GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<קריאה: ניסינו לצמצם את זה לא לעבירות רשלנות.
<אודיה איפרגן: אני לא יודעת להרחיב לגבי הסעיף הספציפי הזה כי חברתי טיפלה בזה.
<אודיה איפרגן: ודאי שהמוקד שם צריך להיות בנושא הרווחה ואולי בפעם הבאה נביא בהרחבה התייחסות לזה.
<אודיה איפרגן: אני לא יודעת לענות על זה.
יפעת שאשא ביטון: אני לא הייתי כוללת את זה מהטעם הפשוט שאני רוצה להשאיר את המשקל לדברים הכבדים.
<יצחק קדמן: אני רק יכול לומר לך שחלק מעבירות ההזנחה יכולות להסתיים גם במוות והן הרבה יותר קשות מאשר עבירה של תקיפה סתם או משהו מן הסוג הזה.
<אודיה איפרגן: למרות שהזנחה בדרך כלל זה לא על ידי הורה אחד.
<אודיה איפרגן: אנחנו מדברים על רמה כזאת קשה שכבר מגיעים לכתב אישום.
<קריאה: זה נדיר ולכן אין סיבה שזה לא יהיה כאן.
<אודיה איפרגן: רוב הסיכויים שתהיה בנושא הספציפי הזה שאלת האפוטרופסות.
<אודיה איפרגן: אני אבדוק.
<שמרית שקד: אתם הצעתם 337 ו-362.
<ורד וינדמן: ו-337.
<יצחק קדמן: שזה סחר בבני אדם.
<ליאת יעקובוביץ: צריך לדעת שהרבה פעמים במקרים האלה, אלה עבירות מין בחלקן המובהקות שהיו שם.
<ליאת יעקובוביץ: אני לא יודעת לגבי כל המקרים אבל מה ששמעתי בחלק מהם הם הורשעו על העבירות שכבר נמצאות היום ברשימה.
<דנה רוטשילד: זה לא רלוונטי לגבי כל הילדים.
<דנה רוטשילד: נכון היו גם הרשעות על עבירות מהסוג הזה.
<ליאת יעקובוביץ: באמת רצינו לצמצם את זה לשימה.
<דנה רוטשילד: יכולים להיות מקרים עתידיים.
<ליאת יעקובוביץ: צריך לזכור שאנחנו במנגנון שכרגע אנחנו בתוספת.
<דנה רוטשילד: אחזקה בתנאי עבדות מתייחסת גם לשירותי מין.
<דנה רוטשילד: אחת המטרות שם היא שירותי מין ולא תמיד היו עבירות המין שמיוחסות לגבי כל הילדים שהיו באותן משפחות.
<ליאת יעקובוביץ: לגבי הילדים, אני לא זוכרת ואני מקווה שאני מדייקת אבל לדעתי היו שם עבירות מין או אלימות ונוסף עליהן עבירות.
<קריאה: שידול לזנות וזה מופיע כאן.
<דנה רוטשילד: לא לגבי כולם.
<דנה רוטשילד: היו שלושים ילדים לפחות במשפחה אחת וזה חל לגבי חלקם.
<דנה רוטשילד: האם הדבר הזה יחול רק לגבי מי שהייתה נגדו עבירת מין?
<דנה רוטשילד: אין בזה הרבה הגיון.
<חלי ברכה: נראה לי שאפשר להוריד את סעיף 300.
<חלי ברכה: נדמה לי שמי שנרצח, אי אפשר לקיים.
<ליאת יעקובוביץ: לא, היה לנו דיון על זה.
<ליאת יעקובוביץ: בדקנו את זה.
<שמרית שקד: היו עבירות סיוע לרצח שרצינו לכלול אותן.
<ליאת יעקובוביץ: העבירות הנגזרות.
<ליאת יעקובוביץ: הן לא היו כתובות לנו ומכאן את צריכה את העבירה העיקרית.
<ליאת יעקובוביץ: היה לנו את הדיון הזה.
<שמרית שקד: העבירות הנגזרות.
<ליאת יעקובוביץ: הייתה לנו עוד איזושהי הערה על הסעיף שעכשיו עברנו, על הנוסח הראשון של ה-16א(א).
<ליאת יעקובוביץ: גם בו אנחנו מבקשים לחשוב על איזה פרט.
<ליאת יעקובוביץ: הייתה לנו עוד איזושהי עבירה מבחינתנו לגבי הניסוח של 16א(א) אבל נראה לי שעוד נגבש עליו דיון פנימי בין המשרדים.
<ליאת יעקובוביץ: מלבד הסיפור של המידע.
<ליאת יעקובוביץ: לנו עוד הייתה הערה נוספת אבל נראה לי שחבל להלאות את כולם ולפתוח את זה כאן.
יפעת שאשא ביטון: אתם תתגבשו לקראת הדיון הב.
יפעת שאשא ביטון: הדיון הבא יתקיים ב-7 במרץ.
יפעת שאשא ביטון: אם יש עוד דברים, חשוב שנמצה את הכול כדי שבדיונים הבאים נוכל להתקדם.
<אודיה איפרגן: עוד לא עברנו על חלופה ב' אבל נדמה לי שיותר נכון שהמוקד יהיה שלא תידרש הסכמתו מאשר רשאי ההורה השני.
<אודיה איפרגן: זה מתחבר להערה שאמרתי קודם.
יפעת שאשא ביטון: רשמנו את ההערה הזאת בתחילת הדיון.
<דנה רוטשילד: הערה נוספת לגבי סעיף (ב)(1), אלא אם מצא בית המשפט כי מתקיימות נסיבות מיוחדות המצדיקות זאת.
<דנה רוטשילד: אני רק רוצה להעלות כאן בעיה שיכולה להיות סיטואציה שבעצם אנשים מגיעים לבית המשפט לענייני משפחה כדי לבקש חומרים לצורך ההליך הפלילי.
<דנה רוטשילד: לא כלל כך ברור מה זה נסיבות מיוחדות המצדיקות זאת.
<דנה רוטשילד: בעיני יש כאן
<דנה רוטשילד: קצת חשש שהילד וההורה השני יצטרכו להתמודד עכשיו עם נושאים פליליים ועוד יש מסלול אחר בהליך הפלילי עצמו שאפשר לבקש דרכו חומרים ויכול להיות שהדבר הזה יהווה פתח גם לנושאים של ההליך הפלילי שבעיני זה לא מתאים, בעוד שבהליך הפלילי מתמודדת עם זה הפרקליטות וכאן העומס יוטל על כתפי הילדים וההורה השני או מי שרלוונטי לעניין אותו ילד.
<דנה רוטשילד: אולי יש מקום להחריג מבחינת שיקול הדעת של בית המשפט את הנושא של ההליך הפלילי שזה יידון בבית המשפט בו מתנהל ההליך הפלילי.
<טל אמיתי נשרי: לגבי מה שנאמר כאן, לגבי זה שלא תידרש הסכמתו.
<טל אמיתי נשרי: להוסיף את זה שלא תידרש הסכמתו.
<טל אמיתי נשרי: אנחנו מבקשים שאם זה מוסף, שיהיה ברור שלא תידרש הסכמתו רק במידה והוצג האישור הזה בפני הרופא.
<טל אמיתי נשרי: שוב, אם כותבים את זה ככה באופן פתוח, לכאורה גם רופא שלא יודע, אסור לו לפנות אל ההורה השני לבקש את הסכמתו.
<טל אמיתי נשרי: גם רופא שלא יודע שמדובר בהורה פוגע.
<אודיה איפרגן: מצד שני אני כן חושבת שיש איזושהי הגבלה.
<אודיה איפרגן: אנחנו מדברים על מצב של פגיעה מינית למשל בילד.
<אודיה איפרגן: בדרך כלל חלק מהטיפול, בוודאי הנפשי, קשור במי פגע.
<אודיה איפרגן: זאת אומרת, אתה לא יכול לתת שום טיפול בתחום הנפשי כשאתה לא יודע מאיפה הגיעה הפגיעה.
<אודיה איפרגן: אני חושבת שזה מובנה בידע שצריך להיות של הרופא.
<טל אמיתי נשרי: הורה יכול להגיע למטפל ולהגיד לו שהוא רוצה שהילד שלו יקבל טיפול נפשי כי הוא עבר פגיעה מינית בלי להגיד לו מי פגע בו.
<טל אמיתי נשרי: כאן אנחנו לא צריכים את הסכמת שני ההורים ואנחנו לא מדברים רק על טיפולים נפשיים אלא אנחנו מדברים על כל הטיפול.
<טל אמיתי נשרי: בסך הכול חשוב שיובהר שהכוונה היא שהאיסור לפנות או לא תידרש הסכמתו, שזה איסור גורף על הרופאים לפנות ולבקש הסכמה של ההורה השני, היא תהיה רק במצב שבו הרופא יודע שאסור לו לפנות ולבקש את ההסכמה של ההורה.
יפעת שאשא ביטון: בכלל ההתייחסות היא לגבי המטפל בגין אותה פגיעה.
יפעת שאשא ביטון: דיברנו כבר על הנושא של האישורים לפני כן שבעצם הם אמורים להגיע עם האישור הזה כדי שלא תידרש הסכמה.
יפעת שאשא ביטון: זה מובנה בתוך התהליך.
<טל אמיתי נשרי: זה לא כתוב בנוסח.
<טל אמיתי נשרי: כך זה לא כתוב.
<טל אמיתי נשרי: לא כתוב שצריך להציג בפניו אישור.
<טל אמיתי נשרי: הבעיה היא שכאשר זה מופיע בנוסח החוק בצורה כזאת, גם אם אנחנו נעשה מנגנון יישומי מאוד יפה מסביב, רופא שיפעל בניגוד למה שכתוב כי הוא לא ידע, הוא עובר על הוראות החוק ולא משנה איזה מנגנון יישומי עשינו במעטפת.
<ליאת יעקובוביץ: השאלה היא אם בסופו של דבר הוא ידרוש בהתחלה ויגידו לו שמדובר בסיטואציה זאת, הנה האישור ואז הוא לא יעמוד על דרישתו.
<ליאת יעקובוביץ: הוא יגיד הוא מתחיל את הטיפול בהסכמת הורה אחד.
<ליאת יעקובוביץ: האם זה לא פרק הזמן שהוא פרק הזמן המכריע?
<ליאת יעקובוביץ: השורה התחתונה היא בעצם התחלת טיפול או לא התחלת טיפול אם יש הסכמה של ההורה הפוגע או אין.
<ליאת יעקובוביץ: הוא ביקש, ראה שהסיטואציה היא כזאת שלא צריך, הנה האישור, הדברים מגובים בכתב, הוא לא ידרוש ויתחיל את הטיפול.
<טל אמיתי נשרי: השאלה אם הוא יודע.
<ליאת יעקובוביץ: השאלה היא מה בשורה התחתונה.
יפעת שאשא ביטון: אי אפשר להוסיף בכפוף לאותו אישור?
יפעת שאשא ביטון: נוסיף את האמירה הזאת.
<ליאת יעקובוביץ: בהרבה מדברי חוק, במיוחד חקיקה ראשית, לא כותבים מנגנון יישומי בהוראות.
<טל אמיתי נשרי: אבל כן יכולים לכתוב לגבי הידיעה של הרופא.
<טל אמיתי נשרי: שהובא לידיעתו.
<יצחק קדמן: הובא לידיעתו, זה מספיק.
<יצחק קדמן: בפרקטיקה, רוב הפניות שקיבלנו, באו דווקא מרופאים שאמרו תעזרו לנו לא לתת את המידע כי אנחנו מטפלים בילדה הזאת ואנחנו יודעים מה זה יכול לעשות לה.
<טל אמיתי נשרי: אנחנו מסכימים לחלוטין.
<ליאת יעקובוביץ: נשקול את זה.
<קרן זילברמן: אני רוצה להתייחס לשני דברים.
<קרן זילברמן: יש שני עניינים שבעיני מצריכים התייחסות.
<קרן זילברמן: קודם כל, מה קורה בהורות יחידנית כאשר האם או האב שמגדלים את הילד הם אלה שבעצם נגדם הוגש כתב אישום?
יפעת שאשא ביטון: ממנים אפוטרופוס.
<קרן זילברמן: מינוי אפוטרופוס הוא הליך שיכול להיות ארוך.
<אודיה איפרגן: יש מינוי זמני.
<אודיה איפרגן: בית משפט לנוער גם מוסמך לתת הוראות לעניין הטיפול.
<אודיה איפרגן: לא צריך בכלל מינוי אפוטרופוס בשלב הראשון.
<אודיה איפרגן: אם אנחנו לא מדברים על טיפולים נפשיים, יש הליך מהיר של שירותי הרווחה.
<קרן זילברמן: אני מכירה את ההליכים.
<קרן זילברמן: אני עורכת דין לדיני משפחה.
<קרן זילברמן: אני אומרת דבר אחר.
<קרן זילברמן: יש סיטואציות בהן יש הורה יחידני ואין נניח קרוב משפחה שראוי להתמנות כאפוטרופוס.
<קרן זילברמן: אנחנו יודעים שיש גם אפוטרופוס זר ולאו דווקא במשפחה.
<קרן זילברמן: זאת אומרת, גורם אחר שהוא לאו דווקא מבני המשפחה שבית המשפט יכול להחליט שהוא הגורם הראוי להתמנות כאפוטרופוס.
<קרן זילברמן: אבל שוב, הדברים האלה יכולים לקחת קצת זמן.
יפעת שאשא ביטון: אבל היא אומרת שיש פתרון.
<אודיה איפרגן: קודם כל, ילד כזה יוצא ממשמורת באופן מידי.
<אודיה איפרגן: אם היה לי הורה יחידי שפוגע בו, יש לי צו חירום של עו"ס לחוק הנוער.
יפעת שאשא ביטון: יש גורמי מקצוע שמטפלים.
<דנה רוטשילד: אנחנו נתקלים באותן בעיות מול גורמי המקצוע שלא יכולים לתת טיפול רפואי.
<דנה רוטשילד: אין להם סמכות והם לא אפוטרופסים של הילד.
<דנה רוטשילד: כאשר מתעוררת הבעיה, פונים לבית המשפט לענייני משפחה, לסמכות אחרת, למרות שכבר היה דיון בבית משפט לנוער.
יפעת שאשא ביטון: אומר משרד הרווחה שיש פתרון כדי לבצע הליך מהיר.
<דנה רוטשילד: יש פתרון אבל הוא מסורבל.
<אודיה איפרגן: הוא לא מסורבל בכלל.
<אודיה איפרגן: יש תורנים 24 שעות ביממה.
<אודיה איפרגן: פונים או עם בקשה לאישור רפואי, שזה יותר מהיר, אתה יכול לפנות שבית המשפט ייתן צו להליך רפואי, ובנפרד אתה מחפש, באמת יכול לקחת לך כמה ימים - - -
<קרן זילברמן: זאת בדיוק הנקודה.
<קרן זילברמן: יכולה להיווצר לקונה במקום הזה.
<אודיה איפרגן: אם זה משהו מידי ואין לי אפוטרופוס טבעי שמועמד, אני יכולה לפנות גם בבקשה לאישור לטיפול רפואי ספציפי שצריך כרגע.
<אודיה איפרגן: הנושא של מינוי חיצוני, אם אתה בוחן אם זה יהיה מינוי של איזושהי עמותה או שאתה מחפש מישהו אחר, יש לנו עמותות שהן זמינות לנושאים האלה, ודבר שני, גם אם לוקח לך יומיים-שלושה למצוא את מי שאמור להיות, יש לי החלופה של אישור טיפול רפואי אם זה לא סובל דיחוי.
<קרן זילברמן: את בעצם אומרת שלא יכול להיווצר מצב של איזשהו חסר, מצב שבו הילד לא מטופל או לא מקבל מענה.
<אודיה איפרגן: אני כן יכולה להגיד שיכול לקחת לי יום-יומיים לגיבוש של החומר.
<אודיה איפרגן: אם טיפול חירום שלא סובל דיחוי, יש לי פתרון בחוק זכויות החולה של שלושה רופאים שיחתמו לי.
<אודיה איפרגן: למצבי חירום יש לי מענה.
<אודיה איפרגן: מה שסובל דיחוי ויכול לחכות יום-יומיים, יש לי גם מענה.
<אודיה איפרגן: על המידי אני לא יכולה להגיד שבמקום אני אמנה לו אפוטרופוס אבל יש לי פתרונות אחרים.
<ליאת יעקובוביץ: עדיין גם הרחקת קטין ממקום הסכנה, יש לי את כל הנישה שקיימת לי בחוק הנוער (טיפול והשגחה).
<אודיה איפרגן: בצו חירום.
<אודיה איפרגן: זה מה שאמרתי.
<אודיה איפרגן: חוק הנוער לא נותן לי מענה לטיפול פיזי, הוא נותן לי מענה לטיפול נפשי.
<אודיה איפרגן: טיפול פיזי, בדרך כלל אנחנו הולכים לפי חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות.
<שמרית שקד: החוק לא נועד להתגבר על הצורך בקבלת הסכמה לטיפול רפואי בקטין.
<שמרית שקד: בכל מקרה יהיה צריך לקבל טיפול רפואי בקטין אלא שכאן, בהצעת החוק הזאת, מדירים הורה אחד אולי מההחלטה אבל החוק לא נועד להגיד שאפשר יהיה לתת לו מעכשיו טיפול רפואי ללא הסכמה של ההורה.
<שמרית שקד: ברור שיצטרך להיות אפוטרופוס והם יעשו את זה ממילא בהליך של מינוי אפוטרופוס.
<קרן זילברמן: אם חלילה עלול להיווצר מצב שבו אין מישהו שיסכים - - -
יפעת שאשא ביטון: אומרים לנו לא.
יפעת שאשא ביטון: אומרים או שיש צו חירום או שממנים בתוך יומיים-שלשוה.
<קרן זילברמן: יש עניין נוסף שאני רוצה להתייחס אליו.
<קרן זילברמן: אני חושבת שיש מצבים שמצדיקים שלילת האפוטרופסות באופן מלא גם אם החוק מתייחס לאיזשהו משהו שמנסה ליצור איזון לכאורה בין הזכויות של הקטין לזכויות של אותו הורה מתעלל או פוגעני.
<קרן זילברמן: אני חושבת שיש מצבים שצריך בהחלט לשקול את שלילת האפוטרופוסות משום שהורה שהוגש נגדו כתב אישום, זה לא משהו שקורה סתם.
יפעת שאשא ביטון: בשיח הזה כבר היינו קודם.
<ליאת יעקובוביץ: יש לנו את סעיף 27 הקיים לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות לגבי שלילת הגבלת אפוטרופסות.
<ליאת יעקובוביץ: אנחנו לא מבטלים אותו.
<ליאת יעקובוביץ: בנסיבות המסוימות ובתיק הפרטני ככל שיש צורך, הולכים להליך ההוא.
<קרן זילברמן: אבל צריך לקשור בין שני הדברים.
יפעת שאשא ביטון: הוא ממילא כבר קיים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מוסיפים את זה על הסעיף ובמידה ואין שלילה אוטומטית של כל האפוטרופסות.
<ליאת יעקובוביץ: ברור לנו ששלילה שדל אפוטרופסות, משהו שהוא רחב יותר, בית משפט הוא הגורם שצריך לבוא ולתת דעתו על כך.
<אודיה איפרגן: שיקול דעת פרטני בכל מקרה.
<אודיה איפרגן: זאת לא קביעת נורמה.
<אודיה איפרגן: זה קיים היום.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כמובן נקיים דיון המשך ונוכל עוד לחדד דברים.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת להגיע מוכנים לדברים אותם העלינו כאן כדי שנוכל להתקדם.
יפעת שאשא ביטון: תודה על נוכחות
יפעת שאשא ביטון: כם, אני ברשות
יפעת שאשא ביטון: כם אפתח את דיון הוועדה בנושא של אפליית ילדים בשל משקלם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עדים לתופעה שבה בעצם ילדים מוקנטים, סובלים מתגיות חברתיות ומהתנהגות שהיא מאד מעליבה ופוגענית, בין אם זה בסביבה הבית ספרית, אבל לצערנו הרב אנחנו נחשפנו למחקרים שמראים שהפגיעה היא גם בבית, זאת אומרת הילדים סובלים מהתנהגות פוגענית בשל המשקל שלהם, גם בסביבה שאמורה להיות מאד מוגנת ומכילה ועוטפת, דווקא מההורים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ננסה ללמוד על התופעה ולראות איך מבחינה חברתית אנחנו מנסים לחנך או ליצור מציאות שהיא קצת אחרת, כי אנחנו בסופו של דבר שותפים, אני חושבת, לדימוי ולתדמית שאנחנו מעניקים לאותם ילדים, או בכלל לאנשים שהם בעלי משקל עודף, אם זה דרך מודל היופי שאנחנו משדרים – אם זה בפרסומות, אם זה בתכניות טלוויזיה – ואם זה אפילו בתכניות לימודים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נשמע את איילת שתציג בפנינו את המחקר, אבל אנחנו באמת עדים לכך שגם בתכניות לימודים יש שימוש במונחים של רזה ושמן וזה הופך להיות כחלק ממשהו שמאפיין את הילד כתכונה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כולנו יודעים שלהיות שמן או רזה זו לא תכונה אלא זה מצב פיזי שבו נתון הילד וננסה לראות איך אנחנו מפרקים את זה בהיבט החברתי.
יפעת שאשא ביטון: אז איילת, בבקשה.
<איילת קלטר: אני לא יכולה להתחיל.
יפעת שאשא ביטון: את לא יכולה כי?
<איילת קלטר: אני צריכה לסדר את המחשב.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז אני אנצל את הזמן כדי להתחיל דווקא מחוויה טובה ולהראות שאפשר ברמה החברתית להעביר מסרים אחרים, ואני הולכת לפרגן למסגרת שלא כל כך פרגנתי לה בשנים האחרונות וזו החוויה שהייתה לי בפסטיגל השנה.
יפעת שאשא ביטון: פעם ראשונה שאני מגיעה עם הבת שלי, צופה בפסטיגל ואני רואה ילדים בכל הגוונים ואני רואה רקדניות מכל הגוונים.
יפעת שאשא ביטון: הם כבר לא רק השדופות והגבוהות ולא מודל היופי שאנחנו ניסינו ככה לשדר אותו בשנים האחרונות, אלא באמת יש במה ומקום לכולם.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאם אנחנו נתמיד בקו הזה ואנחנו נראה גם לילדים שלכולם יש מקום וכולם יכולים להיות מוכשרים, וזה לא משנה אם הם רזים או שמנים, מלאים יותר או מלאים פחות, כולם בסופו של דבר יכולים להיות חלק מהחברה, כולם בסופו של דבר יכולים להצליח ואני חושבת שאנחנו נוכל להגיע להישגים גם בתחום הזה.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שאנחנו צריכים לחנך לאורח חיים בריא ושאנחנו צריכים לשמור באמת על תזונה נכונה וכו', אבל אני חושבת שזה נושא אחר לדיון.
יפעת שאשא ביטון: כי בסופו של דבר אנחנו יודעים שהרבה פעמים זה לא רק תוצאה של אורח חיים כזה או אחר, אלא זה באמת מצב פיזי נתון ואנחנו צריכים לתת לכל ילד את התחושה שיש לו מקום ושהוא שווה לכולם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על קבלת האחר והשונה, מבחינתנו הם חלק אינטגראלי מהחברה.
יפעת שאשא ביטון: איילת, את רוצה בכל זאת לפתוח ולספר?
<איילת קלטר: חבל לי, כי אז כל מה שהכנתי להגיד - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז אנחנו נתחיל דווקא עם סיפורים אישים ואחר כך אנחנו נפנה לעדי ברקן, לצלם האופנה שהרים את הדגל ואמר אוקיי, עד כאן הרזון, בואו אנחנו נבין שאפשר להיות יפים גם כשיש קצת בשר על הגוף.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל עם מור מנזלי.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה מור.
<מור מרדכי מנזלי: שמי מור מנזלי, אני בן 30 מתל אביב, עובד בחברת שיווק דיגיטאלי ביום ובגמילה מעישון בערב.
<מור מרדכי מנזלי: אני גאה לקחת חלק בדיון הזה היום ונושא האפליה על בסיס משקל מלווה אותי מגיל צעיר מאד.
<מור מרדכי מנזלי: עד גיל 6 לא סבלתי מעודף משקל, ואני אומר "סבלתי".
<מור מרדכי מנזלי: תהליך ההשמנה שלי החל כאשר הוריי עברו דירה בפעם הראשונה ונותקתי מכל החברים ומהסגרת שלי ושם בעצם התפקיד של האוכל החל לתפוס.
<מור מרדכי מנזלי: כי לאורך הילדות שלי האוכל היה פרס כשהייתי ילד טוב והוא היה נחמה כשהייתי עצוב והוא ניתן לי בכל פעם שהרגשות סערו.
<מור מרדכי מנזלי: אז במשך השנים למדתי שאוכל הוא ישות בחיים שלי, שאני מתמודד איתה ושהיא עוזרת לי כשאני צריך אותה.
<מור מרדכי מנזלי: ולכן ברגעי הבדידות בבתי הספר שעברתי אליהם, האוכל תמיד היה שם והייתי אוכל הרבה יותר.
<מור מרדכי מנזלי: עברתי בילדותי שלושה בתי ספר יסודיים, בכולם הייתי השונה, השמן, החריג, חוויתי חרמות, אלימות פיזית ועלבונות שמלווים אותי עד היום.
<מור מרדכי מנזלי: השנים האלה עיצבו את זהותי.
<מור מרדכי מנזלי: למדתי שאסור לי לבלוט בין ה - - -, למדתי להטיל ספק בעצמי, להתבייש ולשנוא את המראה.
<מור מרדכי מנזלי: נדמה היה שהדבר בא באופן טבעי לכל הילדים בבית הספר, נראה כי הדחייה משמנים מתחילה בלידה, כאילו היא טבועה בגנים שלנו כבני אדם.
<מור מרדכי מנזלי: עם השנים הקולות של הסובבים אותי נטמעו בי, הפכו לקול שלי.
<מור מרדכי מנזלי: אני הפכתי ללועג, לשונא, לאדם זר בתוך גופי.
<מור מרדכי מנזלי: יש דיסוננס מושלם בין מור של המחשבות לבין מי שאני רואה במראה, שכל מבט בה מבהיל אותי ומכעיס אותי.
<מור מרדכי מנזלי: חשוב לציין שהמבוגרים בחיי לא ידעו כיצד להכיל את הבעיה שלי.
<מור מרדכי מנזלי: הורי לקחו אותי לדיאטניות, קבוצות תמיכה, חדרי כושר, חוגים, כאשר כל כישלון באחד מהתחומים האלה קיבע בי את האמונה שאני לא בעל ערך.
<מור מרדכי מנזלי: גם בבגרותי המשקל עמד לי למכשול, בין עם המדים הצבאיים, שבהם מידתי הייתה מ' – מיוחד, למרות ששקלתי הרבה פחות ממה שאני שוקל עכשיו.
<מור מרדכי מנזלי: לא הייתי חריג.
<מור מרדכי מנזלי: מדי העבודה שלאורך השנים תמיד הייתי צריך לבקש בגדים באופן מיוחד.
<מור מרדכי מנזלי: תמיד הרגשתי לא בנוח בתוך הבגדים.
<מור מרדכי מנזלי: גם עכשיו, כשאני יושב כאן, אני כל הזמן מרגיש שאני צריך לסדר את עצמי כי המראה יותר חשוב מכל דבר, מאיך שאני מתבטא, מאיך שאני נשמע, מהחכמה שלי – המראה קודם כל צריך להגיע.
<מור מרדכי מנזלי: חשוב לי לציין שזה משהו שיכול להיפתר על ידי הסביבה הבוגרת בחיים.
<מור מרדכי מנזלי: כי ילדים תמיד יהיו אכזריים.
<מור מרדכי מנזלי: זה הטבע של ילדים להיות אכזריים.
<מור מרדכי מנזלי: אנחנו יכולים לחנך אותם להכיל וזה משהו שיכול לקחת זמן, אני מאמין שיכול לקרות, אבל המבוגרים הם אלה שצריכים ללמוד איך להכיל את הילד ולהראות לו שהוא לא חסר ערך, שהוא לא תלוי במשקל שלו, שהאופי שלו הוא מה שחשוב ואני מאמין שאם נעשה את זה אז נוכל להגיע למציאות טובה יותר.
יפעת שאשא ביטון: מור, אתה חווית את זה גם בסביבת הבית, המשפחה?
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת נתנו לך להרגיש שאתה חריג?
יפעת שאשא ביטון: ניסו להפעיל עליך לחץ לשפר את המשקל שלך?
<מור מרדכי מנזלי: כן.
<מור מרדכי מנזלי: מאז שאני זוכר את עצמי הייתי בדיאטות.
<מור מרדכי מנזלי: אני בעצם קודם כל השמנתי.
<מור מרדכי מנזלי: ברגע שהגעתי לגיל בגרות, שבו זה הפריע לי מבחינה אישית, התחילו לקחת אותי לדיאטניות, לעשות לי דיאטות, מרזי מורית שהייתה בזמנו.
<מור מרדכי מנזלי: עברתי המון המון תהליכים.
<מור מרדכי מנזלי: זה תמיד היה ממקום טוב.
<מור מרדכי מנזלי: אמא שלי תמיד רצתה שאני ארזה כדי שלי יהיה יותר טוב, כאשר בעצם המקום היה הפוך – אני שמנתי כי היה לי לא טוב.
<מור מרדכי מנזלי: אני שמנתי כי האמנתי שאוכל הוא דבר טוב, שאוכל הוא דבר שעוזר, שמנחם, שהוא שם כי הייתי לבד.
<מור מרדכי מנזלי: כי לא היה מי שהבין אותי ואת הבעיות שלי.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אתה מעלה פה סוגיה חשובה באמת ביכולת שלנו לטפל גם בסוגיית ההשמנה, כשאנחנו נבין מה המקום של האוכל בחיים שלנו ואיזה פונקציה הוא בעצם ממלא, ויכול להיות שאם במקום להתעסק במשקל של הילד, אנחנו ננסה להבין אם יש איזה דברים שעומדים מאחורי זה, אז אנחנו אולי נצליח בעצם להרוויח את שני הצדדים – גם לטפל בבעיות האמיתיות וגם לעזור לו להתמודד עם המשקל.
יפעת שאשא ביטון: נקודה חשובה מאד.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, מור.
יפעת שאשא ביטון: הצטרף אלינו חבר הכנסת דב חנין, בוקר טוב.
יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה להצטרף לדיון?
דב חנין: אני רק רוצה להגיד כמה מיליםך.
דב חנין: קודם כל אני מודה לך על קיום הדיון הזה.
דב חנין: כמובן שבהמשך לדברים שלך, כמובן שאלה של חינוך לתזונה נכונה היא חשובה והיא חלק מרכזי בעבודה שלנו מול מערכת החינוך.
דב חנין: מערכת החינוך צריכה בהחלט לתרום לתזונה נכונה ומאוזנת של ילדים.
דב חנין: אבל בכל זאת אני רוצה לחזור להיבט הראשון של הדיון, כי גם אני שומע על באמת מקרים שבהם ילדים נפגעים בתוך מערכת החינוך בגלל למשל בעיות משקל.
דב חנין: מה שאנחנו צריכים לנסות להבטיח, זה שמערכת החינוך תהיה מקום חם ועוטף לילדים, גם אם יש להם קשיים, בעיות, מורכבויות, שוניות כאלה או אחרות.
דב חנין: וסביבת ילדים יכולה להיות קשה ולפעמים אפילו גם אכזרית.
דב חנין: המסר שאנחנו צריכים שלהעביר למערכת החינוך, זה החשיבות של היכולת להיות מקום עוטף ומגן על ילדים שונים, עם שוניות, מורכבויות, קשיים, אפילו בעיות בריאותיות ואחרות ולכן אני חושב שהדיון הזה הוא חשוב והעבודה שלנו מול משרד החינוך ומערכת החינוך בתחום הזה היא מאד חשובה.
יפעת שאשא ביטון: עדי ברקן, אני אשמח לשמוע את התייחסותך.
<עדי ברקן: כן.
<עדי ברקן: קודם כל לענות לחבר הכנסת דב חנין.
<עדי ברקן: אל תצפה כרגע שמשרד החינוך ישנה את התמונה.
<עדי ברקן: אני הייתי לא פעם אחת ולא פעמיים, ישבתי עם האנשים שמחליטים במשרד החינוך.
<עדי ברקן: כרגע הטענה במשרד החינוך היא שלא מדברים על הפרעות אכילה, על בעיות של דימוי גוף במערכת החינוך.
<עדי ברקן: כן, כמו שלא דיברו לפני 50 שנה על סמים ועל אלכוהול.
<עדי ברקן: צריכה להיות פה חשיבה מחודשת, צריך לעשות פה רגע חושבים, כי גם אלה שאמורים לחנך את התלמידים שלנו, נגועים במגפה הזאת.
<עדי ברקן: בתחילת שנות ה-90 נעשה שינוי במודל הגוף העולמי.
<עדי ברקן: בא מעצב בשם קלווין קליין, החליט שהוא לוקח דוגמנית בשם קייט מוס, שהיא המודל הבא.
<עדי ברקן: הכל נהדר ויפה, רק שהוא הפך את המרוץ לרזון למרוץ לשידפון.
<עדי ברקן: אם בתחילת שנות ה-90 יכולנו להגדיר בחורה רזה שהיא מידה 38-40, היום בחורה רזה זה קולב עם דופק.
<עדי ברקן: אני הייתי חלק משרשרת החיול, מההחלטה לקחת דוגמנית לא רזה, שדופה, למצב שיש היום קרוב למיליון וחצי איש שסובלים מבעיות של דימוי גוף/הפרעות אכילה, סמים ואלכוהול.
<עדי ברקן: כשאני ניגש לבתי הספר, אני נפגש עם 6,000 בני נוער בחודש, אני פעמיים בשבוע בבתי ספר.
דב חנין: אתה עושה את זה באופן - - -
<עדי ברקן: בהתנדבות מלאה.
<עדי ברקן: יש לי עמותה, simply you, שהקמתי לפני 10 שנים.
<עדי ברקן: אנחנו לא גובים שקל מאף אחד.
דב חנין: איך בעצם הגעת לנושא הזה?
<עדי ברקן: כשאני הבנתי שלהגיד למישהי את יפה, תורידי ארבעה קילו, זה בעצם לשלוח אותה להתאבד, עצרתי.
<עדי ברקן: והייתי לי הזכות להיות חלק מההצלה של אותה נערה בתחילת שנות ה-2000 ואז הבנתי שבעצם שהלכנו רחוק מדי.
<עדי ברקן: הלכנו רחוק מדי עם בחירה של דוגמניות, הלכנו רחוק מדי עם תוכנת הפוטושופ.
<עדי ברקן: קיבלנו תכנית פוטושופ שאמורה לעזור לנו טכנולוגית באסתטיקה, אבל לא רק אני קיבלתי את זה, קיבלו גם מעצבי האופנה.
<עדי ברקן: וכשמעצב אופנה סוגד רק ליצירה, ולצערי זה גם מתחבר לפנטזיה המינית שלו, הוא רואה רק דבר אחד – איך אני מוכר.
<עדי ברקן: וכשלוקחים את הבגד ובאמת מניחים אותו על קולב, הוא נראה הכי טוב, כי אין שום סימני גנטיקה שונים שיכולים לשנות את הבגד.
<עדי ברקן: איך אמר לי מעצב פעם?
<עדי ברקן: הוא אמר לי תקשיב, עדי, זה עובד, זה מוכר.
<עדי ברקן: אני כל שנה מקטין את המדיה, אני גם חוסך בבד, אבל זה גם מוכר.
<עדי ברקן: אז אני שאלתי אותו, אתה יודע שמתחת לבגד יש גוף של אישה?
<עדי ברקן: אז מה הוא ענה לי?
<עדי ברקן: שתתאים את עצמה.
<עדי ברקן: עכשיו, הוא לא אומר את זה ממקום של רוע, הוא ממקום שנמצא מעבר לקופה, הוא עושה את הסקיצות שלו, שחבל שלא הבאתי מצגת שתראו איך בסקיצות הוא רואה את האישה, וזה עובד וזה מוכר.
<עדי ברקן: כי לא רק במודל בשינוי היופי.
<עדי ברקן: בתחילת שנות ה-90 אנחנו היינו פה עם ערוץ אחד, ומה קרה?
<עדי ברקן: קיבלנו את הערוצים המסחריים, קיבלנו את האינטרנט, וקבענו סטנדרטים חדשים בעולם.
<עדי ברקן: הנראות, קודם כל הנראות.
<עדי ברקן: מי קובע לנו את הנראות?
<עדי ברקן: בואו נעצור לרגע, מי קובע לנו את הנראות?
<עדי ברקן: קבוצה של מעצבים שמוכרים בגדים, עזוב את העדפות המיניות שלהם.
<עדי ברקן: אין לי בעיה עם גייז, 50% מהחברים שלי הם גייז, אבל יש לנו בעיה שאנחנו נכנסים לסטודיו.
<עדי ברקן: כי כשאני נכנס לסטודיו ואני הולך לצלם את קוקה קולה, אז אני אבחר 12 נשים שונות ב-12 מידות שונות, כי יש 32 סוגי גנטיקה בעולם.
<עדי ברקן: אבל הוא נכנס לסטודיו, הוא רואה רק אחד – את המודל הכי רזה, שבדקתי, שרק 4% מהכלל האוכלוסייה יכולים להידמות לו.
<עדי ברקן: מה קורה עם ה-96% האחרים?
<עדי ברקן: אז שאני מגיע לבית ספר ואומרת לי ילדה בת 12 תשמע עדי, אמא שלי סיפרה לי שכשהיא הייתה בכיתה י"ב, הן היו יורדות לשירותים לעשן סיגריה.
<עדי ברקן: אנחנו יורדת להקיא.
<עדי ברקן: עכשיו, זו לא אחת ולא שתיים.
<עדי ברקן: אם אני אומר שמ-6,000 בני נוער, מעל 50% נמצאים שם, 50% נמצאים שם.
<עדי ברקן: ואני שואל אוקיי, אז מה את עושה עם זה ורד?
<עדי ברקן: היא אומרת לי אני בטח לא אספר לאמא.
<עדי ברקן: אני אומר לה למה?
<עדי ברקן: כי אמא תיקח אותי כמו שהיא לקחה את הילה ואז היא תגיע לפסיכיאטר ותיתן לי כדורים ואני לא פסיכית.
<עדי ברקן: ברור שאת לא פסיכית.
<עדי ברקן: היא בסך הכל רצתה ללכת לבית הספר, לחזור הביתה בשלום.
<עדי ברקן: אנחנו מפריעים לה.
<עדי ברקן: והצלחנו להעביר אחרי 12 שנה את חוק הפוטושופ.
<עדי ברקן: חוק הפוטושופ נועד לדבר אחד, לשפר את דימוי הגוף בפני הנוער.
<עדי ברקן: אין פה שום-.
<עדי ברקן: עשינו מחקרים, מצאנו את הקשר המכריע בין מודל היופי לבעיה של דימוי גוף, ומה קרה בפועל?
<עדי ברקן: קיבלנו משנה לשנה דוגמנית יותר רזה.
<עדי ברקן: אנחנו.
<עדי ברקן: יושבים פה הורים שבתחילת שנות ה-90 היו בגיל טיפש עשרה.
<עדי ברקן: אל תצפה מהם שיבוא השינוי.
<עדי ברקן: הם גם שם.
<עדי ברקן: בתחילת שנות ה-90 עם התפרצות המדיה, קיבלנו רק מודל אחד.
<עדי ברקן: אל תצפה מההורים שהיום בגיל 35, 50, שיבוא השינוי.
<עדי ברקן: הם גם בפנים.
<עדי ברקן: זה בפתיחה של המקרר בדיאט, ואל תאכלי, אל תשמיני.
<עדי ברקן: ואז אם נכנסים מקבלים חוברת צביעה.
<עדי ברקן: כשאני הייתי קטן והייתי מקבל חוברת צביעה, היו ספורטאים עם חבילת טושים.
<עדי ברקן: היום יש טוש אחד, כי בטוש אחד היא מסיימת את כל הממדים של הגוף.
<עדי ברקן: ואז היא תיכנס לרשת המבורגרים ותקבל מתנת ילדים והבובה תהיה כזו.
<עדי ברקן: כי מי שמעצב את הבובה הזאת, ובראטס והשאר זה מעצבי אופנה.
<עדי ברקן: ואותם מעצבים שמעצבים לראלף לורן, מעצבים לילדים שלנו איך להיראות.
<עדי ברקן: ואז מגיעה המדיה ואם הילד שלך יצא מהבית לפני שהוא הבין שהוא הכי יפה בעולם, הוא לא שלך.
<עדי ברקן: הוא שלהם.
<עדי ברקן: ואנחנו מחכים לו בבית ספר.
<עדי ברקן: מתי ראיתם בבית הספר יושבים בנים ובנות ואוכלים ביחד?
<עדי ברקן: או תחשוב יותר גרוע.
<עדי ברקן: כמה סנדביצ'ים מזה שאנחנו מכינים בבוקר, באמת נפגשים עם הקיבה של הבן שלנו או של הבת שלנו ונשארים שם.
<עדי ברקן: אני אגיד לך, אחוזים בודדים.
<עדי ברקן: הם רוצים להיראות טוב.