GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עאידה תומא סלימאן: אני מאד מברכת על הצעת החוק שהוגשה, כי אחת הבעיות העיקריות היא חוסר ההבנה והמודעות, גם של ההורים וגם של המורים, או מערכת בית הספר והגנים.
עאידה תומא סלימאן: במיוחד כאשר המקרה הוא של גילוי עריות ואני יודעת שהרבה מן המקרים הם גילוי עריות.
עאידה תומא סלימאן: יש צורך שמערכת בית הספר או הגן, היא תהיה המוכשרת לראות ולזהות את הסימנים, כי בדרך כלל קשר השתיקה גם בתוך המשפחה הוא גדול, והיכולת לשבור את ה'טאבו' ואת קשר השתיקה היא יותר קשה למשפחות עצמן.
עאידה תומא סלימאן: אבל גם כדאי לבדוק מה קורה מבחינת פקידי סעד ועד כמה באמת בכל המקרים, במיוחד באוכלוסייה הערבית, לוקחים על עצמם כן להתעמת וכן להגיש תלונה כדי לשמור על הביטחון של הקטין.
עאידה תומא סלימאן: כל הנושא של הכשרות והדרכות בבית הספר, גם לילדים עצמם, איך לשמור על גופם ואיך לזהות נגיעה טובה ונגיעה לא טובה, מהו 'סוד טוב' ומהו 'סוד לא טוב', כי בדרך כלל מי שפוגע תמיד משתמש במלים של "זה הסוד שלנו ואנחנו נשמור על זה ביחד".
עאידה תומא סלימאן: יש תכניות ולדעתי משרד החינוך לא ממלא את תפקידו בנושא הזה, לא מעביר מספיק הכשרות והדרכות לתלמידים.
עאידה תומא סלימאן: אין תכנית ברורה, לפחות באוכלוסייה הערבית, אין תכנית שמועברת בבתי הספר בנושא הזה - - -
יפעת שאשא ביטון: אין נגיעה מספיק מעמיקה, אני לגמרי מסכימה.
עאידה תומא סלימאן: צריך תכנית ברורה שהיא תהיה חלק ממערכת השיעורים של בתי הספר, שתועבר לילדים וגם למורים ומורות.
עאידה תומא סלימאן: אני מאד מודה ואני מאד מצטערת שבעוד עשר דקות אצטרך לצאת.
עאידה תומא סלימאן: מראש אני אומרת.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לחברת הכנסת.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה עוד שתי עדויות, של חגית ופנינה.
יפעת שאשא ביטון: נתחיל עם פנינה.
יפעת שאשא ביטון: רק ברשותכן, אם יש משהו שאתן יכולות להוסיף על הדברים כי אנחנו מוגבלות לזמן של הוועדה, כדי שנוכל להפיק מזה משהו אמיתי.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, פנינה.
<פנינה לוין: קודם כל אני רוצה לומר שהגעתי לכאן – ואני באמת לא מורגלת לשבת בפורומים כאלה, לזכרו של בני, שלפני חמישה חודשים נפטר ממחלת הסרטן ושלפני עשרים ושלש שנים נצבעו חייו בשחור אחרי שנפגע מינית, במשך שבוע, יום יום, בבית של סבא וסבתא, הבַּטוח, בקיבוץ הדתי, על ידי בן דוד, חבר טוב שלו, שניהם ממשפחה – מה שנקראת הארץ הישראלית הקלאסית, הנורמטיבית, הטובה.
<פנינה לוין: אני גם יושבת כאן לא רק כזכרון ליונתן אלא גם כניסיון לעשות משהו קטן לנכד שנולד לי הלילה.
יפעת שאשא ביטון: מזל טוב.
<פנינה לוין: לבן שלי, שליווה את יונתן שנה וחצי, יום ולילה.
<פנינה לוין: הסיפור הוא כזה.
<פנינה לוין: יונתן בכיתה ח' התחיל לסבול ממיגרנות, כיתות ז', ח', ממיגרנות קשות מנשוא, מטורפות, מוגדרות כ-complicated migraine מאז ועד לפני גילוי, עד שהוא הוציא את המורסה הנוראית לפני שנה וחצי, מיגרנות ששיתקו אותו ברמה של חצי גוף משותק.
<פנינה לוין: הוא למד בבית הספר שלושה ימים מתוך שבוע, הצליח לשרת שלוש שנים בצבא אבל חצי מזה לא היה בצבא אלא באישפוזים, m.r.i., c.t., c.t., m.r.i..
<פנינה לוין: שבוע בבית חולים, עוד שבוע בבית חולים, אין סוף, אין סוף, אין סוף.
<פנינה לוין: הצליח לסיים בגרות, הצליח לעשות פסיכומטרי, הצליח לעשות תואר בפסיכולוגיה עם היומיים-שלושה שהוא עבד בשבוע.
<פנינה לוין: הוא גם טיפל, הוא ליווה הלומי-קרב ובעלי פוסט טראומה, כשהוא בעצם היה בפוסט טראומה מגיל 12, - - -
יפעת שאשא ביטון: ואתם לא ידעתם?
יפעת שאשא ביטון: הוא בעצם חווה - - -
<פנינה לוין: לא ,לא ידענו.
יפעת שאשא ביטון: חוויה שהוא לא חשף אותה, אלא לפני - - -
<פנינה לוין: כן, אני בא לי לחבק ולנשק אותך, כי אני כל כך מזדהה עם המון המון דברים שם ועם הכל אבל, אנחנו ממקום אחר, הבן שלנו הדחיק את זה, הדחיק עמוק, כשהוא היה בפעם הראשונה בהודו יצא משהו, והוא שוב החזיר.
<פנינה לוין: צריך להבין, הבן דוד הזה, הוא 'ילד טוב ירושלים' במובן שכל אחד מאתנו – הפוגע, אני מדברת על הפוגע, זה משהו הזוי הזוי הזוי לגמרי.
<פנינה לוין: חשוב לי לציין, אנחנו הורים לחמישה ילדים, היינו הורים לחיילים עשר שנים רצוף.
<פנינה לוין: עשר שנים רצוף.
<פנינה לוין: לבנון והלוך וחזור, עזה הלוך וחזור והמחבל היה לנו בתוך הבית.
<פנינה לוין: ומי שרצח את הילד שלנו היה בתוך הבית.
<פנינה לוין: בכל השנים האלה – אני לא מדברת על הטיפולים הפסיכולוגיים שאנחנו נזקקים להם היום ויונתן קיבל מאז, מאז גיל 12, את מדברת על מאה אלף?
<פנינה לוין: אני, כשאמרתי ליונתן "מליון", אז הוא אמר לי: "אמא, את עושה צחוק?
<פנינה לוין: " כי לא הייתה לנו עזרה כל השנים, כי לא ידענו למה.
<פנינה לוין: m.r.i., c.t., c.t., m.r.i ולא ידענו למה, מומחים בארץ ובעולם, למזלי יש לנו ילדים מדהימים שאמרו: הכול יונתן.
<פנינה לוין: הוא לא סתם הצליח לעשות תואר בפסיכולוגיה.
<פנינה לוין: הוא לא, הוא הגיע - - -
יפעת שאשא ביטון: מתי הוא חשף את זה?
<פנינה לוין: הוא חשף את זה לפני שנה וחצי.
יפעת שאשא ביטון: מה הביא אותו?
<פנינה לוין: הוא פשוט החליף פסיכולוגית, וכל השנים הוא היה בטיפול פסיכולוגי.
<פנינה לוין: כששאלתי אותו: תגיד, איך אנחנו, עם מודעות כזו, עם בית שמדבר על הכול, זה בית מאד ציני, מאד פתוח, מאד צוחק ומדבר על הכול, אין אצלנו 'טאבו', אז איך בבית, איך אני לא שאלתי אותך פעם אחת.
<פנינה לוין: אז הוא אמר: את לא שאלת פעם אחת, את שאלת עשר פעמים, אבל זה היה כל כך מודחק, והיום, הביקורת, קודם כל, העיקר, את העיקר לא אמרנו, קודם כל, כשהוא הוציא את זה, ההמלצות שקיבלנו מאנשי מקצוע הן: אל תלכו למשטרה כי המשטרה לא תעשה כלום.
<פנינה לוין: יש חוק התיישנות, כבר בדקו את החוקים, ובאמת, בחודשים הראשונים בלי משטרה, טיפולים פסיכולוגים, טיפולים פסיכולוגים, הוצאנו, אם אני אומר לכם שהוצאתי שמונת אלפים, עשרת אלפים שקל בחודש, האם מישהו יאמין לי?
<פנינה לוין: אני בטוחה שלא, למרות שיש לנו את הכל כתוב.
<פנינה לוין: איבדנו את כל מה שהיה לנו ולא היה לנו.
<פנינה לוין: בשלב מסוים הילד הזה החליט שלא, הוא הולך למשטרה והוא הגיע למשטרה והמשטרה הייתה באמת מדהימה, חמה ומחבקת ומרגשת, הוא ישב שם שעתיים לבד אבל, מעט לפני שהוא נפטר הוא חטף סרטן הכבד, והגיע המכתב מן הפרקליטות שהתיק נסגר מטעמים של התיישנות.
<פנינה לוין: לא בגלל חוסר ראיות כי הוא הודה, הבן זונה, סליחה, הוא הודה שהוא פגע בנוספים, הוא הודה שהוא פגע בנוספים, וכשהבנים שלי ישבו, הבן הבכור שלי הוא במקרה גם עורך דין, הוא ישב עם – אני מתרגשת אז אני מבולבלת, כשהבן שלי, עורך הדין, שאל אותו 'ברחל בתך הקטנה': "האם פגעת בנוספים?
<פנינה לוין: " הוא אומר: "כן, פגעתי בנוספים אבל הפגיעה היתה מינורית וביונתן הפגיעה היתה קשה.
<פנינה לוין: אני, הוא אומר, עמדתי חמש שנים מול המראה ועשיתי סימולציה איך באים אליי ואיך אני משקר".
<פנינה לוין: עכשיו, חשוב לי מאד לציין, הבחור הזה הוא דוקטור, והוא ממשיך ללמד היום נוער, והרבנים שלו, והדוקטורים שעומדים במדרשות הנאורות, ואני לא מדברת על פונוביץ', אני לא מדברת על - - - בפולין, אלו מדרשות של אנשים נאורים והם אומרים: "הפוגע אמר שזה קרה לו בילדות ושזה עבר לו" ואנחנו אומרים: אבל הוא אמר שהוא פגע בנוספים - - -
יפעת שאשא ביטון: פנינה, פנינה, כמה זמן עבר מאז הפגיעה?
יפעת שאשא ביטון: את מדברת על גיל, הוא נפטר בגיל עשרים וכמה?
<פנינה לוין: הוא נפטר עכשיו, לפני חמישה חודשים, בגיל שלושים וחמש.
<פנינה לוין: הוא נפגע חודשיים לפני גיל שתים עשרה.
<פנינה לוין: הפוגע היה נער בן חמש עשרה.
<פנינה לוין: הפוגע, בגיל עשרים ושבע, הפוגע הודה שבגיל עשרים ושבע, כשהוא התחיל לעבוד הוא הלך לטיפול פסיכולוגי והפסיכולוגית אמרה לו: תשכח את העבר ותמשיך את החיים שלך.
<פנינה לוין: עכשיו, כששאלנו - - -
<ליזה ניקולאיצ'וק: חובת הדיווח - - -
<פנינה לוין: כשהוא הגיע לגיל עשרים ושבע, זה מה שהוא אמר שהפסיכולוגית אמרה: תשכח את העבר, תמשיך את החיים אז שאלנו איפה הפסיכולוגית?
<פנינה לוין: מי הפסיכולוגית?
<פנינה לוין: "אני לא זוכר את שם הפסיכולוגית", מי הילדים?
<פנינה לוין: "לא זוכר את שמות הילדים".
<פנינה לוין: חשוב לי מאד לציין, שהפוגע לא "חי אי שם ואנחנו שם", זה לא שהוא חי בצפון ואנחנו בדרום, היינו שבתות ביחד, אירועים משפחתיים ביחד, ויונתן ביקש לא להגיע לחתונה של הפוגע לפני כשלוש עשרה שנים ואני קפצתי: מה זאת אומרת, מי זה לא בא לחתונה של בן הדוד שלו?
<פנינה לוין: והוא עוד לא ידע למה הוא לא רוצה לבוא.
<פנינה לוין: בשורה התחתונה, למה אני כאן, אני כאן מכיוון שהאיש ממשיך ללמד, ומה הוא מלמד?
<פנינה לוין: הוא מלמד פילוסופיה יהודית, הוא דוקטור, הוא מלמד את ההבדל בין אמת לשקר, הוא מלמד מה נכון ומה לא נכון.
<פנינה לוין: אם יש 'דוסים' פה אז הוא לימד את "תכנית חודש אלול" והבן שלי, כמעט קפץ מן המרפסת, הוא אומר: חודש אלול, חזרה בתשובה, שילַמד פיזיקה, מתימטיקה, הוא גאון, ומה שהכי הכי חשוב, אני יודעת שאני קשה לי לעצור אבל, מילה אחת, ארבעה חודשים, גילו את הסרטן הנדיר האכזר והכל כך קשה ונתנו לו מיד חודשיים, הוא קיבל ארבעה חודשים, עטפנו אותו, אספנו, כל הילדים, לא רק אנחנו לא עבדנו אלא גם ילדיי, וכולם בעלי משפחות, כולנו ישבנו בבית סביבו, פתחנו הוספיס בבית ועשינו סוג של, כמו שיונתן אמר, זו הייתה השנה הכי מאושרת בחיי, שנת סרטן הכבד.
<פנינה לוין: ויום אחד בשולחן הוא אומר: תדעו לכם ש"סרטן הפגיעה מינית" הרבה יותר קשה מסרטן הכבד, ואז אני זינקתי, ככה, בין כל הילדים: יונתן, אני מסכימה אתך, ואז יונתן: אמא, מה, מה את מסכימה?
<פנינה לוין: את יודעת מה זה סרטן כבד?
<פנינה לוין: אני עכשיו עם סרטן כבד, הגוף שלי מתכלה, ואני אומר לך: סרטן הפגיעה המינית הוא הרבה יותר קשה.
<פנינה לוין: וכשהוא נפטר הוא היה, ממש, עד הדקה התשעים ותשע פסיק תשע הוא היה minded לגמרי, והיו לו כמה דברים.
<פנינה לוין: הוא ביקש: משפחת לוין, אני מבקש מכם שתמשיכו להיות המשפחה המגניבה שלי, אני מבקש שלא תשתפו את העולם בכאב שלי, באֵבֶל, כי זה רק שלנו, אבל, שלא יהיה אדם אחד שלא יידע מיהו הדוקטור הזה שמלמד תורה, שלא יהיה אחד ותעשו הכול למניעה הזאת, למגר את הרוע מן העולם, למגר את הפגיעות המיניות.
<פנינה לוין: אנחנו משפחה רגילה, נורמטיבית, עבודה, פרנסה, הילדים, נכדים, אין לנו לא את האנרגיות היום, אחרי שאיבדנו ילד, באמת באמת קסם, אני אמא אז אני באמת לא אובייקטיבית אבל תשאלו את הסביבה, אין לנו – לא את האנרגיות ולא את ההבנה החוקית המשפטית לעשות משהו.
<פנינה לוין: כל מה שאנחנו, מה שאני יכולה לעשות היום ואנחנו יכולים לעשות, זה לבוא לכאן ולהגיד לכם שזה קשה מסרטן הכבד וסרטן הכבד הוא מחלה קשה.
<פנינה לוין: את זה חשוב לי שתדעו ואני רוצה שתדעו שגם אנשי מקצוע אמרו לי: מה את הולכת?
<פנינה לוין: אתמול רק קיבלתי את ההודעה, דיברתי עם חגית לפני יומיים ואתמול אמרו לי שאני מדברת, ונולד לי נכד והראש שלי לא היה כאן ולא התכוננתי לפגישה הזאת ואמרתי: אני באה לכאן כי, התבלבלתי, אני לא יודעת, אני לא יודעת מה אני רוצה לומר, רק עוד מילה אחת, באחד עשרה ביוני, ארבעה ימים לפני האזכרה שלו, אנחנו הולכים להרים חצי יום עיון בנושא הזה לזכרו ואני מפיקה הצגה.
<פנינה לוין: הלכתי, ישבתי שלושה חדשים ולמדתי מחזאות וכתבתי מחזה בנושא, אני עכשיו מחפשת את התיאטרון אבל זה מה שאנחנו יודעים לעשות, להפיק יום עיון ובעזרתה הנדיבה המדהימה של מכון חרוב, - - -
<ליזה ניקולאיצ'וק: תיעזרי בנו, אנחנו איתך.
<ליזה ניקולאיצ'וק: כל מרכזי הסיוע שבארץ.
יפעת שאשא ביטון: פנינה, אנחנו נדבר על זה אחר כך, אני אדבר אתך אישית בענין.
יפעת שאשא ביטון: שאלה קטנה, שאולי הוא לא אמר, האם יונתן בעצם ציין באיזשהו שלב, אם הוא שיתף מישהו או לא שיתף מישהו, זאת אומרת, האם יצא לו לומר אם הוא באמת נשא את זה בתוכו כל השנים האלה או שהיו אנשים שהוא שיתף?
<פנינה לוין: זה לא היה.
<פנינה לוין: הוא לא שיתף כי הוא הדחיק והדחיק והדחיק, הנושא צף פעם פעמיים אבל לא.
<פנינה לוין: הוא לא.
<פנינה לוין: ההצפה האמיתית, אני חושבת שאנחנו יודעים להסביר מאיפה זה בא.
<פנינה לוין: אנחנו גרנו, - - -
יפעת שאשא ביטון: זה בסדר, היה חשוב לי לדעת אם היה נסיון של החברה - - -
<פנינה לוין: הוא לא שיתף, הוא לא שיתף.
<פנינה לוין: חשוב גם לציין שזה בית שמדבר על הכל על ידי השולחן.
<ליזה ניקולאיצ'וק: זו תופעה מוכרת.
<פנינה לוין: ולכן זה מפוצץ אותנו, כאילו: איפה היינו?
<פנינה לוין: איפה היינו?
יפעת שאשא ביטון: תודה פנינה.
יפעת שאשא ביטון: חגית, אבל ממש בקצרה, כי אנחנו צריכים לסגור את הדיון ואחר כך חברי הכנסת.
<חגית: אמא לבת שנפגעה כשהיא היתה בת שתים עשרה, על ידי הבן של השכן שהיה בן שלושים, גרוש ואב לשלושה ילדים.
<חגית: בגיל שלש עשרה התלוננה, זאת אומרת, קיבלתי טלפון מן היועצת של האולפנה: הבת שלך נפגעה, תתלונני במשטרה.
<חגית: לקחתי איזה עורך דין שאני מכירה והתלוננתי במשטרה.
<חגית: והתיק נסגר מחוסר ענין לציבור.
<חגית: הבן אדם עדיין גר לידי.
יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת "נסגר מחוסר עניין לציבור?
יפעת שאשא ביטון: "
<חגית: ככה, קיבלתי הודעה מעורך דין, שהתיק נסגר מחוסר ענין.
<חגית: אני לא יודעת אם חקרו אותו או שהוא ברח מן הארץ, הפרקליטות ממהרת לסגור תיקים.
יפעת שאשא ביטון: לפני כמה שנים זה היה?
<חגית: היום היא בת שלושים ושש.
<חגית: ואני הייתי חסרת אונים, לא ידעתי מה עושים.
<חגית: אין שום יִידוע מה לעשות במצב כזה.
<חגית: נסגר – נסגר.
<חגית: אמרתי: מה אני עושה?
<חגית: מה, אני הולכת עכשיו, הבן אדם עדיין גר לידינו, שכן שלי, בית לידי.
<חגית: זאת אומרת, הוא היה הבן של בעל הבית, האבא שלו נפטר אז הוא גם ירש את הבית של אבא שלו, אז הוא גר - - - .
<חגית: זה יצא לפני כמה שנים, זה התפרץ, לפני שנתיים בישוב, בגלל שהוא התגרה קצת בבת שלי בכל מיני צורות אז הכל התפוצץ, הסיפור סוּפַּר והישוב לא יכול להעיף אותו והוא עדיין גר בו.
<חגית: מה שאני רוצה להגיד הוא שבמקרים האלה, בדברים כאלה, הנושא הזה של פגיעות מיניות הוא שיח אחר לגמרי משיח משפטי רגיל.
<חגית: הוא לא יכול להידון בבתי משפט רגילים.
<חגית: צריך בית משפט לנפגעי עבירות מין, מיוחד, שיקבל את זה ויקח אותם, כי מה שקורה שילדות או ילדים בגיל הזה, ישר הופכים לאשמים, צריכים להתחיל לעמוד בפני בית משפט ולהיות הנאשמים מספר אחד, כל הזמן להוכיח ולהסביר שאי אפשר להסביר דברים כאלה, צריך להבין שילדה בגיל כזה או ילד, כשקורה לו דבר כזה, מנסה לשכוח את הכל, הנשמה רוצה לצאת מן הגוף ורק שיגמרו ויחזרו לחיים, היא לא תחזור אף פעם את הפרטים כמו "איזה סוודר היה לו?" ולכן אי אפשר לסגור תיק מחוסר הוכחות, כי זה לא ענין של הוכחות או ענין של פרטים מסויימים אלא זה פגע או לא פגע, אנס או לא אנס, לא יכול להיות שיהיה "מחוסר עניין לציבור" או "מחוסר הוכחות".
<חגית: אז תמצאו הוכחות.
<חגית: אז תשימו סמויים, תשימו סמויות אבל תמצאו את ההוכחות.
<חגית: אין דבר כזה.
<חגית: או שלפחות יהיה לך תנאי, אם ככה תבעו אותך אז תעשו לו על תנאי.
<חגית: הוא לא יכול לצאת חף מפשע, אצלי הוא מסתובב בכפר חף מפשע אבל ולא חף מפשע, הוא אומר שהוא פגע.
<חגית: זה דבר אחד.
<חגית: דבר שני שצריך להבין בעניין הזה הוא שכל החוקים צריכים פה להשתנות, מן המקום שבית המשפט צריך לקרוא לנפגעים ולהגיד: אנחנו רוצים לעזור לכם.
<חגית: וזה צריך להיות גם ברשויות, זה צריך להיות גם במשרד החינוך, זה צריך להיות גם במשרד הרווחה וגם במשרד הבריאות ובכל המשרדים שעוסקים בזה.
<חגית: צריך לקרוא לנפגעים ולהגיד: אנחנו רוצים לעזור לכם כי אחרת הם לא יפנו.
<חגית: אי אפשר לפנות עם דברים כאלה.
<חגית: זה גם שיח מאד מיוחד.
<חגית: זה "סוד", זה "הרגשתי כמו חיה לכודה", אלה דברים שאף אחד שלא נפגע לא יגיד אותם ושופט צריך לקחת לתשומת לבו שיש פה שיח מיוחד שלפיו הוא יכול כן להעניש ולהאשים.
<חגית: זה פחות או יותר מה שאני רוצה להגיד.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חגית ואני מודה שזה נורא מקומם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקיימים סידרה של דיונים בנושא הזה.
<חגית: עוד דבר אחד להגיד, שזו פגיעה לכל החיים.
<חגית: זו פגיעה לכל החיים.
יפעת שאשא ביטון: ואני מוכרחה לומר שזה לא יוצר קהות חושים עם הדיונים, זה רק הופך את זה לעוד יותר קשה ומועצם והסוגיות שאת העלית הן באמת חשובות, דיברנו עליהן כאן ושוב, זה שיח שאני מקיימת מול משרד המשפטים, אם זו הנהלת בתי המשפט, אם זה נשיאת בית המשפט לנוער, גם גורמים בהיקף מקצועי רחב, כדי לראות איך אנחנו מטפלים בצורה אחרת בכל מה שקשור לנפגעי תקיפה מינית.
<חגית: צריכים לשנות פה את הראש לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: ולאסוף המון המון הדברים שבדרך, שהם בתהליך, אם זה בתהליך המשפט, אם זה בתהליך שהוא טרום המשפט, כל הנושא של החקירה, כל הנושא של הטיפול, של הליווי, לגמרי צריך להרגיש אתכם פה, וחשוב לי שתדעו שאלה דברים שנמצאים היום על סדר היום, ואם יהיו דברים נוספים שלא עלו כאן בדיון, שלא נשמעו ויש חשש שמא נפספס אותם אז אתם מוזמנים להעביר אותם אלינו, אם זה באמצעות מייל או בכל דרך אחרת, כדי שנוכל להכניס אותם לתוך מערך הטיפול.
יפעת שאשא ביטון: נמצאת אתנו רינה כהן, בבקשה, ממש בשני משפטים כי אנחנו כבר אחרי זמן הוועדה.
<רינה כהן: שני משפטים.
<רינה כהן: הלב נקרע.
<רינה כהן: של כולם.
<רינה כהן: זה אי אפשר אחרת בסיפורים האלה.
<רינה כהן: זה לא 'סיפורים', אלה החיים של אנשים.
<רינה כהן: שמענו את האימהות, ואני רוצה לציין בפני הוועדה, לא שמענו את האבות.
<רינה כהן: חשוב.
יפעת שאשא ביטון: בוועדות אחרות שמענו דווקא את האבות.
<יהושע לוין: יש כאן אבא.
<רינה כהן: ברוך השם, בסדר.
יפעת שאשא ביטון: בוועדות הקודמות היו גברים.
<פנינה לוין: האיש הקדוש והצדיק והאהוב, מזה ארבעים שנה, הוא איבד את אחותו, הוא איבד את המשפחה שלו, כי זה אחיין שלו.
<רינה כהן: בנושא הזה של פגיעות מיניות ומה ששמענו, אני לא מוצאת את המלים, אחרי שאני באמת מדברת בנושא הזה של הורים ארבעים שנים לפחות, אזלו לי המלים עכשיו.
<רינה כהן: מה שאני כן רוצה להגיד הוא שמה שחשתי זה את הבדידות של ההורים במציאות הזאת, והורות בכלל זו משימת החיים שהיא מלאה באתגרים, והבדידות מוסיפה עוד קשיים, אני חושבת שחווינו אותם ושמענו אותם כאן עכשיו.
<רינה כהן: נושא הורים במדינה שלנו מטופל על ידי ששה שבעה משרדים ממשלתיים, כשאין תיאום ביניהם, אין מדיניות לאומית להורים וחייבת להיות מדיניות לאומית להורים, כי הם מסד החוסן של כל החברה הזאת.
<רינה כהן: הם אלה שמגדלים את הילדים, הם אלה שאמורים לנהל את הסיכויים ואת הסיכונים של הילדים והמשימה הגדולה שלנו, אני חושבת, וזה מה שלמדתי ממה שאמרתם, היא לחשוב איך בונים את החוסן של הילדים, והחוסן של הילדים הוא תולדה של החוסן ההורי.
<רינה כהן: והורים זקוקים להון הורי, כלומר, למודעות, לידע ולכלים כדי לנהל, היום הורות סבירה – ופה שמעתי הורים מדהימים לא רק סבירים, מדהימים, פגועים כי הפגיעה היא לא רק בנפגע עצמו, אלא זו פגיעה רב מערכתית ורב תחומית, המשפחה כולה נפגעת, הקהילה נפגעת, זה משהו שפוגע באושיות החברה שלנו, זה לא משהו שאנחנו יכולים לאפשר לעצמנו שיתקיים ויהיה.
<רינה כהן: אנחנו בוועדה לזכויות הילד, הזכות בבסיסי והראשונית של כל ילד היא שיהיו לו הורים טובים ומיטיבים ופה שמענו השתדלויות שקרעו לי את הלב.
<רינה כהן: חייבים - - -
יפעת שאשא ביטון: משפט סיכום רינה.
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו דיברנו גם על הדברים האלה פה - - -
<רינה כהן: נכון דיברנו ועוד נדבר כי יש הרבה לעשות - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר מעבר לזמן של הועדה ויכול להיות שיש עוד מישהו שירצה להוסיף משהו על מה שנאמר.
<רינה כהן: הורים זקוקים לכתובת, בישוב, מחוץ לישוב, באיזשהו מקום חייבת להיות כתובת להורים, שהם יכולים לדבר משהו, להגיד משהו כדי לתמוך בילדים, כדי להחזיק את המשפחה, כדי להחזיק את המשפחה הגרעינית, כדי להחזיק את המשפחה המורחבת, הרי זה הכול הולך ביחד, זה לא משהו שאפשר לפרק.
<רינה כהן: נושא ההורים עלה גם בוועדות הקודמות.
<רינה כהן: אני מאד מברכת אותך ואת הועדה שמעלה את הנושא הזה, חזור והעלה, ואנחנו צריכים לפעול באיזושהי גישה הוליסטית גם כלפי האינטרנט, גם כלפי הפגיעות המיניות המזוויעות האלה, הסמים, התאונות וכל השאר.
<רינה כהן: הורים מוכרחים לקבל מקום במודעות שלנו, כדי שהמודעות שלהם תגבר והידע שלהם יגבר ויוכלו למלא את התפקיד ההורי שלהם כמו שהם חלמו.
<רינה כהן: כולם רצו להיות ההורים הטובים ביותר - - -
יפעת שאשא ביטון: תודה רינה, הנושא הזה מאד מאד ברור וגם עובר כחוט הנשי מוועדה לוועדה, שההורים הם הפקטור המשמעותי והמרכזי בהתמודדות.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מוטי יוגב, אחריו חבר הכנסת מקלב ואם מישהו ירצה להוסיף מאנשי המקצוע אז אפשר.
מרדכי יוגב: אתייחס כמה התייחסויות קצרות.
מרדכי יוגב: - - - אנו פה תחת הסיפורים המרגשים וגם עם הערכה למרכזי הסיוע.
מרדכי יוגב: ההיקף של התופעה הזאת של האלימות המינית בחברה וחוסר המודעות שלה הורים, אני מתחבר ולא מתחבר לדברים האחרונים של רינה, ואני לא אדבר על התופעה, באמת צריך שאנחנו נמצא את ה case manager, את הגורם האחראי ואולי גם דרך חיבור של החלטה, שזה יהיה משרד הרווחה, ה-case manager אבל את אותה חובה של חקיקה, שנדונה גם בכנסת הקודמת ואֲת פה לוקחת אותה למקום הנכון, של חובת ההכשרה, משום שההורים הם מנעד מאוד מאוד רחב, מהורים מאוד מאוד in ויודעים ונמצאים בתוך החברה, עד הורים שאינם יודעים ואין להם את היכולת לעשות את זה תשומת לב, דרך הורים עובדים שאולי יש להם אבל הם לא נמצאים ולא רואים את הילד.
מרדכי יוגב: לכן אני חושב שהחקיקה לחובת הכשרה – ואני אשמח להיות שותף איתך, צריכה להיות לעובדים המקצועיים.
מרדכי יוגב: האחד זה שדיברתם עליו – עובדי ההוראה והחינוך, מן הגיל הרך ועד האקדמיה, גם בהכשרה הבסיסית, בסמינרים או באוניברסיטאות, וגם בהכשרה הקבועה, כחובת ריענון בהכשרות לקראת שנת הלימודים.
מרדכי יוגב: גם ברווחה.
מרדכי יוגב: בעו"סים.
מרדכי יוגב: גם שם צריכה להיות חובת הכשרה במסגרת תהליך הלמידה, ואם יש אז צריך להעצים אותה ולהביא לה יותר יחידות ויותר יכולת התמודדות.
מרדכי יוגב: דיברנו על זה בישיבות בקדנציה הקודמת – גם לרופאי המשפחה.
מרדכי יוגב: לפי כל פרוטוקולים, כחובה.
מרדכי יוגב: צריך לדבר על זה, אנחנו נדבר על זה עם שר הבריאות, כי זו יכולה להיות תקנה שלו והיא יכולה להיות גם כחקיקה וכשאנחנו עומדים פה מול תופעה זו אז הייתי מרחיב את החוק ומחיל אותו על כל האנשים שבאים במגע והם אנשי מקצוע, כי רופא המשפחה, גם הוא יידע.
מרדכי יוגב: קראתי את החוברת של המועצה הלאומית לשלום הילד, שנמצאת פה נציגה שלהם עורך הדין שושי, אז סימנתי לעצמי עוד דבר שאני התוודעתי אליו והוא היישר-המבט.
מרדכי יוגב: בכיתה, מורה, בבוקר למחרת, ביומיים למחרת, אם אחרי זה לא הופיע, אז בין ישירות המבט לבין זה שהמבט למטה, כסימפטום נוסף שצריך להוסיף שם להוצאה החדשה.
מרדכי יוגב: זו הוצאה ישנה אבל היא טובה מאד.
מרדכי יוגב: כך גם במשרד הבריאות אמרתי.
מרדכי יוגב: דיברתם פה על שוטרים ושופטים ודווקא המשטרה פה צויינה לשבח, אז יכול להיות שלמשטרה יש – וראינו על הפנים, כמה מודעות וכך גם עם שופטים, כן, מדובר על חובת הכשרה לשופטים, שם אנחנו בכלל צריכים להיכנס בהתערבות יותר גדולה של מקרים, בהרבה דברים.
מרדכי יוגב: כך גם בפרקליטות, ואני סבור שאנחנו נצטרך להיזקק לא רק לצד הטיפולי ושוב, אני לא רוצה, אבל ההורים הם במינעד רחב, שלא כל אחד יכול ומסוגל, ואיש המקצוע שאיתו נפגש הנער או נפגשת הנערה, מן המחנך ביומיום בחינוך הפורמאלי ועד לרופא המשפחה שפעם בכמה זמן פוגש אותו.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה שצריכה להיות כתובת להורים וצריך ללוות ואחר כך מלווים את המשפחה בהתאם לצורך.
מרדכי יוגב: בהכרח.
מרדכי יוגב: צריך לדעת.
מרדכי יוגב: אני רוצה לדבר על הענישה.
יפעת שאשא ביטון: רק ברשותך, בקצרה כי היה לנו דיון שלם על ענין הענישה.
מרדכי יוגב: לא נדבר על ההשוואה לרצח ודובר על זה רבות.
מרדכי יוגב: בסוף זה מביא לפעמים לאובדן נפשות או לקיצור חיים בדרך זו או אחרת, וענישת המינימום צריכים קצת לדבר עליה, ענישת המינימום כמו של רוצח, או עשרים וחמש.
מרדכי יוגב: חופשות שדוברו פה על ידי כ' – שלא תהיינה.
מרדכי יוגב: מי אמר שצריך חופשות?
מרדכי יוגב: מה פתאום זכות לחופשות?
מרדכי יוגב: והחמרה בדבר – אין לי ספק שתהווה הרתעה גם אצל אנשים מסויימים, ברגע שזה יפורסם אז מרכיב ההרתעה הוא מרכיב שאנשים עושים לו חשבון, אם זה בפרסום אז ידוע, כמו בכל דבר, גם בעבירות תנועה, בכל דבר ובוודאי שאם יוצא – אז הרחקה ממקום המגורים, שיכולה להיות מאה, מאה וחמישים קילומטר ואין שום סיבה שלא, צריך לדבר על זה.
מרדכי יוגב: אני רוצה לדבר על הצד השני, שכפי הנראה, כפי שאני קראתי פעם חומרים של השופט אהרון מלמד, שהיה שכן שלי, שופט מחוזי לנוער ועד היום, חומרים שקראתי ממנו, שהטיפול צריך להיעשות גם בפוגעים כי פוגע לעתים היה גם נפגע, היה גם נפגע - - -
יפעת שאשא ביטון: שאלה, צריך לעבור תהליך שיקומי - - -
מרדכי יוגב: אני לא רוצה לעבור אל הנושא הזה ואין לי גם מספיק, אני מרגיש שבנושא הזה אין לי מספיק מה לומר אני רק מציין אותו.
<ליזה ניקולאיצ'וק: זה מדוייק.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אתה אומר מדוייק.
<ליזה ניקולאיצ'וק: - - - לטיפול בפוגעים, הרווחה חסרת אונים, - - -
יפעת שאשא ביטון: משפט סיכום, חבר הכנסת, כדי שנאפשר גם לחבר הכנסת מקלב.
מרדכי יוגב: זה יוצר שרשרת ואני סבור שאנחנו צריכים לעשות, לשים את כל זה, - - -
יפעת שאשא ביטון: חקיקה, גם להחמרת ענישה.
מרדכי יוגב: להוסיף לכל זה ביחד כדי שזה לא יעשה עם אפשרות על ידי שר כזה ואחר שכן מתחשק לו או לא מתחשק לו אלא שיהיה גם אם זה עולה כסף.
יפעת שאשא ביטון: מסכימה לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב.
אורי מקלב: היושבת בראש.
אורי מקלב: האווירה כאן, אני חייב לציין את האווירה כאן, רציתי לציין באווירה יותר שמחה את החפיפה, בין רחל לתמי אבל, - - -
יפעת שאשא ביטון: ישר למים העמוקים, אין חפיפה.
אורי מקלב: אבל האווירה לא כל כך מתאימה לזה עכשיו אז אנחנו נשאיר את זה להזדמנות אחרת.
אורי מקלב: בכל זאת אנחנו נמצאים כאן באווירה רצינית בגלל חומרת העניין וחשיבות העניין.
אורי מקלב: ונכון עשית, יושבת הראש, שקבעת דיון מיוחד בנושא הזה של מודעות ההורים, אין כמו ההורים שזה הדבר הראשון שמגיע, הראשון וההגנה הראשונה והמרכזית למניעה ומודעות לכל הפגיעות.
אורי מקלב: ואנחנו יודעים שהדבר הזה, שהוא אחד הדברים הקשים ביותר שעובר על האדם ועל משפחה, בין בגוף ובין בנפש, לא תמיד זה הולך ביחד אבל, קודם כל אנחנו–וגם המערכת לא יודעת, איזה סבל יש לאנשים שנפגעים מן המשפחה מסביב.
אורי מקלב: אנחנו יודעים שכשיש מחלה אז יש סבל אבל לא יודעים שהדבר הזה הוא בסבל לא פחות, רוצחים את הנפש, רוצחים את הגוף, את הסביבה, מי שקצת מודע, מי שמלווה כאלה דברים יודע את ההיקפים הקשים, וחלק מן הסבל של הסביבה שלא יודעים את זה ולא יודעים איך לתת מענה ויש מגוון דברים שצריך לעשות גבירתי יושבת הראש.
אורי מקלב: המודעות של ההורים, יש בה שני חלקים וזה מה שחשוב להגיד.
אורי מקלב: קודם כל שהם לא יודעים מה ההיקפים והם חושבים שהילדים מוגנים בכל מיני סביבות ולא יודעים שהם לא מוגנים, כמעט אפילו בבית אבל מן המטר הראשון שהם מחוץ לבית - - -
יפעת שאשא ביטון: גם בתוך הבית ראינו שהם לא תמיד מוגנים.
אורי מקלב: גם בתוך הבית.
אורי מקלב: אבל נניח שההורים - - - את הדבר הזה אבל מן המטר הראשון שהם יוצאים מן הבית משם הם כבר לא מוגנים וזה דבר אחד, אבל יש עוד משהו, איך להתמודד הם גם לא יודעים, איך צריכים להתמודד.
אורי מקלב: הכלים שצריכים לתת יש בזה כמה שלבים.
אורי מקלב: בחלק הראשון כמובן הסביבה החינוכית, אין כמו בית ספר שהוא המקום הכי בקשר עם ההורים ושם לכאורה, האוזן צריכה להיות הכי קשובה.
אורי מקלב: להעביר את המסרים, אשתי מורה הרבה שנים, השנה השלושים ושבע ובבית הספר שהיא מלמדת, ממלכתי דתי בירושלים, נעשים דברים, באסיפות ההורים הראשונות, בכל אופן מדריכים אותם.
אורי מקלב: לדבר עם ההורים בתחילת שנה על העניין הזה אבל להגיד שזה הדבר היחיד – לדבר בתחילת שנה, זה לא מספיק, ממש ממש לא מספיק.
אורי מקלב: את האפשרויות לגלות דברים, דבר שצריכה, יכולים להגיד לך, שזה לא מגיע למעשה, לפעמים זה נשמע רחוק מדי, הפנמה של דברים כאלה צריכה להיות לאורך כל השנה, לאורך כל הרצף החינוכי.
אורי מקלב: זה צריך להיעשות מן הגן, עם ההורים לאורך כל הזמן צריך להכניס למודעות.