GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<חיה הראל: 36% מהילדים הם ילדים במגזר הערבי או הדרוזי.
יפעת שאשא ביטון: הם מקבלים מענים בתוך המגזר, בשפה שלהם?
<חיה הראל: בשפה שלהם, כן.
יפעת שאשא ביטון: על ידי מורים שהם בעצם מוכשרים?
<חיה הראל: מורים ומטפלים וסייעים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נשמע אותך.
<חיה הראל: 339 תלמידים.
מיכל רוזין: סליחה, יש לכם רכז אצלכם דובר ערבית?
מיכל רוזין: "קדימה מדע"?
<שחר בר חן: כן, יש לנו רכז של החברה הערבית ומתאמת של החברה הערבית.
יפעת שאשא ביטון: א"ב, בבקשה.
<א"ב: כן, בבקשה.
<א"ב: בוקר טוב לכולם, שמי א"ב.
<א"ב: רוב האנשים הנוכחים פה בשולחן מכירים את אשתי בשם, שלצערי לא יכלה להגיע היום.
<א"ב: אנחנו הורים לילד בן חמש בשם ע' שסובל מתסמונת גנטית קשה שנקראת - - -
יפעת שאשא ביטון: אל תפרט, בשביל הפרוטוקול ואנחנו גם משודרים.
<א"ב: בסדר גמור, אין שום בעיה.
<א"ב: ע' נמצא בבית בעצם מהיום הראשון ש"קדימה מדע" התחילו.
<א"ב: אנחנו במשך שנה ישבנו בבית אחרי שהוא יצא מאיזו שהיא מסגרת שנקראת מגן הלב באשדוד, שאני לא חושב שהיא פריפריה, אבל מתנהגים אליה כאל פריפריה.
<א"ב: לא ידענו על "קדימה מדע" עד ספטמבר האחרון, עד שסוף סוף מצאנו לע' מסגרת לא באשדוד, באופקים - - -
יפעת שאשא ביטון: ואז אופקים יצרו בעצם את הקשר עם הארגון?
<א"ב: כן.
<א"ב: התחלנו את שנת הלימודים שם ואחרי כיומיים אחד המטפלים שבר לע' את הרגל ו - - -
<א"ב: בשיעור פיזיותרפיה נשברה הרגל.
<א"ב: ע' הוא עם שיתוק מוחין קשה, עם עיוורון קורטיקלי ועוד הרבה דברים שאני לא אפרט.
<א"ב: לא ידענו על "קדימה מדע".
<א"ב: אף אחד לא כיוון אותנו ל"קדימה מדע".
<א"ב: חלק מהנוכחים גם פה ממשרד החינוך מתוקשרים פה במיילים שנמצאים אצלי ביד.
<א"ב: אף אחד לא אמר לנו את זה.
<א"ב: גם הגברת - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זה ברור.
<א"ב: לא משנה.
<א"ב: שוב פעם, איך שהאדון אמר, דרך קבוצות ופורומים באינטרנט.
<א"ב: היינו בבית החולים תל השומר, בית חולים די גדול בישראל, נכון?
<ד"ת: לא מדברים על זה בכלל.
<א"ב: שום דבר.
<ד"ת: הם לא מתעסקים בחינוך.
<א"ב: כי את הילד מהמקום לקחנו לתל השומר לגיבוס ולכל העניינים, אף אחד לא אמר לי על "קדימה מדע".
<א"ב: אף אחד.
<א"ב: והיינו שם מספיק זמן.
<א"ב: הגענו הביתה, "קדימה מדע", פנינו לגברת טלי מימון מעיריית אשדוד, שאחראית על החינוך המיוחד, עוד פעם, שום דבר.
<א"ב: שנה שלמה ישבנו בבית.
<א"ב: כלום.
<א"ב: ב-20 בספטמבר נשברה הרגל.
יפעת שאשא ביטון: זה מחדל של בית הספר.
<קריאה: בית ספר ובית חולים ומשרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: עוד לפני שאני הולכת לבית החולים, גם, לא משנה, זה מחדל של אותו מוסד חינוכי – חד משמעית.
<ע"ע: זה לא אותו מוסד חינוכי, של מי שמעביר את המידע למוסד החינוכי, כי שם הבעיה.
<ע"ע: אני אתמול דיברתי עם מנהלת, סיפור.
<א"ב: אני אתן את משפט הסיום.
<א"ב: אנחנו נמצאים במלחמה יום יומית, קיומית על הילדים שלנו.
<א"ב: ילד כמו שלי, שלא מטפלים בו, הוא לא צועד קדימה, הוא הולך אחורה, ואצל הילד שלי לצערי, אם הוא הולך אחורה, זה אסון.
<א"ב: הוא היה במערכת חינוכית באשדוד שאני, אני פעם אחת הצלתי אותו ממוות, אשתי עוד פעמיים.
<א"ב: למה?
<א"ב: שוב פעם, אנשים לא מקצועיים, וזה קשור למשרד החינוך.
<א"ב: אני כרגע פונה אליכם "קדימה מדע".
<א"ב: ב-24 בספטמבר, אחרי שהוצאנו את הילד מבית החולים, גילינו דרך הפייסבוק על "קדימה מדע".
<א"ב: גילינו.
<א"ב: אחרי שהילד היה שנה ומשהו בבית, דרך המנהלת מעלי הנגב באופקים, והמשכנו את כל הדיאלוג, תה, תה, תי, תה, תה, תה.
<א"ב: עד היום, עד היום, עד לפני שבוע לא היו אצלנו אנשים בבית.
<א"ב: גברת שחר יושבת לידך, היא מכירה את אשתי טוב מאד.
<א"ב: אני שומע את כל השיחות.
<א"ב: את אשתי זה גמר כבר כל הסיפור הזה.
<א"ב: יש לי פה רשימה של כל מיני מורות שהיו אצלנו בבית, אם תרשו לי אני אפרט איזה מורות פשוט הגיעו הביתה.
<א"ב: יש לי דקה?
יפעת שאשא ביטון: בלי שמות בבקשה.
<א"ב: בלי שמות.
<א"ב: אין שום שם של אף אחת.
<א"ב: אוקיי, הראשונה – מורה אחת אמרה שזה גדול עליה.
<א"ב: אני לא רוצה להראות פשוט, הילד שלי הוא לא מוטציה והוא לא כלום.
<א"ב: הוא ילד יפה להפליא - - -
מיכל רוזין: ברור.
<א"ב: אוקיי?
<א"ב: אז אחת אמרה שזה גדול עליה והיא לא מסוגלת.
<א"ב: אני לא אציין גם את הגילאים שלהן, הן צעירות מאד.
<א"ב: מאד.
<א"ב: מורה שנייה שהגיעה, חסרת ניסיון.
<א"ב: חסרת ניסיון, פשוט לא יודעת.
<א"ב: עומדת מול הילד של ככה – מה אני אמורה לעשות?
<א"ב: גברת שלישית שהגיעה הייתה בפנסיה והיא העדיפה, היא אומרת שפשוט יותר כיף לה להיות עם הנכדים שלה מאשר לטפל בבן שלי.
יפעת שאשא ביטון: אז בוא כבר נסכם שזה לא משנה אם הן צעירות או מבוגרות, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: כי התחושה הייתה שמי שצעיר הוא לא - - -
<א"ב: זה כרגע אני מדבר על מורה שיקומית.
<פנחס נגל: לא, לא, לא, זה משנה, זה משנה, סליחה.
<פנחס נגל: זה מאד משנה, כי הניסיון - --
<א"ב: שנייה, תן לי, חבר.
<א"ב: אתה קוטע אותי באמצע.
<א"ב: אני לא קטעתי אותך כשדיברת.
<פנחס נגל: אני רוצה להסביר.
<א"ב: אתה בצד שלי, אני מבין אותך, אבל תן לי שנייה לסיים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהנקודה הובררה.
<א"ב: הנושא הכי כואב - - -
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול אותך.
יפעת שאשא ביטון: הבנתי את הרעיון, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את המצוקה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול היום.
יפעת שאשא ביטון: על הסיפור של הנגשת המידע, אני חושבת שהנושא הוא ברור לגמרי ואנחנו לא מתכוונים להתפשר בו.
יפעת שאשא ביטון: נטפל בזה.
<א"ב: בסדר.
יפעת שאשא ביטון: הגעתם ל"קדימה מדע", הגיעו המורות האלה, קרה מה שקרה איתן, אני אתייחס לסוגית הצוות הלימודי, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: מה קורה היום?
<א"ב: אוקיי, בואי אני אתן לך מה קורה היום.
<א"ב: שלחו אותה בחורה, לא אגיד את שמה.
<א"ב: גרה בירושלים.
<א"ב: את יודעת מה תפקידה בכוח?
<א"ב: היא קלינאית תקשורת.
<א"ב: אם את גרה בירושלים, את תבואי עד לירושלים כדי לעשות טיפול כקלינאית תקשורת?
<א"ב: 45 דקות?
<א"ב: תגידי לי את.
<א"ב: תיסעי 3 דקות לטיפול.
יפעת שאשא ביטון: היא הסכימה?
<א"ב: סליחה?
יפעת שאשא ביטון: לא הבנתי, היא הסכימה?
<א"ב: לא, הנה ה-SMS ממנה – מפאת המרחק אני לא אגיע.
<א"ב: למה לעשות את המהלך הזה בכלל?
יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה, אני מגיעה מקריית שמונה, עם כל הכבוד.
<א"ב: אני לא בא אליך בטענה.
מיכל רוזין: להבדיל אלפי הבדלות.
יפעת שאשא ביטון: כל אחד עושה את הבחירות.
יפעת שאשא ביטון: תאמיני לי שגם בתור מורה נסעתי מרחקים רבים.
יפעת שאשא ביטון: כשזה בנשמה, זה בנשמה, אבל זה לשיקולו של כל אדם.
יפעת שאשא ביטון: מי שרוצה לנסוע ולטייל בארץ ישראל בשביל ללמד ולעשות את זה, הכל בסדר.
<א"ב: לא נראה לי שזה בכיף שלה לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: אתם מודעים למקרה הזה, שקלינאית תקשורת שמוצמדת באה ואומרת בעצם סליחה, כבד עלי המרחק?
<שחר בר חן: זה לא היה ככה.
<א"ב: אני יכול להראות - - -
<ע"ע: תעביר את ה-SMS.
<ד"ת: תעביר את ה-SMS.
<ד"ת: גם אצלנו זה קרה, סליחה.
יפעת שאשא ביטון: אתה בסוף לא תקבל רשות דיבור.
יפעת שאשא ביטון: אתה מיצית את רשות הדיבור שלך בכל החלקים - - -
<ד"ת: לא, לא, אני חייב.
<ד"ת: יש לי הרבה דברים להגיד, יש לי בטן מלאה.
<א"ב: זה לא המצאה דרך הטלפון, זה משהו שהוא מהטלפון של אשתי.
<שחר בר חן: היא מגיעה לכמה וכמה ילדים באזור המרכז.
<שחר בר חן: הייתה נכונה להגיע אליהם.
<שחר בר חן: כשאני ביקשתי שהיא תגיע פעמיים בשבוע, כי זה מה שבית הספר, אחרי שיחה עם מנהלת בית הספר ביקש, היא אמרה שהיא לא תוכל לנסוע פעמיים בשבוע.
<שחר בר חן: הנושא הזה אפילו עוד לא נסגר.
<שחר בר חן: אפילו אתמול דיברתי איתה - - -
יפעת שאשא ביטון: ההתנהלות שלה, עם כל הכבוד, אני לא מכירה את הגברת, היא לא מקצועית בעליל.
יפעת שאשא ביטון: לשלוח SMS כזה להורה?
יפעת שאשא ביטון: היא בכלל לא צריכה להתנהל מול ההורים, היא צריכה להתנהל מולכם.
יפעת שאשא ביטון: באמת, כאשת מקצוע ההתנהלות שלה בעייתית לחלוטין.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאתם צריכים לנקוט מולה בכל האמצעים הנדרשים, כי אם מורה מנהל את השיח עם ההורים לגבי אני כן מגיע או לא מגיע בגלל שמגיע לע' שני טיפולים, היא גם כתבה שתי, אבל לא חשוב, שני טיפולים ועוד היא מודיעה לו שהודעה הועברה גם לשחר מ"קדימה מדע", עם כל הכבוד, היא אמורה להתנהל מולכם מקצועית.
יפעת שאשא ביטון: אתם אמורים לתת את הפתרון.
יפעת שאשא ביטון: ההורה בקצה צריך לקבל את הפתרון בלי שהוא יודע מה היה באמצע.
<שחר בר חן: את צודקת לגמרי.
<קריאה: זה לא קורה.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לדעת מה קורה עם הגברת הזאת.
יפעת שאשא ביטון: לדעתי - - -
<א"ב: ואני רק אזכיר שהמקרה של הבן שלי, המקרה של ע' קרה ב-20 בספטמבר.
<א"ב: אנחנו היום בפברואר.
<א"ב: פיזיותרפיה.
<א"ב: הגיע בחור, שבוע שעבר סך הכל התחיל.
<א"ב: מה הוא אומר לי?
<א"ב: אני לא רוצה לתעד פה את כל השיחות כי זה לא לעניין בכלל.
<א"ב: אני איך שהוא אמצא זמן איך אני יכול להשחיל אתכם בלו"ז שלי.
<א"ב: אני אסתום לכם חורים.
<א"ב: אני אמור לקבל שלושה טיפולים בשבוע.
<א"ב: הוא אומר אולי פעם, פעמיים, וחוץ מזה הוא החליט.
<א"ב: הוא לא מוסמך בכלל.
יפעת שאשא ביטון: אז ראשית אתם חייבים לדווח ל"קדימה מדע".
<א"ב: היא יודעת מכל הסיפור שלי.
יפעת שאשא ביטון: באמת אני אומרת, "קדימה מדע", חד משמעית, מורים שלא מסוגלים לספק את השירות כפי שאתם מורים להם - - -
<קריאה: אבל אין להם אחרים.
יפעת שאשא ביטון: כפי שאתם מורים להן, אין להם מה להיות שם.
יפעת שאשא ביטון: באמת, אין להם מה להיות שם.
<אבי גנון: גברתי יושבת הראש, אני מניח שגם יהיו פה עוד התייחסויות פרטניות.
<אבי גנון: תראי, הדיון יכול להיות פרטני לגבי כל ילד וילד - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אני מדברת פה על תופעה.
<קריאה: על זה אנחנו מדברים, על הפרטני, לא על - - -
<אבי גנון: שנסתום את הפה אתה רוצה?
<אבי גנון: שלא נדבר?
<אבי גנון: שנצא?
<אבי גנון: אנחנו נתבקשנו לבוא ולתת סיכום לשנת 2015.
<אבי גנון: עכשיו, אין לי ספק שישנם מקרים שהם כבר נמצאים בטיפול, הם עדיין לא פתורים, הם נמצאים במערכת - - -
<אבי גנון: במערכת שלנו מול משרד החינוך.
<אבי גנון: כל משפחה שיושבת פה, המקרה בישיבה מסודרת מול משרד החינוך.
<אבי גנון: אנחנו הופכים את העולם בשביל למצוא פתרון לכל משפחה ומשפחה.
<אבי גנון: אני מבקשת להסתכל - - -
<קריאה: פעם בחודש, לא?
<אבי גנון: עוד פעם, אם הדיון הוא פרטני פר משפחה, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: לא, אבי, סליחה, אני רוצה שנייה להעמיד את הדברים במקום.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, אני מבקשת שקט.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, אני מבקשת ממך לתת לי לדבר.
יפעת שאשא ביטון: אבי, שנייה.
יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה מחדדת את הדיון, כי הסיפור הוא באמת בהתמודדות שלנו אל מול המצוקות האלה.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא לא פרטני, הסיפור הוא מקרה למורה שמתנהל לצורך העניין, וזה לא קשור רק אליכם.
יפעת שאשא ביטון: גם במשרד החינוך יש מקרים כאלה וגם בגופים.
יפעת שאשא ביטון: יש אנשים שההתנהלות שלהם היא לא מקצועית.
יפעת שאשא ביטון: כל מה שאני רוצה לדעת, שהם מטופלים.
יפעת שאשא ביטון: Once אמרתם שהם מטופלים, אני אשמח גם לדעת מה - - -
<אבי גנון: הם מטופלים אך לא פתורים.
<אבי גנון: אנחנו יודעים שהם לא פתורים.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני אשמח לדעת מה קרה בסוף התהליך, כדי לראות שבאמת ההתנהלות מולם הייתה מקובלת.
<א"ב: שלא ישתמע שאני במלחמה מולם.
<א"ב: אני במלחמה לקיים את הבן שלי.
מיכל רוזין: ברור לנו.
<א"ב: אני בא לדאוג לבן שלי.
מיכל רוזין: חברה, אנחנו לא פה בשימוע מי צודק וזה לא בית משפט.
<א"ב: אין לי שום דבר נגד "קדימה מדע" או טללים או מי שלא היה קודם.
מיכל רוזין: אני חייבת לומר משהו.
מיכל רוזין: אין ספק שיש פה כשלים מערכתיים שקיימים בכל המערכות ובכל מערכת ואנחנו מנסים להעיר אותם כדי להראות שזה לא המקרה הפרטני שלה או שלו או שלו.
מיכל רוזין: אנחנו שומעים פה כמה וכמה תלונות, גם אם דבר כזה או אחר נפתר, יש פה דברים שחוזרים על עצמם.
מיכל רוזין: איכות המורים, שאני יכולה להבין את זה, שוב, מה שאמרנו, גם מורים שאין להם קביעות, גם מורים שצריכים לנסוע ולהתנייד.
מיכל רוזין: אני חושבת שאפשר היה לפתור את זה אגב דרך בתוך המערכת.
מיכל רוזין: אני חושבת שונה ממך, אבל זה בסדר.
מיכל רוזין: אין מה לעשות.
מיכל רוזין: זו המציאות, זה בידי "קדימה מדע".
מיכל רוזין: אני מבינה גם את הקושי להעסיק עובדים שהיום רוצים ומחר היא כותבת שהיא לא רוצה.
מיכל רוזין: אני מכירה גם עובדים שהתחילו לעבוד אצלי ואחרי יום פתאום החליטו שלא בא להם לנסוע מתל אביב לירושלים.
מיכל רוזין: הכל אנחנו מכירים.
מיכל רוזין: השאלה היא איך זה מטופל.
מיכל רוזין: אני שמחה לטונים שלך, כי באמת, כאשר אתה מכיר בכך שיש אתגרים ויש כשלים ויש דברים שצריך לעבוד עליהם וההורים לא סתם, אני לא רוצה שיצא פה כאילו ההורים סתם מתלוננים.
מיכל רוזין: עם כל הכבוד באמת, ההורים האלה - - -
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא אומר.
יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה לדעת מה מקור התלונה ולאן זה מכוון ואיפה צריך לטפל.
מיכל רוזין: הם עוברים מצוקות קשות ולכן אני חושבת שאנחנו עומדים פה על כמה נקודות ונקודות עיקריות של הנגשת המידע, של זמני המתנה לקבל, של התאמה מקצועית, של ליווי פדגוגי למורים.
מיכל רוזין: אני דרך אגב גם שמעתי ככה וזה מאד מטריד אותי, האם אותם אלה שנשלחים לילדים, עוברים גם איזו שהיא הדרכה נפשית?
מיכל רוזין: כי אני חושבת ש - - -
<קריאה: אני אדבר על זה.
יפעת שאשא ביטון: רגע, אני חייבת לומר את זה בתור מי ששנים מתעסקת בתחום הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבוודאי ילדים חולים, שהם עם מחלות נפשיות, אבל לא רק, כל ילד.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שלשלוח ילדה צעירה לטפל בילד, וזה לא כמו לעמוד מול כיתה, גם זה הלוואי שהיו מקבלים ליווי נפשי, אבל בהחלט שנשלחת לבית של ילד, ילד חולה, אני חושבת שהיא צריכה לקבל כלים אחרים, נוספים.
יפעת שאשא ביטון: לכן כן עניין של גיל בעיני הוא משמעותי, אבל זה לא אומר שפנסיונרית תדע יותר טוב להתמודד.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שצריך להיות ליווי - - -
יפעת שאשא ביטון: מורות שנכנסות לבתי ספר לחינוך מיוחד, מאד מורכבים וקשים, הם בחרו כי יש להם - - -
מיכל רוזין: אבל צריכה להיות להם הכשרה של חינוך מיוחד.
מיכל רוזין: המורים יש להם הכשרה, אבל גם אם אין הכשרה, זה בסדר גם אם אין.
מיכל רוזין: אי אפשר שכולם יהיו עם הכשרה לחינוך מיוחד, זה ברור לי שאין מספיק מורים כאלה במערכת.
מיכל רוזין: אין בכלל מספיק מורים ומורות במערכת.
מיכל רוזין: בעיקר מורות.
מיכל רוזין: אבל אני אומרת, האם יש ליווי נפשי, האם יש שיחות?
מיכל רוזין: האם יש להם איזה שהוא ליווי פדגוגי?
מיכל רוזין: האם עושים איתם איזו שהיא באמת הדרכה פעם בחודש, לשבת ביחד ולדבר על החוויות שלהם, על הקושי לבוא לראות ילד, אפילו רק לבוא ללמד שעה ולראות ילד במצוקה כזאת, אתה יוצא עם צלקת.
מיכל רוזין: זה קשה.
מיכל רוזין: זה קשה לך לספוג, בוודאי להורים, אבל בוודאי לכל מי שפוגש את זה אפילו לרגע.
מיכל רוזין: ולכן האם יש ליווי נפשי גם למורים ולמורות האלה.
מיכל רוזין: אני חושבת שהדברים האלה יעזרו לכם להשאיר את המורות/מורים האלה במערכת, שימשיכו לעבוד, כיוון שהם ירגישו שיש מי שעוטף אותם, מלווה אותם, שומע את מה שעובר עליהם.
מיכל רוזין: לא רק מצוקות של קשה לי לנסוע מפה לשם או אין לי מספיק משכורת, אלא באמת מה זה אומר לטפל בילד חולה, מה זה אומר ללמד ילד חולה.
מיכל רוזין: אני גם רוצה לשאול אם אתם-.
מיכל רוזין: יש פרויקטים מדהימים במדינה, אבל איך שהוא הם לא מתחברים.
מיכל רוזין: יש פרויקטים של המשרד לשוויון חברתי על כל העניין של כיתת ותיקים, של מורים/מורות שהם פנסיונרים.
מיכל רוזין: תגידו לי אתם, שהם נכנסים היום לבתי ספר ועושים כל מיני תכניות כאלה ואחרות.
מיכל רוזין: האם אפשר לגייס מורים כאלה, מורים שסיימו את מערכת החינוך אבל הם יכולים לעשות את זה, הם רוצים, הם מלאים, מלאים ברצון טוב.
<שחר בר חן: אנחנו פועלים מול עמותות כאלה.
מיכל רוזין: אוקיי, זה מאד חשוב.
מיכל רוזין: מורים כאלה באים עם כל כך הרבה ידע, עשרות שנים של גידול ילדים.
מיכל רוזין: גידול ילדים, שהם מגדלים את הילדים שלנו, מורים מצוינים.
מיכל רוזין: אני יודעת בבית הספר של הבן שלי, המנהלת ביוזמתה גייסה את הוותיקים האלה והם עושים פרויקטים מדהימים עם הילדים, באמת.
מיכל רוזין: אני חושבת שצריך לחשוב קצת יצירתי ומחוץ לקופסא, ובוודאי לתת ליווי מקצועי לעניין הזה ונפשי למורים ולמורות.
מיכל רוזין: זה לא דבר קל.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה חברת הכנסת מיכל רוזין.
יפעת שאשא ביטון: הצטרפה אלינו גם חברת הכנסת נורית קורן.
יפעת שאשא ביטון: ברשותך אני אתן לד"ר דליה אלוני מהסתדרות הפסיכולוגים את רשות הדיבור, ואחר כך אם תרצי אז בשמחה, או אם אתה רוצה להקשיב.
יפעת שאשא ביטון: כרצונך.
<נורית קמר: כן, כן.
<דליה אלוני: שמי ד"ר דליה אלוני ואני נציגת הסתדרות הפסיכולוגים בישראל.
<דליה אלוני: אני הייתי רוצה להאיר גם היבטים רגשיים.
<דליה אלוני: ראשית אני רוצה באמת לומר שכשילד חולה, הוא והמשפחה כמובן מתמודדים יום ביומו עם מצבים, שאלות, התלבטויות וקשיים מורכבים, ובאמת אלה שאלות שנוגעות לא רק לילד, אלא גם להורים ולמשפחה.
<דליה אלוני: אני רוצה להדגיש שכשילד נמצא בבית הספר, אז באמת יש את הפסיכולוג החינוכי, שאמור לתת את המענה.
מיכל רוזין: במקרה הטוב.
<דליה אלוני: נכון, אנחנו יודעים.
<דליה אלוני: כשהוא בבית החולים, אז יש את הפסיכולוג הרפואי או השיקומי ויש למעשה צורך מאד גדול עבור ילדים חולי והמשפחות שלהם, ברגע שהילד משתחרר הביתה ונמצא בבית, בעצם לקבל איזה שהוא מענה פסיכולוגי.
<דליה אלוני: והילדים האלה לצערי נופלים בין הכיסאות.
<דליה אלוני: גם הילדים וגם המשפחות והם נאלצים לגשת לטיפול באופן פרטי.
<דליה אלוני: אנחנו חושבים שבאמת צריך להדגיש שהצורך והמענה צריך להיות גם רגשי, גם טיפולי מבחינה פסיכולוגית.
<דליה אלוני: אנחנו יודעים שיש פסיכולוגיים שהם שיקומיים, התפתחותיים, רפואיים, קליניים, חינוכיים.
<דליה אלוני: כל אלה יכולים להגיע לבית בעצם של המשפחה ולתת סיוע כל כך משמעותי.
<נורית קמר: לכולם.
<נורית קמר: לכל המשפחה.
יפעת שאשא ביטון: כן, היא אמרה שבהיבט המשפחתי.
<קריאה: המשפחה והמורים, והאנשים שעובדים עם - - -
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, יש את ההיבט הטיפולי בחוזה?
<חיה הראל: לא בתוך החוזה עם "קדימה מדע", אבל האמירה שלנו היא שחלק מהאחריות של בית הספר ושל פסיכולוג בית הספר ושל יועצת בית הספר, זה המשך הקשר עם הילד ומשפחתו.
<דליה אלוני: אז אני רוצה לומר באמת, אני חושבת שזה צריך להיות פרי שיתוף פעולה של משרד החינוך, משרד הבריאות והסתדרות הפסיכולוגים בישראל.
<דליה אלוני: למעשה, אני לא יכולה לומר להוסיף תקציבים או תקנים, אבל לתת את הדעת על כך שילדים ומשפחות צריכים גם מענה פסיכולוגי.
<דליה אלוני: הם צריכים גם פסיכולוגים שיבואו לבית, כדי לעזור להם להתמודד עם המצבים המורכבים ולתת מענה לכל הבעיות, השאלות.
<דליה אלוני: ומבחינת "קדימה מדע", מה שהייתי רוצה בכל זאת להציע, זה להצטרף לדבריה של חברת הכנסת ובאמת לחשוב על איזו שהיא הכשרה, הכנה, הכשרה של אנשי המקצוע טרם הם נכנסים באמת לבית, כי זה דברים שמציפים אנשים - - -
<שחר בר חן: ההשתלמות הקרובה מתמקדת בעיקר בילדי החינוך המיוחד, בשיתוף פעולה עם בית איזי שפירא, בדיוק על הדברים האלה.
<קריאה: זה לא רק ילדי החינוך המיוחד, זה גם ילדים ש - - -
<קריאה: זה גם חינוך רגיל.
<שחר בר חן: וזה - - - - בגלל הילדים המורכבים, שזה באמת מאד קשה.
<שחר בר חן: כשאחד הדברים שאני רוצה לציין, שהקושי לפעמים למצוא את המורה המתאים זה בדיוק בגלל שאנחנו מחפשים מישהו שהוא בעל ניסיון והוכשר לכך והוא יודע למה הוא נכנס.
יפעת שאשא ביטון: בדרך כלל אלה אנשים שיודעים - - -
<דליה אלוני: עכשיו אני רוצה לומר במשפט סיכום, שבאמת הסתדרות הפסיכולוגים מהווה ארגון גג מקצועי לכל קשת הפסיכולוגים בארץ, זאת אומרת לפסיכולוגים שהם רפואיים, שיקומיים, התפתחותיים, חינוכיים וקליניים ואנחנו עומדים לרשות ומוכנים לשיתופי פעולה גם עם "קדימה מדע", עם משרד החינוך כמובן.
<דליה אלוני: אנחנו עומדים לרשות משרד הבריאות.
<שחר בר חן: אנחנו ניצור את הקשר איתך.
<דליה אלוני: כן, בכל מה שצריך, כדי לתת מענה ולסייע ואני חושבת שכן צריך לתת את הדעת גם מבחינת התקציבים אבל, כדי לדאוג שפסיכולוגים יגיעו - - - גם לבית - - -
יפעת שאשא ביטון: זה כבר משרד החינוך צריך - - -
<דליה אלוני: זה לא רק משרד החינוך.
<דליה אלוני: זה בדיוק העניין, כי מדובר בהכשרה של פסיכולוגיים שיקומיים ספציפיים, באמת לתסמונות - - -
יפעת שאשא ביטון: עדיין.
יפעת שאשא ביטון: מי שאחראי ומי שהמעטפת זה משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: הם בעצם מקיימים מכרז שעומד בקשר.
יפעת שאשא ביטון: אני לא הייתי רוצה להסיר ממשרד החינוך את האחריות, למרות שיש גוף מפעיל.
יפעת שאשא ביטון: ועדיין, למרות שמפעילים, משרד החינוך צריך לוודא שהדברים נעשים כפי שצריך.
יפעת שאשא ביטון: וזה ממקום של באמת לתת גם למשרד את המקום שלו במקום של הכבוד, אבל גם במקום של האחריות.
<דליה אלוני: בהחלט.
<דליה אלוני: ולסיום אני רק רוצה לומר שכפסיכולוגית שעובדת עם בתי ספר ועם ילדים חולים, אני חושבת שאנחנו נחטא למציאות אם אנחנו נאמר שבאמת לא מספקים את המידע בצורה גורפת.
<דליה אלוני: יש בהחלט בתי ספר שעושים עבודה יפה, יש צוותים חינוכיים, יועצות חינוכיות, פסיכולוגיים חינוכיים ומנהלים שיודעים היטב את הנוהל, וממש בהקדם אני יודעת, נותנים את המידע להורים, את המענה, את יצירת הקשר ומקבלים את המענה.
<דליה אלוני: אז בצורה גורפת זה קצת - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בהחלט לא מתייחסים כאן בצורה גורפת.
יפעת שאשא ביטון: אני גם כל הזמן הדגשתי, אנחנו נחדד את הנהלים, כי זה בדיוק למקומות שבהם יש מקרה קצה, שההורים בעצם נשארים חסרי אונים.
יפעת שאשא ביטון: אני יוצאת מנקודת הנחה, גם לאור הפניות שקיבלתי וגם לאור הילדים שמטופלים, אין פה איזו שהיא תופעה שהיא כוללת, אבל במקומות שאנחנו לוקים בחסר, אנחנו צריכים לראות איך אנחנו משלימים את זה וזאת מטרת הדיון.
<נורית קמר: אני רק רוצה להוסיף.
מיכל רוזין: מורים לא שמענו.
<נורית קמר: שנייה, אני רק אוסיף הערה ואנחנו נשמע.
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת נורית קורן, בבקשה.
<נורית קמר: יהיה דיון בנושא של כל הבעיות הכלכליות של משפחה שיש בה ילד חולה.
<נורית קמר: זה יהיה בוועדת עבודה ורווחה, אני מקווה שבשבועיים הקרובים.
<נורית קמר: רק שזה יהיה פה על סדר היום.
יפעת שאשא ביטון: זה נדבך נוסף, הוא לא ככה בדיוק לתוך השולחן, אבל בהחלט יכול לסייע.
<נורית קמר: לא, אבל הוא מוסיף פה את כל העניין.
יפעת שאשא ביטון: בהחלט יכול לסייע.
<דליה אלוני: משהו שעלה בהקשר של הפריפריה.
יפעת שאשא ביטון: אבל ממש במשפט, בסדר?
יפעת שאשא ביטון: כי אני רוצה לשמוע עוד מורים והורים.
<דליה אלוני: כן, סליחה.
<דליה אלוני: אני רק רוצה להדגיש גם כן את העניין של – אני לא יכולה להגיד לתעדף – אבל איך שהוא לחשוב גם על הפריפריה, כי אנחנו רואים יותר צורך של - - -
יפעת שאשא ביטון: המצוקות של הפריפריה לא נחסכות גם במקרה הזה.
<נורית קמר: גרוע ביותר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לראות איך אנחנו נותנים מענים.
יפעת שאשא ביטון: בשארה אלהאם, מורה בתכנית, ואחר כך דוד תמיר.
<אלהאם בשארה: אני כבר 10 שנים בעבודה הזאת של תמיכה לימודית לתלמידים מרותקים.
<אלהאם בשארה: בעבר עבדתי עם עמותת טללים, עד שנה שעברה בחודש ינואר.
<אלהאם בשארה: עברנו לעבוד תחת "קדימה מדע".
<אלהאם בשארה: כמעט כל התלמידים שליוויתי אותם והיו להם מחלות כרוניות, אני המשכתי ללוות אותם.
<אלהאם בשארה: המשכנו כמעט באותה מסכת שעות.
<אלהאם בשארה: גם כן מבחינת תנאי העבודה, הייתה עלייה במשכורת, להזכיר את זה.
<אלהאם בשארה: אני פשוט מקבלת את הפנייה מ"קדימה מדע", כשאני מקבלת כבר את פרטי התלמיד ואת סל הסיוע של התלמיד.
<אלהאם בשארה: אני ישירות יוצרת קשר עם אנשי המקצוע של בית הספר בהתאם להנחיות שאני מקבלת מהמשרד.
<אלהאם בשארה: הם גם כן מבקשים מאיתנו לבנות תכנית אישית לכל תלמיד, בפרט תלמידים שנאלצים להיעדר מבית הספר למעלה משלושה חודשים ואני הולכת לבית התלמיד ואני לומדת את הפרופיל שלו.
<אלהאם בשארה: אני מכירה אותו, מכירה את המשפחה שלו ואני מקבלת את החומר גם כן מבית הספר.
<אלהאם בשארה: לפעמים יש, איך אני אסביר לך.
<אלהאם בשארה: יש קשיים בהעברת החומרים בבית הספר, כי זה לא דבר קל שהם יצלמו לנו את החומר וזה לוקח.
<אלהאם בשארה: יש מן פרוצדורה כאן, שהם גם כן - - -
<אלהאם בשארה: כי לפעמים את מתקשרת ליועצת ולמורה, למחנך הכיתה.
<אלהאם בשארה: זה לא הם עושים את זה מעצמם, יעני בתי הספר.
<אלהאם בשארה: את צריכה להגיד להם את זה.
יפעת שאשא ביטון: יש לי רעיון בעניין הזה.
יפעת שאשא ביטון: הנקודה שאת מעלה היא מאד חשובה.
יפעת שאשא ביטון: אני אמנם רשמתי כאן נקודה להתייחסות והיא עדיין לא עלתה.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו על מסד נתונים שצריך לאסוף.
יפעת שאשא ביטון: לדעתי צריך להיות בנק של חומרים לימודיים, שצריך להיות נגיש.
יפעת שאשא ביטון: הרי הילדים בסופו של דבר, כולם מגיעים על הרצף של א' עד י"ב לצורך העניין.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים פחות או יותר מה החומרים הנלמדים בכל אחד מהשלבים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים גם פחות או יותר מה קורה בכל שנה על פני הרצף של אותה שנה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אם אנחנו נשכיל לאסוף - ואני חושבת שגם פה משרד החינוך צריך להרים את הכפפה - אנחנו נדע לאסוף בנק של חומרים שבו יוכלו להשתמש המורים, אם זה מערכי שיעורים ותרגילים, אם זה חומרי קריאה, אם זה כל מה שבעצם נדרש בעולם ההוראה, אז לא נצטרך לחכות לטובה לא של יועצת ולא של מחנך ולא של כולם.
יפעת שאשא ביטון: לא כי הם לא בסדר, כי אנחנו יודעים שהם בתוך רצף כל הדברים, אז לא תמיד הם יוכלו לעשות את זה בזמן שאנחנו נדרשים.
יפעת שאשא ביטון: ויכול להיות שזה גם חומר למחשבה.
יפעת שאשא ביטון: מתחילים להיאסף חומרים - - -
<שחר בר חן: חלק מהחומרים - - -
יפעת שאשא ביטון: צריך פשוט לאסוף אותם, שיהיה בנק של חומרים לימודיים ויהיה אפשר להשתמש בו.
<אלהאם בשארה: אנחנו קיבלנו כלים טכנולוגיים דרך "קדימה מדע", זה דרך אתר כותר, אופק, בריינופ.
<אלהאם בשארה: אנחנו משתמשים בהם עם התלמידים, בבתיהם.
<אלהאם בשארה: זה עוזר מאד מהבחינה הזאת, הטכנולוגית.
<ד"ת: בריינפופ זה לילדים קטנים, זה לא לתיכון.
<אלהאם בשארה: כן, זה לא.
<ד"ת: שלפחות תדייק, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל היא מדברת על בכלל.
<ד"ת: בסדר, רק שנבין.
<ד"ת: צריך לדייק.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל היא נתנה דוגמא למשהו אחד, חברים.
יפעת שאשא ביטון: בואו, לא ישר אנחנו נתקוף.
<ד"ת: אין יותר מזה, אבל תיכף נדבר.
<אלהאם בשארה: דיברתם כאן על עניין של מורים מקצועיים והתמחות.
<אלהאם בשארה: ברגע שנוצר צורך לתלמיד, שהוא צריך מורה מקצועי, משלבים לו מורה מקצועי.
<אלהאם בשארה: זה לא בעיה.
<אלהאם בשארה: אולי יש מחסור באזורים מסוימים למורים מקצועיים.
<אלהאם בשארה: אני ביקשתי מורה מקצועי לתלמיד, שצריך לגשת לבגרות במתמטיקה ואני קיבלתי מורה מקצועי לאותו תלמיד.
אורי מקלב: בכמה תלמידים מדובר?
<אלהאם בשארה: כמה תלמידים אני מקבלת, או מורה?
<אלהאם בשארה: זה תלוי.
יפעת שאשא ביטון: הם 36% מכלל כל המטופלים במגזר הערבי, נכון?
יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת נכון?
<קריאה: 39 ילדים יש למורה.
יפעת שאשא ביטון: 36%.
יפעת שאשא ביטון: זה 360 ו - - -
<נורית קמר: כמה ילדים יש למורה?
<נורית קמר: כמה לך יש?
<אלהאם בשארה: זה תלוי בצורך.
<אלהאם בשארה: 6 תלמידים, 5 תלמידים, 7 תלמידים, ואנחנו עוברים מבית לבית.
<נורית קמר: אתם עושים עבודת קודש.
<אלהאם בשארה: בדיוק.
<אלהאם בשארה: זה משהו אנושי.
אורי מקלב: מה הממוצע?
אורי מקלב: מה הממוצע של משך הזמן שהילדים נמצאים בבית?
<נורית קמר: זה תלוי.
יפעת שאשא ביטון: זה תלוי.
יפעת שאשא ביטון: לא, לא, זה תלוי כי זה כל אחד לפי המחלה שלו, האבחנה שלו.
יפעת שאשא ביטון: יש כאלה שמשולבים יותר בבית ספר, יש כאלה שפחות.
יפעת שאשא ביטון: זה משתנה מאחד לאחד.
יפעת שאשא ביטון: ציינו פה בתחילת הדיון, אני לא רוצה לחזור אחורה, כי אנחנו רוצים לשמוע עוד אנשים וגם לסיים בזמן, אבל הם אמרו שהם יושבים, מדי חודש בונים לכל תלמיד את הפרופיל שלו.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אין פה עבודה קולקטיבית, אלא זה ממש ברמה אישית ופרטנית.
אורי מקלב: טוב.
יפעת שאשא ביטון: ד"ת?
<ד"ת: כן.
<ד"ת: אני קודם הייתי מבקש שאשתי תדבר.
<ד"ת: אנחנו שנינו ביקשנו, אם אפשר?
יפעת שאשא ביטון: לא, אתם תצטרכו לחלוק את הזמן, כי אני רוצה לשמוע עוד אנשים ואנחנו בשעה 11:30 צריכים לסיים.
<ד"ת: טוב.
<ד"ת: אז אני באמת אנסה לקצר, כי גם הערתי הערות.