
<גיא צוקרמן: הבעיה המרכזית מתחילה מהמאמנים.
<גיא צוקרמן: כי ברגע שהמאמן - אני לא אומר שהוא מקלל – אבל ברגע שהוא מביע מחאה על איזו החלטת שיפוט, הוא יוצר לגיטימציה לכל השחקנים במחזה הזה.
<גיא צוקרמן: להורים, לשחקנים ולכולם.
<גיא צוקרמן: והחינוך הוא שלנו, של המועדונים.
<גיא צוקרמן: מאמנים - אסור להם במחלקות נוער בכלל להביע מחאה על החלטות שיפוט, גם אם זה כן לטובתם, לא לטובתם.
<גיא צוקרמן: אפרופו זה דיון אחר של הכשרת מאמנים.
<גיא צוקרמן: יש לנו בעיה במדינה של הכשרת מאמנים בגילאים הגדולים, על אחת כמה וכמה בגילאים הצעירים.
<גיא צוקרמן: אז בנושא הזה גם ענישה של מאמנים.
<גיא צוקרמן: אני הייתי בספרד בטורניר ומאמן שלנו, כמו רגיל, בארץ, היה אופסייד או משהו, נבדל, אופסייד.
<גיא צוקרמן: השופט הוציא אותו מהמשחק.
<גיא צוקרמן: הוא לא אמר כלום.
<גיא צוקרמן: אנחנו רגילים לשדר את המשחק.
<גיא צוקרמן: ברגע שהמאמנים יידעו שהם - - -
יפעת שאשא ביטון: שהם מודלינג עבור הילדים.
<גיא צוקרמן: שהם המודל, אז אנחנו גם כן.
<גיא צוקרמן: ודבר אחרון זה הענישה.
<גיא צוקרמן: ענישה של ההורים היא לא מספיקה.
<גיא צוקרמן: גם הורה, ואני מדבר מבחינת רשויות החוק – הורה שמרים יד במגרש – יש משטרה.
<גיא צוקרמן: חייבים.
<גיא צוקרמן: אי אפשר שהורה יבוא וירים יד על מאמן ולמחרת יראו אותו במגרש הכדורגל.
<גיא צוקרמן: הוא חייב לשבת בבית סוהר.
<גיא צוקרמן: ואם מורה הולך מכות עם הורה אחר, זה כאילו שמותר במגרש כדורגל לעשות הכל ביציע.
<גיא צוקרמן: זה משהו - - -
יפעת שאשא ביטון: החצר האחורית.
<גיא צוקרמן: בדיוק.
<גיא צוקרמן: הגדרת את זה כמו שצריך.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נפסיק את החצר.
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה שאתם מסכימים עם ההגדרה.
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו בעצם ננסה להכניס את החצר האחורית פנימה ולראות איך אנחנו מטפלים בה.
יפעת שאשא ביטון: שמוליק חנון, בבקשה.
<שמוליק חנין: חנין.
זוהיר בהלול: הוא בטוח לא חנון, גברתי, ראשת הישיבה.
יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי חנון.
יפעת שאשא ביטון: חנון זה דבר טוב.
<שמוליק חנין: בכל מקרה אני שמוליק חנין.
<שמוליק חנין: אני משמש מזה שנים מנהל מקצועי במכבי חיפה, מחלקת הנוער.
<שמוליק חנין: להבדיל מגיא, שהציג כמה נתונים על המועדון, אני רוצה להתייחס קצת יותר בפרספקטיבה רחבה לעניין הזה של מניעת אלימות בקרב הצעירים במגרשי הכדורגל.
<שמוליק חנין: מאחר שאני 27 שנים מכהן כמאמן או כמנהל מקצועי, אז זה באמת משהו שקרוב לליבי.
<שמוליק חנין: בנוסף יושב לצידי המפקח שהיה המפקח שלי ועדיין.
<שמוליק חנין: גם אני מורה בבית ספר ואין ספק שבמניעת אלימות בעצם מדובר על הגינות בספורט.
<שמוליק חנין: אנחנו לא מספיק מדגישים את הערכים – בכדורגל, אני מדבר – שהם הערכים החיוביים.
<שמוליק חנין: יש בעיה שהפופוליסטי זה השלילי - - -
יפעת שאשא ביטון: כי זה נתפס קול ואת זה אנחנו צריכים לפרט.
<שמוליק חנין: יש הדגשה של הערכים השליליים, של מי שעושה את התקשורת או מי שעושה בתוך המועדונים שלו, אז בהחלט צריך לשנות את המגמה הזאת.
<שמוליק חנין: אני חושב שהמגמה צריכה להשתנות וצריכים להדגיש באמת את הדברים היותר חיוביים.
<שמוליק חנין: אני חושב שאחד מהדברים העיקריים שאנחנו צריכים, זה פשוט להכשיר אנשים שיעסקו בזה.
<שמוליק חנין: להכשיר זה אומר ברמה של ההתאחדות או רמה הארצית דרך משרד החינוך או דרך משרד הספורט ואנשים כאלה בהחלט יכולים לתת את יהבם כל פעם במקום אחר, מהצפון ועד הדרום.
<שמוליק חנין: כמובן שזה משהו שצריך לכנס ולחשוב איך עושים את זה בצורה טובה ונכונה, אבל בהחלט צריכים להיות אנשים שצריכים לעסוק בזה.
<שמוליק חנין: בעבר, אנחנו ישבנו.
<שמוליק חנין: אני יושב גם בוועדת הנוער של ההתאחדות לכדורגל.
<שמוליק חנין: ישבנו וחשבנו איך באמת למנוע אלימות.
<שמוליק חנין: אני חושב שאחד מהדברים שבאמת צריכים לעשות, זה לתת תמריצים לקבוצות ההוגנות.
<שמוליק חנין: אנחנו כמעט ולא שומעים.
<שמוליק חנין: שומעים מי הקבוצות ההוגנות בכל מחוז.
<שמוליק חנין: אם יש מחוז צפון או שרון או דרום.
<שמוליק חנין: הקבוצות ההוגנות, ככה.
<שמוליק חנין: תמיד שומעים על האלופות.
<שמוליק חנין: בדרך כלל אנחנו שומעים על הקבוצה שהיא במקום הראשון, שזכתה ואני לא אומר את זה ממקום של מכבי חיפה, כי מכבי חיפה מן הסתם ברוב השנתונים, ברוב הקבוצות, היא ממוקמת שם במקום הראשון ואני אומר לכם כמי שמדגיש את העניין החינוכי, הערכי – צריכים להדגיש את העניין הזה.
<שמוליק חנין: עכשיו משרד הספורט, משרד החינוך.
<שמוליק חנין: ההתאחדות אין לה כסף ומשאבים לעשות את זה.
<שמוליק חנין: צריכים לתת את הדעת בתמריצים לקבוצה ההוגנת.
<שמוליק חנין: לא ביקשתי תמריצים מהקבוצה שנמצאת במקום הראשון, ותמריצים הם תמריצים לילדים.
<שמוליק חנין: נקודה נוספת היא ההבדל בין משרד החינוך, שאברהם הציג וההתאחדות לכדורגל או העוסקים במלאה בהתאחדות לכדורגל.
<שמוליק חנין: בהתאחדות לכדורגל מועסקים מאמנים שההכשרה שלהם היא בערך, אם אני לא טועה – מדריכים זה 120 שעות, 140 שעות, ומורים, מן הסתם, לומדים 4 שנים כדי לעמוד בפני קבוצת ילדים, פלוס מינוס עם מספרים זהים.
<שמוליק חנין: אפילו במשרד החינוך, אני אומר לכם, כשעומדים מול 40 תלמידים, למרות הצפיפות הזאת, המורים מצליחים.
<שמוליק חנין: לא שזה שונה הרבה, מפני שעדיין יש הרבה יותר כלים למורה מאשר למאמן.
<שמוליק חנין: ואני חושב שבהכשרה של האנשים יש לנו קצת בעיה בענף הזה של הכדורגל.
<שמוליק חנין: מן הסתם הייתי מציע שכל מועדון יעסיק אנשי חינוך.
<שמוליק חנין: יעסיק.
<שמוליק חנין: הוא יצטרך להראות שחובת ההוכחה תהיה על המועדון, שאנשי חינוך יהיו בתוך המועדון.
<שמוליק חנין: אני חושב שזה חלק מההקצבות שצריכות להגיע דרך המשרדים השונים.
<שמוליק חנין: כמה הערות לגבי מה שנאמר.
<אבי לוי: אבל שמוליק, המאמנים גם באירופה הם לא מורים לספורט.
<שמוליק חנין: לא אמרתי.
<שמוליק חנין: אני לא אמרתי שזה חייב - - -
<אבי לוי: אני חושב שתנאי סף למאמנים לא כל אחד יכול להיות, זה כן שיעשו.
<שמוליק חנין: שנייה.
<שמוליק חנין: לא אמרתי שאם יש עשרה מאמנים במחלק נוער תחרותית, לא כל העשרה צריכים להיות אנשי חינוך, אבל בהחלט צריכים לחשוב שבחלק – נקרא לזה של החטיבה הצעירה – צריכים להיות שם הרבה יותר מאמנים שהם בוגרי חינוך גופני, כן.
<שמוליק חנין: שם אנחנו, אם יש לנו את האפשרות, אז כן אנחנו מעסיקים שם מאמנים שהם גם בוגרי חינוך גופני.
<שמוליק חנין: כמה הערות נלוות לדיון שנעשה.
<שמוליק חנין: א' הכדורגל הוא לא כזה נורא.
<שמוליק חנין: מסתבר שהעוסקים בכדורגל, יש בערך 35,000 שחקנים פעילים שרשומים בהתאחדות – תתקנו אותי אנשי ההתאחדות, כך שזה מספר לא קטן ואני חושב שבגלל הענף שהוא כל כך פופולארי, כל מה שקורה, האירועים שקורים, הם יוצאים מיד לתקשורת.
<שמוליק חנין: מה לעשות, כדורגל הוא קצת יותר פופולארי מטניס וגם בטניס יש - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל בוא לא נייפה את זה.
יפעת שאשא ביטון: במינונים, אם אנחנו מסתכלים על האלימות ועל העלאת היצרים ו - - -
<שמוליק חנין: אוקיי.
<שמוליק חנין: אני חושב שהאירועים של הכדורגל - - -
יפעת שאשא ביטון: כדורגל זה יותר אמוציונאלי משום מה.
<שמוליק חנין: לא, אני לא חושב שזה שונה מהחברה בכלל בישראל.
<אבי לוי: אתה צודק במאה אחוז.
<שמוליק חנין: אני לא מעט שנים מלמד בבית הספר ואני אומר לך שהאלימות בבתי הספר היא לא פחותה מהאלימות בקרב הילדים.
<שמוליק חנין: עכשיו לגבי ההורים.
יפעת שאשא ביטון: רק במשפט ברשותך, כדי שנאפשר לעוד.
<שמוליק חנין: בקצרה, אני אסיים.
<שמוליק חנין: הייתה פה אמא של הפועל רמת גן.
יפעת שאשא ביטון: "אמא של הפועל רמת גן".
יפעת שאשא ביטון: תראי באיזה תואר את זכית.
<אסנת עוזרד: אני כרגע אמא של 22 שחקנים.
<שמוליק חנין: אנחנו מכירים ויש פה גם נציג של הפועל רמת גן ואת אמרת שאת גרה בקריית שמונה, ויריב אמר את זה בצורה מפורשת.
<שמוליק חנין: מאחר שביקרתי לא מעט במשחקים נגד הפועל רמת גן ובקריית שמונה לא מעט פעמים - - -
יפעת שאשא ביטון: אצלנו הם עדינים אבל.
<שמוליק חנין: לא בכפר בלום.
<שמוליק חנין: עם כל הכבוד, לא בכפר בלום.
יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, אצלנו הפוך.
יפעת שאשא ביטון: אני אגיד במאמר מוסגרת, כשמגיעות קבוצות אורחות אנחנו מסתכלים על היציע שלהם רועש וכולם שמחים, ואצלנו יושבים עם גרעינים.
<אבי לוי: הם לא מארחים אותם בקריית שמונה, מארחים אותם בכפר בלום.
<אבי לוי: אין לכם מגרש בקריית שמונה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני מדברת על קריית שמונה.
<שמוליק חנין: רק כמה משפטי סיום, כמי שחווה כל שבת מחדש את מה שקורה.
<שמוליק חנין: אז גם בקריית שמונה וגם בהפועל רמת גן, אני אומר שהמשחקים הם לא חוויה חיובית – לא להורה ולא לשחקן.
<שמוליק חנין: אני לא יודע כמה ביקרתם בהפועל רמת גן, אבל איפה שהספארי, המתקן בספארי זה מעין ארגז חול שמשחקים עליו כדורגל וזה לא ממש משחק כדורגל.
<שמוליק חנין: אז קשה לייצר שם אווירה חיובית וההורים נגררים לתוך האווירה הזאת.
<שמוליק חנין: אין מקום לשבת, אין איפה להתנהג כצופה במשחק כדורגל.
<שמוליק חנין: אז בטניס אולי יש מקום לשבת ויש כן מתקן.
<שמוליק חנין: אין מתקנים ראויים, וזה לתשומת ליבם של אנשי הספורט, של משרד הספורט, של משרד לא יודע מה, ליצור מצב שהמקום יהיה ראוי לצפייה.
<שמוליק חנין: עכשיו אני אספר לכם, רק משפט מסיים.
<שמוליק חנין: אני מבקר הרבה בטורנירים בין לאומיים.
<שמוליק חנין: אין מועדון כדורגל באירופה, שאין בו מועדון, קפיטריה, מקום לשבת, שההורים ישתו קפה שם, שההורים ישבו ויאכלו.
<שמוליק חנין: אין בארץ מועדון שמכיל דבר כזה.
<שמוליק חנין: זאת אומרת שגם פה יש אפשרות לעשות איזו שהיא תקנה שתכיל את העניין הזה.
<שמוליק חנין: גם בקטמון אין מקום לשבת ולעשות קפיטריה.
<מרכוס גרשקוביץ': אין מגרש.
<שמוליק חנין: אין מגרש.
יפעת שאשא ביטון: הנה, ובכל זאת רגועים שם.
<שמוליק חנין: לא, לא, חוץ מקטמון רגועים בעוד כמה מועדונים.
<שמוליק חנין: המטרות של קטמון הן יותר מטרות חינוכיות, לא מטרות של ייצור שחקנים, אבל לשם אני לא אגיע.
<שמוליק חנין: לסיום אני אומר, בסך הכל אנחנו כחברה, חברה אלימה שצריכה לטפל בעניין הזה של מניעת אלימות והכדורגל הוא בהחלט חלק מזה.
זוהיר בהלול: חוששני שאנחנו הולכים לקראת בניית מדינה אפלטונית מכדורגל.
זוהיר בהלול: אי אפשר.
יפעת שאשא ביטון: לא, רגע, אני פשוט חוששת שאחר כך אנחנו לא נפסיק להגיע לכולם.
יפעת שאשא ביטון: מי שמדבר, להשתדל לתמצת את הדברים ולא לחזור על דברים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: זה המורה שבי יוצאת.
יפעת שאשא ביטון: גידי דודי, אחר כך אמיר בן צבי ואחריו עומר בוקסנבוים, ומשם נמשיך לנציגי המשטרה.
<גידי דודי: גידי דודי, אני מאמן כדורסל במחלקת הנוער של הפועל ירושלים, אבל אני אדבר בקצרה בכובע אחר.
<גידי דודי: אני בילתי כעשור באקדמיות שונות ברחבי אנגליה ויצא לי ללמוד ולחקור את הדו"ח של שופט בית המשפט העליון טיילור, אחרי אסון הילסבורו באנגליה, וזה פשוט, כל הדיבורים פה הם טובים וחשוב לעסוק בחינוך, אבל הם הוציאו את זה מהיד של ההתאחדות, הוציאו את זה מהיד של משרדי הספורט וכיוצא בזה.
<גידי דודי: אלא זה משרד משפטים ורשויות החוק.
<גידי דודי: אם אתה הולך לתיאטרון – אתה לא תקום ותקלל את הבמאי ולא תקלל את השחקן בלי שיעצרו אותך.
<גידי דודי: באנגליה אסור להגיד קריאות גזעניות לא בשום מקום ולא במגרשי הכדורגל.
<גידי דודי: אי אפשר להביא שוטרים לכל מקום.
<גידי דודי: כל מה שצריך זה חקיקה.
<גידי דודי: זה לוקח בין 3 ל-5 שנים כדי ליישם את זה, אבל אף אחד לא אומר ולא יגיד – לא יהודי מלוכלך ולא ערבי מלוכלך במגרש כדורגל באנגליה, ואלימות - - -
<עדנה בקנשטיין: יש חקיקה.
<גידי דודי: יש חקיקה עם אכיפה, אני מדבר.
<גידי דודי: אף פעם לא היה מצב כזה שבעשר השנים האחרונות במשחקי נוער, שהורים שם התפרעו בעבר.
<גידי דודי: גם האגודות עזרו לעצור את זה, אבל בעיקר חקיקה.
<גידי דודי: טלפון לשוטר – והייתי עד לזה בעשרות מקרים באנגליה בתחילת שנות ה-90 שהיה להם קשה ליישם את זה.
<גידי דודי: זה פשוט חקיקה.
<גידי דודי: טלפון לשוטר, אבא מובא למעצר, הוא לא יעשה את זה שוב.
<גידי דודי: ירחיקו אותו ממגרשי הכדורגל וההרחקה שם היא שונה.
<גידי דודי: הוא מבלה בכל המשחקים של הבן שלו בתחנת משטרה – גם משחקי הבית, גם משחקי החוץ.
<גידי דודי: הם עשו את זה גם לבוגרים, גם לנוער ולילדים וכך זה נפסק.
<גידי דודי: זה לוקח כמה שנים.
<גידי דודי: כמובן שמתקנים – אין כסף במדינה שלנו לא יהיה אף פעם כסף לעשות את אירופה ולא יכול להיות לחנך מאמנים כמו שמחנכים שם.
<גידי דודי: זו תרבות אחרת, זו דרך אחרת, זה עולם אחר.
<גידי דודי: אבל באנגליה הם הבינו דבר מאד מאד חשוב.
<גידי דודי: יחד עם חינוך, שזה חשוב מאד, חייב חקיקה שאוכפים אותה, שהאגודות אוכפות אותה על ידי טלפונים לשוטרים, טלפונים לתחנות משטרה.
<גידי דודי: השוטרים באים וכך זה נגמר.
<גידי דודי: מי שיודע כשהוא מקלל – גם בקללה הכי נמוכה – עומד ומקלל שחקנים, מאמנים והוא יישב לילה במעצר או יורחק – הוא לא יעשה את זה שוב.
<אבי לוי: הם שמו שופטים לספורט.
<גידי דודי: זו הדוגמא.
<גידי דודי: מגרשי כדורסל, אני שמח להגיד, אני מסתובב בכל הארץ.
<גידי דודי: לשופטים יש סמכויות להוציא.
<גידי דודי: זה קורה.
<גידי דודי: זה קורה מעט במשחקי כדורסל, בכדורגל זה - - -
יפעת שאשא ביטון: אני שוב מחדדת – אתם בוחנים את זה בתכנית שלכם, נכון?
יפעת שאשא ביטון: את סמכויות השופטים - - -
<גידי דודי: באנגליה כבר הפסיקו להעניש את האגודות.
<גידי דודי: לצערי, אני חושב שההתאחדות, לא באשמתה, מענישה את האגודות.
<גידי דודי: האגודות סובלות לחינם בגלל אלימות של הורים וגם של ילדים.
<גידי דודי: רמת המאמנים פה היא לא רעה.
<גידי דודי: מחנכים אותם.
<גידי דודי: אנחנו עוברים עשרות השתלמויות, מעבירים עשרות השתלמויות, אבל אלימות תמיד הייתה ותמיד תהיה בכל מקום ובכל מצב.
<גידי דודי: הבינו שהדרך לפתור את האלימות היא חקיקה.
<גידי דודי: ובדיון כזה צריך להיות משרד המשפטים ורשויות החוק, לדבר איך מונעים את זה.
יפעת שאשא ביטון: תיכף נשמע את רשויות החוק, אחרי שהם ישמעו את כל האינפורמציה כאן.
<גידי דודי: זה קל.
<גידי דודי: חוק פשוט.
<גידי דודי: זה פשוט קל נורא לכתוב וליישם את זה.
<גידי דודי: זה נעשה במקום שהאלימות בו הייתה גדולה יותר.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה גידי על הדברים החשובים.
יפעת שאשא ביטון: אני מתנצלת בפני אלה שהקראתי את שמותיהם, פשוט יעקב צריך לצאת, אז אני מקדימה את תורו.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, יעקב.
<יעקב בוזגלו: שלום לכולם.
<יעקב בוזגלו: שמי יעקב בוזגלו, אני כדורגלן נבחרת ישראל בעבר, מאמן מוסמך, אב לארבעה ילדים שכולם כדורגלנים, חלקם לשמחתי, חלקם לצערי.
<יעקב בוזגלו: עברנו כל כך הרבה במגרשי הכדורגל, שאני כמעט ולא מסכים עם שום מילה שנאמרה פה, ונאמרו פה הרבה מאד דברים שחלקם חשובים, כמו לדוגמא החבר ממשרד החינוך, שמאד מצא חן בעיני, שהוא נגע בנקודה משמעותית ביותר, שהיא האגודות.
<יעקב בוזגלו: ולי אין ספק שאת כל הטעויות האפשרויות עושות האגודות, כמי שהיה כמעט בכל האגודות בארץ.
<יעקב בוזגלו: לוקחים ילדים בני 5-6, חותמים בצורה כזאת או אחרת לדרך ארוכה עד להגיעם לגיל בגרות.
<יעקב בוזגלו: החלום של כל ילד זה להיהפך להיות כדורגלן בסופו של יום.
<יעקב בוזגלו: ההשקעה היא ענקית, גדולה מנשוא ולהרבה מאד הורים.
<יעקב בוזגלו: יש הורים שאני מכיר שאפילו לוקחים הלוואות על מנת שילדיהם יגיעו לגדולות.
<יעקב בוזגלו: אחת הטעויות הגדולות מאד שעושות כל האגודות, בלי יוצא מן הכלל, כולל מכבי תל אביב, שהייתי שם, כולל מכבי חיפה שהייתי שם, אין מה שנקרא תעודה לכדורגלן.
<יעקב בוזגלו: כלומר, אני כאב, שאם לא היה לי מושג במקצוע שילדיי בחרו, אין ספק שהייתי כועס לאורך כל הדרך.
<יעקב בוזגלו: אני משקיע.
<יעקב בוזגלו: אף אחד לא מדבר איתי.
<יעקב בוזגלו: אף אחד לא אומר לי – הילד התקדם, הילד לא התקדם.
<יעקב בוזגלו: עכשיו שתבינו, כשמדובר בהורים שמשקיעים הרבה מאד כסף, הם במתח עצום לאורך כל הדרך.
<יעקב בוזגלו: והמתח העצום - - -
יפעת שאשא ביטון: משהו צריך לרסן את המתח הזה.
<יעקב בוזגלו: לא, לא, סליחה.
<יעקב בוזגלו: המתח נובע מההשקעה.
<יעקב בוזגלו: אין אדם שמשקיע שלא רוצה בסופו של יום לראות קצה אור במנהרה.
<יעקב בוזגלו: אני בטוח שגם את, גברתי, אם תפתחי עסק ולא תדעי שיהיה לך - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל אתה מציג פה משהו מאד קשה בעיני.
יפעת שאשא ביטון: בעצם התמונה שאתה מציג, ואני מבינה את מה שאתה אומר, אבל התמונה שאתה מציג היא שכאילו כל הילדים שנכנסים עכשיו לתוך המועדון הם מיני עסק, שאנחנו מתחילים לטפח אותו כי אנחנו בונים עליו לעתיד, ואנחנו מדברים על - - -
<יעקב בוזגלו: ממש לא.
<יעקב בוזגלו: אז גברתי הבינה אותי לא נכון.
<יעקב בוזגלו: מה שאני בא לומר, הרי גם ציינו את זה פה, שרוב הילדים לא יהיו כדורגלנים.
<יעקב בוזגלו: עכשיו השאלה היא לאיזה גיל אנחנו מתייחסים.
<יעקב בוזגלו: הגדרתי שעד גיל 14-15 אין לי בעיה שזה יהיה חוג, שבו נקנה ערכים לילדים.
<יעקב בוזגלו: חינוך בסופו של יום – אם את שואלת אותי – מגיע ברובו מהבית.
יפעת שאשא ביטון: זו נקודה יחידה שאנחנו כולנו תמימי דעים בה.
<יעקב בוזגלו: ברובו מגיע מהבית.
<יעקב בוזגלו: ואני כאב לארבעה ילדים, לא רוצה לומר שנתליתי על הקירות עם הציפורניים כדי לגדל אותם ולהקנות להם את החינוך – קודם כל מהבית ולאחר מכן ביקשתי, גם דרך האגודות, דרך בתי הספר, הכל זה השלמה של ההורים, אבל ההורים בסולם.
<יעקב בוזגלו: ומה שקורה בתחום הכדורגל, שלצערי לא מפסיקים ללכלכך על האנשים שבעצם הם ממיטב כספם מחזיקים את האגודות.
<יעקב בוזגלו: וזו בושה.
<יעקב בוזגלו: אני כבעל דעה - - -
יפעת שאשא ביטון: בעל המאה.
<יעקב בוזגלו: אני בעל המאה ואני לא בעל הדעה.
יפעת שאשא ביטון: נכון, אבל זאת הבעיה, יעקב.
<יעקב בוזגלו: רגע.
יפעת שאשא ביטון: אתה נוגע בדיוק בנקודה שבה אנחנו מנסים לגעת.
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר אני - - -
<יעקב בוזגלו: אני מדבר על מקצוענות.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אנחנו מדברים על מגרשי הכדורגל בכלל, לא רק על שחקן כזה או אחר.
יפעת שאשא ביטון: בסוף באמת כמו שאמרתם – 2-3%, ככה, אם אני מגזימה – יוצאים מתוך כל הקבוצות האלה והופכים לשחקנים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת ותתקנו אותי אם אני טועה, וזאת חלק מהבעיה, שאתם כהורים, אתם שותפים, אתם מעורבים, אבל אתם לא יכולים להתערב.
יפעת שאשא ביטון: אתם לא באמת בעלי הדעה במגרש.
יפעת שאשא ביטון: בשביל זה יש אנשי מקצוע, ואם את זה נצליח לפרק, אז גם ההורים יוכלו להנות מכדורגל כשהם באים בשבת לצפות בילדים שלהם.
<יעקב בוזגלו: אוקיי.
<יעקב בוזגלו: אני רוצה לומר שבעצם, אם את מסתכלת, תיקחי כל ילד באשר הוא, שנמצא באגודה כזאת או אחרת, לי אין ספק שהוא יוכל לדקלם לך מה החובות שלו.
<יעקב בוזגלו: ואני לאורך כל הדרך שמעתי רק מה החובות.
<יעקב בוזגלו: שיקום אחד או שתקום אגודה אחת ותבוא ותאמר.
<יעקב בוזגלו: הרי לאותם ילדים יש גם הרבה מאד זכויות, רק שהם לא יודעים עליהן.
<יעקב בוזגלו: ואין אף אחד שיבוא ויאמר לילד מתי יש לו זכות יציאה, מתי יש לו זכות חתימה.
<יעקב בוזגלו: מעסיקים כדורגלנים שאפילו בני 21 פלוס, עם חוזים אפס, ואחרי כל - - -
יפעת שאשא ביטון: טוב, אנחנו מדברים פה על הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להישאר במקום של הילדים החמודים הקטנים.
<יעקב בוזגלו: לא, לא, אני בכוונה.
<יעקב בוזגלו: אותו בחור שאני מדבר עליו, שהגיע לגיל 21, תאמיני לי שהוא היה ילד בן 5 – 15 שנה קודם.
<יעקב בוזגלו: הוא היה ילד בן 5.
<יעקב בוזגלו: הבעיה שהוא לא ידע מה הזכויות שלו.
<יעקב בוזגלו: אף אחד לא לוקח ומקרב את ההורים לאגודה.
<יעקב בוזגלו: נותן הסברים גם לילדים, גם להורים.
<יעקב בוזגלו: אני, נניח שלא היה לי מושג בכדורגל והיו לוקחים אותי - - -
יפעת שאשא ביטון: יעקב, סליחה, אנחנו צריכים - - -
<יעקב בוזגלו: משפט אחרון.
יפעת שאשא ביטון: לא, אני רוצה את העצה שלך, דווקא מהמקום של הניסיון שלך, של כל כך הרבה שנים – גם אצל הילדים שאתה מרוצה מזה שהם שחקנים וגם אלה שפחות.
יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו בעצם מנטרלים את האלימות של ההורים במגרשים.
<יעקב בוזגלו: פשוט מאד.
יפעת שאשא ביטון: חוץ מלתת להם קצת יותר ידע, במידה והם לא יודעים על הזכויות וכו'.
<יעקב בוזגלו: ידע זה כוח.
<יעקב בוזגלו: מה שאנחנו עושים, מקרבים את ההורים שאנחנו בעצם מוחזקים על ידם.
<יעקב בוזגלו: נותנים להם את ההרגשה של שייכות.
<יעקב בוזגלו: לא הרגשה של ריחוק.
<יעקב בוזגלו: לא כל היום לאיים גם על הילד, גם על ההורה.
<יעקב בוזגלו: אני נחשבתי כאב הכי פרובלמאטי בישראל וגם היום אני בטוח שהרבה חושבים כך, וכל מי שיושב בלי יוצא מן הכלל, עם כל אחד מארבעת הילדים שלי - אנחנו לא מאמינים.
<יעקב בוזגלו: כולם מופתעים.
<יעקב בוזגלו: ולמה זה?
<יעקב בוזגלו: משום שהדביקו לי כל מיני סטיגמות שלא נכונות.
<יעקב בוזגלו: ואיפה הייתה הבעיה של האגודות?
יפעת שאשא ביטון: שאתה חושב שאתה בעל הדעה.
<יעקב בוזגלו: לא.
<יעקב בוזגלו: איפה הייתה הבעיה האמיתית של האגודות מולי?
<יעקב בוזגלו: בידע שלי.
<יעקב בוזגלו: שהייתי עם ידע לא רק שלא פחות מהם, אפילו גדול מהם.
<יעקב בוזגלו: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה, יעקב.
<יעקב בוזגלו: שמחתי.
יפעת שאשא ביטון: אני חוזרת לרשימה הסדורה.
יפעת שאשא ביטון: אמיר בן צבי ואחר כך עומר בוקסנבוים.
<אמיר בן צבי: שמי אמיר בן צבי מעמותת ערכים בספורט.
<אמיר בן צבי: אני מכיר פה חלק מהאנשים והם מכירים את העמותה שלנו, אז אנחנו עובדים באמת בכל הארץ, ועובדים בעצם על ארבעה קהלי יעד, שזה האגודות, המאמנים, ההורים – שזה הנושא העיקרי פה היום, והילדים עצמם.
<אמיר בן צבי: חשוב לי להגיד דבר ראשון שצריך לשים לב.
<אמיר בן צבי: יש כ-350,000 ילדים בישראל שנמצאים בתוך מסגרות של תנועות הנוער.
<אמיר בן צבי: יש כ-300,000-350,000 ילדים בתוך מסגרות של תנועות הנוער בישראל, שבאים לתוך פעולה של תנועת נוער ומקבלים ערכים.
<אמיר בן צבי: יש למעלה מחצי מיליון ילדים בישראל שהם בספורט תחרותי ומה שהם חושבים שהם יקבלו וההורים שלהם חושבים שיקבלו - זה יהיו ספורטאים מצטיינים.
<אמיר בן צבי: בפועל אנחנו יכולים להפוך את הספורט לתנועת הנעור הכי גדולה בישראל, וצריך לצאת עם המסר הזה, להבין את המשמעות של ההזדמנויות החינוכיות שהספורט יכול לייצר.
יפעת שאשא ביטון: נשנה את התפיסה קצת.
<אמיר בן צבי: לא משנה איך נראה את הכדורגל או את המקצועות האחרים, כדורגל בישראל ובמדינות אחרות זה מדורת השבט ולכן צריך להשקיע לא מעט שם.
<אמיר בן צבי: החיבור בין אגודה, מאמן, אוהד וכו', זה חיבור שלפחות בעמותה שלנו אנחנו משקיעים מאד חזק בתוך האגודות שאנחנו נמצאים.
<אמיר בן צבי: אגודה שעובדת איתנו מקבלת בעצם כלים איך להתמודד עם ההורים.
יפעת שאשא ביטון: זה וולונטרי?
יפעת שאשא ביטון: זה רק אגודה שבוחרת?
<אמיר בן צבי: היום זו אגודה שבוחרת.
<אמיר בן צבי: כל העבודה של העמותות, צריך להבין, זו עבודה וולונטרית.
<אמיר בן צבי: העמותה שלנו עובדת במסגרות ספורט קיימות.
<אמיר בן צבי: אנחנו לא מקימים שום מסגרת ספורט, להבדיל מגופים אחרים.
<אמיר בן צבי: בין הדברים שעלו פה בתחילת הדיון, זה תנאי סף.
<אמיר בן צבי: תנאי סף ואמות מידה לתקצוב של הטוטו – אני חושב שזה כיוון שצריך ללכת אליו.
<אמיר בן צבי: אנחנו בקשר הדוק עם משרד הספורט על זה.
<אמיר בן צבי: הטוטו שהוא מממן עיקרי של הספורט בישראל צריך להירתם לזה ואנחנו יכולים להעלות בצורה מוסדית את הרמה של החינוך לערכים בתוך הספורט.
<אמיר בן צבי: אני צריך להגיד מראש, אלימות הייתה וגם תהיה, לפחות ממה שאנחנו עובדים עם האגודות וגם עומר מכיר - - -
יפעת שאשא ביטון: אמירה קשה "וגם תהיה".
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו נשתדל שלא.
<אמיר בן צבי: אמירה קשה, אבל יש לזה את הצד השני.
<אמיר בן צבי: כל אירוע על המגרש זאת הזדמנות חינוכית.
<אמיר בן צבי: את מכירה את זה בתור מורה, כל אירוע שקורה בכיתה זו הזדמנות כדי לייצר משהו אחר.
<אמיר בן צבי: אם הייתה איזו פעילות בשבת במגרשים, אפשר לעבוד על זה במשך השבוע.
<אמיר בן צבי: קבוצות שמרחיקות את ההורים מהפעילות, זה אולי הדבר היחיד שיכול להתחבר למה שיעקב בוזגלו אמר, זה שקבוצות שמרחיקות את ההורים במשך השבוע מפעילות בתוך המועדון – חוטפות בשבת את הפעילות שלהן מהטריבונה ולכן תמיד שאנחנו נעדיף לעשות זה לערב אותם בפנים ולעזור להם להיות חלק מהמועדון, כמו חבצלת וכמו הורים אחרים שמעורבים בצורה חיובית במועדונים.
<אמיר בן צבי: אני רוצה להגיד שהאלימות בספורט או האלימות במגרשים, זה פועל יוצא של הרבה דברים אחרים.
<אמיר בן צבי: ולכן ההתמקדות באלימות הספציפית היא באמת כמו שהאחרים אמרו פה, אפשר להשקיע הרבה באכיפה.
<אמיר בן צבי: אם אנחנו רוצים שהילדים ירכשו ערכים, שירכשו חינוך בתוך המגרשים, צריך להבין, זה ילדים שמשקיעים 15 שעות בשבוע במגרשים.
<אמיר בן צבי: זה בערך פי חמישה ממה שילד בתנועת נוער מקבל.
<אמיר בן צבי: לפחות שייצא משם עם ארגז כלים לחיים ואני באמת מקווה שמהדיון הזה יהיו פה גם כלים פרקטיים שייכנסו.
יפעת שאשא ביטון: שימו לב שאנחנו תמיד בסוף בורחים למקום שבו קל לנו לעבוד וזה הילדים, שהם באמת גם נמצאים וגם אפשר לעשות איתם תהליך חינוכי, בין אם זה בתוך מסגרת החינוך - - -
<אמיר בן צבי: אני מדבר על חינוך עם ההורים, לא עם הילדים.
יפעת שאשא ביטון: זהו, אז אנחנו מכוונים את זה.
יפעת שאשא ביטון: מאד חשוב לי שאנחנו נישאר במקום של ההורים, כי אין לי ספק, גם אחרי הדיון הזה, שאתם מאד מיינדד לילדים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת נעשית איזו שהיא עבודה ונעשה תהליך עם הילדים.
<אמיר בן צבי: אני חייב לתקן מראש.
<אמיר בן צבי: העבודה העיקרית זה עם ההורים.
<שמוליק חנין: הם בסוף הופכים להיות הבוגרים שיעשו - - -
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה, זה חשוב, חשוב, חשוב, חשוב.
יפעת שאשא ביטון: אין כאן שאלה בכלל.