GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עדי ברקן: אני יודע את ההיסטוריה.
<עדי ברקן: תיכף אנחנו - - -
יפעת שאשא ביטון: אז בואי אני אשבור את המיתוס, איילת.
<עדי ברקן: גם הייתה מרלין מונרו אחר כך.
<עדי ברקן: היא סתמה את טוויגי, ואז הגיעה קייט מוס.
<עדי ברקן: תקשיבי, אני מכיר את ההיסטוריה על בוריה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זה פחות רלבנטי לדיון, אבל מה שרלבנטי זה המציאות שבה אנחנו חיים, אבל אני חייבת לשבור את המיתוס שדווקא אני באה מבית שיש בו אמא אחות, באה מעולם הרפואה, וכל פעם כשחלילה השלתי איזה קילו, אז היא הייתה אומרת לי את נראית חולה.
יפעת שאשא ביטון: כאילו אצלה המודל בדיוק היה הפוך.
<איילת קלטר: אז זה טוב, אז הרווחת.
<מור מרדכי מנזלי: אני יכולה להגיד שתי שורות לגבי מה שאמרת על בגדים אצל ילדים, כשהם לובשים בגדים צמודים?
יפעת שאשא ביטון: לא מותאמים, זה לא צמודים.
יפעת שאשא ביטון: זה לא מותאמים כי הם רוצים להיות בסטנדרט.
<מור מרדכי מנזלי: לא מותאמים למשקל שלהם.
<מור מרדכי מנזלי: זה לאו דווקא כי הם רוצים להיות בסטנדרט.
<מור מרדכי מנזלי: אני כשגדלתי מעולם לא התלבשתי אופנתי, בעיקר כי לא היה לי איך.
<מור מרדכי מנזלי: הבגדים שלי תמיד היו ממחסנים וממקומות למידות מיוחדות.
<מור מרדכי מנזלי: זה אף פעם לא היה אופנתי ואני חייב לציין שנסעתי לניו יורק השנה, לפני שלושה חודשים, ובכל חנות בגדים שנכנסתי היו בגדים במידה שלי.
<מור מרדכי מנזלי: בכל חנות בגדים שנכנסתי.
<מור מרדכי מנזלי: סוף סוף יכולתי לחזור עם בגדים שאהבתי.
<מור מרדכי מנזלי: שלא קניתי כי אוקיי, זה הדבר היחיד שלא נראה מזעזע בחנות למידות גדולות.
<עדי ברקן: מור, אתה יודע למה?
<עדי ברקן: כי מעצב אופנה אומר אני לא יכול לראות מישהו עם טוסיק של 42 אצלי בחנות.
<עדי ברקן: למה הכוונה?
<עדי ברקן: לפני 15-20 שנה דוגמנית הייתה מידה 38.
<עדי ברקן: היום עושים מידות גדולות במידה 38-40.
<עדי ברקן: אז כשילדה בת 14 רואה שנעה תשבי מידה 38 עושה מידות גדולות, בטח שהיא תרגיש בטטה.
<עדי ברקן: מי מגדיר לנו מה זה שמן?
<עדי ברקן: אפשר להיות שמן ולהיות בריא.
<מור מרדכי מנזלי: נכון.
<מור מרדכי מנזלי: אני לא מבין את ה - - -
<עדי ברקן: יש הבדל בין שמן של לרדת בגדול שהבעיה היא בריאותית, לבין שאפשר להיות שמן ולהיות בריא, אבל אנחנו נותנים להם לנשום.
<עדי ברקן: ושמן זה אומר מידה 24 ומעלה, זה לא 44, 46.
<עדי ברקן: עכשיו, למה לא תמצא בגדים?
<עדי ברקן: הם לא רוצים אתכם בחנויות.
<עדי ברקן: הם לא רוצים אותך.
יפעת שאשא ביטון: אבל היום יש איזה שהוא תהליך שכן מנסים לכפות עליהם להביא מידות גדולות יותר.
<עדי ברקן: רק מדברים.
<עדי ברקן: את המדיום, את המידה 40 ו-42 ידחפו לך בסוף, ליד השירותים שם, שלא יראו אותך.
<עדי ברקן: ותעשה לי טובה, אל תעבור איפה שההם עוברים, הם לא רוצים אותך שם.
<עדי ברקן: אתה מידות גדולות.
<עדי ברקן: אתה נושם, אתה מחייך מוזר, אתה מידות גדולות.
<עדי ברקן: לך הצידה, אל תעמוד לי באמצע.
<עדי ברקן: הם רוצים את כל אלה שרוצות ויכולות כביכול להיכנס למידה 24 בפנים.
<עדי ברקן: ואז האמא נכנסת למידה 24 ומגיעה הביתה ואומרת לקטנה בגיל 8-9, זה גיל ההתבגרות היום, עומדת מול המראה ואומרת איזה יופי זה יושב על הטוסיק על אמא.
<עדי ברקן: לאן הקטנה הלכה?
<עדי ברקן: לתזונאית שלה?
<עדי ברקן: היא הלכה לשירותים.
<עדי ברקן: ואת תמשיכי, איזה יופי זה יושב.
<עדי ברקן: כולם נגועים שם.
<עדי ברקן: בואו נשנה את זה.
<עדי ברקן: היא עשתה פה ניתוח מדויק אחד לאחד מה שאמרנו.
<עדי ברקן: לא צריך סיסמאות, בואו נעשה את זה, זה מול העיניים.
<עדי ברקן: שילדה בת 14 לא תוריד חולצה בים בגלל שיש לה מידה 40?
<עדי ברקן: זה נראה לכם הגיוני?
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה עדי.
יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת תמר זנדברג, בבקשה ולאחריה ענת כהן.
תמר זנדברג: תודה רבה גברתי יושבת הראש, תודה רבה על הדיון הזה.
תמר זנדברג: אין לי מה להוסיף אחרי הדברים המאלפים, סליחה שנכנסתי באמצע הדברים.
תמר זנדברג: בדיוק מהמקום הזה אני יזמתי הצעת חוק לאיסור אפליה מחמת משקל והכנסה של הנושא הזה לחוק לשון הרע, בדיוק כפי שהצעת, לא בגלל, ואני מסכימה עם כל מה שנאמר כאן.
תמר זנדברג: אני רואה בעיה חברתית, בעיה ציבורית, בעיה נורמטיבית בשני מישורים ובוויכוח ביניכם אני רוצה להכריע.
תמר זנדברג: שניכם צודקים.
תמר זנדברג: אחד, יש לנו בעיה של מדיקליזציה כוזבת.
תמר זנדברג: בעיה של ניסיונות לשכנע אותנו ששמן פירושו חולה, לא בריא, ואני אומרת גם בתור מישהי רזה, ששואלים אותי אם אני מקיאה בשירותים וכל הזמן אומרים לי שאני לא בריאה מספיק; ומצד שני, לא חשוב כמה רזה אני אהיה ולא חשוב כמה עיגולים שחורים מסביב לעיניים יהיו לי ולא חשוב כמה הבגדים תלויים עלי, זה תמיד ייחשב טוב, כי ככל שיותר רזה זה יותר טוב.
תמר זנדברג: לא משנה איך זה מתאים, ואני לא באה להתחרות.
תמר זנדברג: אני כאילו בצד הטוב של הדבר הזה, אבל אין ספק שהמדיקליזציה הכוזבת של המשקל זו בעיה שמחלחלת כל כך עמוק, כי היא הולכת לאחיות ולרופאים ולסבתות שחושבות שזה לא בריא ולמשפחה הקרובה והגרעינית, שאמורה לספק מקום מוגן, בדיוק כפי שתיארת.
תמר זנדברג: אז זו בעיה ראשונה.
תמר זנדברג: בעיה שנייה שאתה התייחסת או שעלתה פה בדיון, זה אידיאל היופי הכוזב שבא לקדש את הרזון בפני עצמו ותו לא.
תמר זנדברג: לא את היופי אפילו, אלא את הרזון כתחליף ליופי וזה דבר שלפעמים צריך להבין עד כמה הוא פוגעני.
תמר זנדברג: את סיפרת כמה הוא פוגעני לנפשם של ילדים.
תמר זנדברג: הוא פוגעני ואני רוצה להתייחס למה שאמרת, הוא גם פוגעני כלכלית.
תמר זנדברג: תבינו עד כמה לפעמים הצורך להיראות, מפסיד קהל יעד.
תמר זנדברג: הרי רוב האנשים, למעלה מ-60%-70% מהאנשים והנשים הם מידה 38 ומעלה.
תמר זנדברג: אז היית מצפה שאם חנויות רוצות למכור, הן היו עושות מידות בגדלים האלה, נכון?
תמר זנדברג: הצורך להדיר את השמנים והשמנות מהחנויות ולא לראות אותם במרחב הציבורי, וכשהתעסקתי בהצעת החוק הזאת שמעתי על רשתות בין לאומיות שאת המידות הגדולות מוכרות באינטרנט, אבל לא בחנות, כדי שלא יסתובבו להם השמנות והשמנים בתוך החנות.
תמר זנדברג: הרי זה דבר הזוי.
תמר זנדברג: הוא מנצח אפילו את האינטרס הכלכלי, שאנחנו רגילים לחשוב שהוא מוביל.
תמר זנדברג: אז אין בזה הרי שום היגיון.
תמר זנדברג: ולכן אני יזמתי בעצם את שתי הצעות החוק האלה, לא מתוך ניסיון למשטר, ואני שמחה שהתייחסת גם להצעות החוק, כי אני חושבת שלחקיקה יש גם אמירה נורמטיבית.
תמר זנדברג: יש גם אמירה שיוצאת מבית המחוקקים ומספר החוקים של מדינת ישראל, מה ראוי ומה לא ראוי.
תמר זנדברג: ואם היום קללה, ואנחנו בחוק איסור לשון הרע, כולל בשנים האחרונות, הכנסנו עוד כמה דברים.
תמר זנדברג: הכנסנו איסור אפליה מחמת מוגבלות, בשנים האחרונות נכנסה.
תמר זנדברג: כמובן איסור אפליה מחמת גזע, דת ומין, שזה בעצם העילות הקלאסיות ואני חושבת שאמירה שלנו כמחוקקים ומחוקקות ואני מניחה את הצעת החוק הזו על השולחן של הוועדה הזו.
תמר זנדברג: נשמח לקדם אותה בהובלת הוועדה, בהובלתך, כאמירה מטעם הוועדה שאומרת אנחנו רואים את החשיבות הנורמטיבית של איסור אפליה, שזו עילה חוקתית, זו עילה שנוגעת לעיקרון השוויון.
תמר זנדברג: זה לא איזה משהו צרכני, זה דבר מהותי לזהות של אדם, לאנושיות שלו אפילו, כי אפליה פוגעת באנושיות והופכת אדם לפחות אדם, לפחות שווה לאדם אחר.
תמר זנדברג: ואותו דבר לשון הרע.
תמר זנדברג: על מנת ששמן יפסיק להיות קללה, בספר החוקים, אני לא חושבת, את אמרת שנטייה מינית היא למטה מבחינת העילות, ההצקה וההטרדות של ילדים.
תמר זנדברג: זה לא הופך את ההומו להיות עכשיו לא קללה, זה פשוט הוציא אותה "מהפוליטיקלי קורקט", אחר כך זה מוציא אותה גם מהשיח הנורמטיבי, ממה שאנשים מרשים לעצמם ואחר כך ההוויה קובעת את התודעה.
תמר זנדברג: זה גם מוציא אותה מההפנמה שלנו, של מה ראוי ומה לא, גם לגבי סביבתנו וגם לגבי עצמנו.
תמר זנדברג: ואני חושבת שהדבר ההרסני ביותר מכל מה שציינת, זה בעצם ההפנמה.
תמר זנדברג: אני מתחילה לחשוב על עצמי כעל פחות בן אדם, כעל אדם פחות שווה לאחרים, בגלל שכל הסביבה משדרת לי את זה, אז זה גם נכנס אלי - - -
<איילת קלטר: אז הוא ראוי ליחס הזה בעצם.
תמר זנדברג: ופוגע בזהות הבסיסית ביותר שלי, וכאן מדובר בדבר שקשור לגוף, שזה המקום הכי פוגעני.
תמר זנדברג: זה לא בכדי שגוף, מיניות, צבע עור, כל הדברים - - -
יפעת שאשא ביטון: כבר הגוף מתערבב עם - - -
תמר זנדברג: בדיוק, אבל הדברים שקשורים לגוף הם הדברים הכי אינטימיים, הכי פרטיים.
תמר זנדברג: אנחנו כל היום לומדים, הבת שלי לומדת, הדבר הראשון שהם לומדים זה שגופי הוא ברשותי, אז גופו של השמן והשמנה הוא פחות ברשותם, הם גם ברשות הרבים, בכל אלה שמרשים לעצמם להתייחס לגוף ובעצם לפלוש לרשות הפרטית של אותו ילד או ילדה ובאמת לפגוע בנימים כי בסיסיים של הביטחון העצמי, של הזהות וכו'.
תמר זנדברג: ולכן אני מעמידה את שתי הצעות החוק האלה לרשות הוועדה, לקדם אותן כאן, באמת בשיתוף פעולה קואליציה ואופוזיציה, לא נריב על קרדיטים ודברים כאלה, אלא באמת שהדברים האלה ייכנסו בשיתוף אתכם, ותודה.
<איילת קלטר: תמר, אז אני רוצה להוסיף, אם זה בסדר, את שלוש הצעות החוק האחרות, כי הן מוכנות.
יפעת שאשא ביטון: אני אתייחס לעניין החקיקה בסיכום.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת תמר זנדברג.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, נשמע את ענת כהן מרשת, בבקשה.
<עדי ברקן: אני לא זז.
<עדי ברקן: דרך אגב, אנחנו באמצע צילומים, אני הסברתי גם למזכירה שיש שלושה ימים שאנחנו בצילומים של הפקה, אתם תראו את זה, זה בנושא שאנחנו מדברים עליו.
יפעת שאשא ביטון: כן, אני יודעת.
<עדי ברקן: אז השארתי את כולם בסטודיו, כי הייתי חייב להגיע לפה, ואת האמת אמרתי, מעניין אותי אם אחד מהזכיינים יהיה פה.
יפעת שאשא ביטון: הנה.
<עדי ברקן: רשת היא מהזכיינים הטובים ביותר, אני אומר לך את האמת.
<עדי ברקן: עם קשת יש לנו בעיה יותר רצינית.
<עדי ברקן: אבל בואו נשמע את רשת.
יפעת שאשא ביטון: בואו נשמע את רשת, בבקשה.
<ענת כהן: אז קודם כל אנחנו שמחים להיות פה ולשמוע את הדברים.
<ענת כהן: אנחנו מסכימים, אני באופן אישי וגם לימור שאיתי, וגם מהגוף שאנחנו מייצגות, מסכימים עם כל מילה ומילה שנאמרת כאן.
<ענת כהן: אני אתחיל באופן כללי.
<ענת כהן: לרשת יש איזה שהוא, נקרא לזה קוד אתי שאנחנו עובדים עליו, שהוא קשור לכל מיני דברים, בין אם אפליה או בין אם שפה או כל דבר שאנחנו רוצים, שלמרות שהדבר הוא אופנתי, עדיין יש ערכים לרשת שאנחנו רוצים לשמור עליהם ומה אנחנו מראים וכן מציגים וכן מראים לצופים שאנחנו יודעים שברובם הם נוער וילדים.
<ענת כהן: אני חושבת שאפשר להגיד שאנחנו די מקפידים על העניין הזה של להציג דמויות או להאדיר דמויות אך ורק, ואם אנחנו מתמקדים עכשיו על משקל, כרזות או יפות או רזים או יפים.
<ענת כהן: וברוב התכניות שלנו הדמויות הן אנשים אמיתיים.
<ענת כהן: זאת אומרת 12 המידות שדיברתם עליהן, ואם הם מוצגים בגלל הכישרון שלהם – אם זה שירה או כל דבר אחר, אז הם מוצגים כאלה ואין איזו שהיא אפליה לגבי לא, הוא לא מספיק רזה אז הוא לא מספיק יפה להיות בפריים טיים.
<ענת כהן: אני אתן לכם טיפ או איזה טיזר קטן, העונה הבאה של המרוץ למיליון שצולמה, אני יכולה להראות שאנחנו מדברים על-, ומאדירים ומעצימים כל בן אדם סביב התכונות שלו ומה שהוא מביא, לא רק בגלל העמידה, ואיך עולים עליו הבגדים.
יפעת שאשא ביטון: אנטי תזה לבגדי הים שרצים לנו על המסכים בתקופה הזו ונותנים רק גוון אחד לאיך צריך להיראות, אבל חברה', אלה החטאים שלנו.
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו עושים את זה אולי ממקום כביכול לא מודע, באופן אוטומטי כי כך הורגלנו וחונכנו ואנחנו מחנכים דור שלם על הבסיס הזה ואני חושבת שפה אנחנו חוטאים.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ענת.
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך.
יפעת שאשא ביטון: נמצאת כאן שולמית?
<שולמית כהן: כן.
יפעת שאשא ביטון: היי שולמית, אני אשמח לקבל את ההתייחסות שלך גם לסוגיות שהועלו כאן ולראות איך אנחנו בתוך מערכת החינוך מתמודדים עם נושא המשקל ומוציאים אותו מהקונטקסט שהוא נמצא בו היום.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לומר שגם אני זוכרת, אם זה ביומנים ואם זה בכל מיני מסמכים אחרים, ילדים נדרשו לציין את המשקל שלהם.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת עד כמה זה רלבנטי לצורך העניין בהקשר החינוכי ואני אשמח לשמוע את ההתייחסות.
<שולמית כהן: אוקיי.
<שולמית כהן: הכיוון בשנים האחרונות, לפחות מבחינת הפיקוח על הבריאות, שאני נציגה שלו במשרד החינוך, זה להוביל תכניות, זה לא תכניות, זה יותר להוביל אורח חיים בריא ופעיל.
<שולמית כהן: קודם כל אני רוצה להתחיל שאני מברכת על הדיון הזה ושמעלים אותו בכלל.
<שולמית כהן: תודה לך.
<שולמית כהן: אתה ציינת את העניין של הסנדביצ'ים ומה רואים ואיך רואים, ואחד הדברים שאנחנו מובילים וכרגע אנחנו מדברים על משהו כמו בין 200 ל-250 בתי ספר שנכנסים לתכנית של בית ספר מקדם בריאות.
<שולמית כהן: זה עניין של תזונה, פעילות גופנית והיגיינה – שלושת התחומים האלה.
<שולמית כהן: בתזונה אנחנו מדברים באמת על לאכול בריא, לא ממקום של לשנות את מבנה הגוף, אלא מהחשיבות של לכלול את הכל ואנחנו מתייחסים גם לעניין של דימוי גוף.
<שולמית כהן: כי בכובע אחר שלי אני גם יועצת חינוכית בתוך בית ספר, ויש תכניות שמתייחסות דווקא להיבט הזה של דימוי הגוף ובגיל ההתבגרות והכיוון הוא כזה.
<שולמית כהן: אני מסכימה שזה מעט ולא מספיק ואני יודעת כבר על תיאום פגישה שלך ביחד עם שפ"י, כדי באמת לראות איך אפשר להטמיע מדיניות חינוכית ולקדם את כל הנושא הזה ולשים אותו בפוקוס בהקשר של הדרה חברתית.
<שולמית כהן: אני כן חושבת שרק מערכת החינוך זה לא מספיק, אבל בה מבלים תלמידים את מרבית השעות ויש לנו אחריות כוללת, אבל אני חושבת שזה באמת משהו חברתי גורף ואני מסכימה איתך שלתקשורת ולתדמית שמנסים לייצר, יש מקום חשוב.
<שולמית כהן: אנחנו לא רוצים להטיל את האשמה, אבל אני חושבת שהרעיון הוא באמת לחשוב איך יוצרים את שיתוף הפעולה כדי לתקוף את הבעיה מזוויות שונות ולראות באמת איך אפשר לשנות את הדימוי הזה ואת התדמית שנוצרה בחברה, שהיא חותכת את כל הגילאים ואני מסכימה איתך שזה לא מאפיין רק גילאים צעירים.
<שולמית כהן: לצערנו הגילאים הולכים ויורדים.
<שולמית כהן: ממש השבוע דיברו על גילאי 6-7 ו-8 עם בעיות בהפרעות אכילה קשות והעבודה צריכה להיות רחבת היקף.
<שולמית כהן: מישהו כאן ציין את הנושא של ספרי לימוד וכו'.
<שולמית כהן: אני לא יודעת להתייחס לזה כרגע, אבל אני בהחלט אעביר את זה כדי לבחון את זה ולדון.
<שולמית כהן: אין לי מספיק נתונים כרגע.
יפעת שאשא ביטון: זה קיים.
יפעת שאשא ביטון: אני אוכל להעביר לך גם דברים קונקרטיים, אבל אני רוצה לשאול משהו.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את התכנית של אורח חיים בריא ואת מדברת על דימוי גוף ואני רוצה לשאול אם בתוך התכנית אנחנו לא מקבעים איזה שהם דפוסים חברתיים שאנחנו כאילו מורגלים אליהם, את יודעת, ב-background.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שכשאנחנו מדברים על אורח חיים בריא, הילד יודע שהוא צריך לאכול סנדביץ' עם נניח ירקות והכל, ולא עם ממרח שוקולד, לא כי ממרח שוקולד זה לא בריא כממרח שוקולד, אלא כי זה גם משמין.
יפעת שאשא ביטון: ואני הרבה פעמים שומעת בעצם את ההגבלה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת עד כמה משרד החינוך ער לניואנסים הקטנים ומנסה לחדד אותם; ופעם שנייה, הנושא של דימוי גוף, האם הוא באמת נותן במה למגוון המשקלים שיש לילדים השונים ולא מכוון לאיזה שהוא מקום מאד מסוים ומוגדר.
<שולמית כהן: אז שני דברים אני רוצה לומר.
<שולמית כהן: רק עוד לפני זה לציין, מישהו כאן ציין את העניין של שקילה.
<שולמית כהן: חל איסור חמור לשקול תלמידים במסגרות חינוך.
<איילת קלטר: סליחה, סליחה, זה היה במיקור חוץ ופעמיים במשך בית ספר יסודי באים לשקול את הילדים ואחר כך בראשית החטיבה.
<איילת קלטר: והילדים שלא תואמים את אידיאל ה-BMI החסר טעם וריח, אז הם מקבלים מכתב אשמה הביתה.
<איילת קלטר: וזה בכל הארץ.
<איילת קלטר: פשוט זה היום ניתן לחברות קבלניות שעושות את זה, לא אחיות בית ספר שזה מוסד - - -
יפעת שאשא ביטון: לא חשוב מי עושה את זה.
יפעת שאשא ביטון: זה קיים היום בבתי הספר?
יפעת שאשא ביטון: היום שוקלים בבתי הספר?
<איילת קלטר: בטח.
<שולמית כהן: אני חוזרת ואומרת - - -
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, שנייה, אנחנו נתייחס לזה.
<שולמית כהן: רק שנייה.
<קריאה: הכל נכון חוץ ממכתב האשמה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו נתייחס לזה.
<שולמית כהן: זה חמור, זה אסור ואני אעביר את זה הלאה ויכול להיות שצריך להוציא חוזר מנכ"ל ספציפית לעניין הזה של שקילה, יש את זה בחוזר מנכ"ל, לפחות רענון לכל מסגרות החינוך כי חל איסור.
<שולמית כהן: אסור לשקול.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו נתייחס לזה בסיכום הדברים.
<שולמית כהן: בעניין דימוי הגוף, יושבת איתנו נציגה של שפ"י.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני אשמח לשמוע איך אתם בעצם מתמודדים עם דימוי הגוף ומה צריך להיות דימוי הגוף.
<נטע ידיד: אז קודם כל דב חנין לא נמצא פה, אבל הייתי אומרת שזה היה קצת, בחוויה שלי קצת הייתי עם תחושה של הקצנה שהכל מוטל על מערכת החינוך.
<נטע ידיד: אני חושבת שאנחנו חברה שחיה בתוך מסרים מאד מאד מקרבנים.
<נטע ידיד: עדי, אני גם חייבת לומר לך, כשאני הייתי בכיתה י', הבנות הקיאו בשירותים.
<נטע ידיד: זאת אומרת, ואני מדברת על - - -
<עדי ברקן: זה התחיל בדור שלך ואנחנו מעבירים את זה הלאה, נכון.
<נטע ידיד: נכון.
<נטע ידיד: זאת אומרת זה לא משהו שהוא חדש, זה משהו שהוא מוכר.
<עדי ברקן: לא, אבל בממדים כאלה?
<עדי ברקן: ולא בגילאים כאלה.
<נטע ידיד: אז לא מדדתי את הממדים.
<נטע ידיד: אני יכולה לומר לך שזו הייתה תופעה של בנות שהיו - - -
<עדי ברקן: אז זה התחיל.
<עדי ברקן: כשאת היית בתיכון זה התחיל.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זו תופעה שבעצם הולכת ומקצינה, אין שאלה שהיא התחילה לפני כמה עשורים.
<נטע ידיד: אבל אני חייבת לומר שהנושא הזה מאד מאד מעסיק אותנו.
<נטע ידיד: יש שתי יחידות שעוסקות בנושא הזה, כל אחת בדרך אחרת.
<נטע ידיד: היחידה למיניות ומניעת פגיעה שאני מדריכה ארצית בה, מפתחת תכנים בנושא דימוי גוף באתר שפ"י נט, זה אתר - - -
יפעת שאשא ביטון: מה כוללים התכנים?
יפעת שאשא ביטון: כשאת אומרת דימוי גוף, לאיזה דימוי גוף אנחנו מכוונים ומחנכים אותם?
יפעת שאשא ביטון: מאד חשוב לי לצלול לזה.
<נטע ידיד: אנחנו פיתחנו יחד, זאת אומרת לא אנחנו פיתחנו אלא ביחד עם יוניליוור, דאב העולמית, מוזיאון ישראל.
<נטע ידיד: ב-2011 הוצאנו תכנית בשם בעד עצמי.
<נטע ידיד: זו תכנית שהשותפים לה היו פרופסור מוריה גולן, שהיא מנהלת מרכז שחר להפרעות אכילה, ד"ר טוביה זקהם, שהוא פסיכיאטר, סיגל ארוך שהיא דיאטנית קלינית, שפ"י.
<נטע ידיד: זאת אומרת אני מדברת על גופים מאד רציניים שפיתחו תכנית שרצה כבר במשך ארבע שנים בארץ לחטיבות הביניים ועכשיו מתאימים את התכנית לבתי ספר יסודיים ואדרבא.
<נטע ידיד: בתכנית הזאת מביאים תמונות של ציירים, נשים שמנות ממוזיאון ישראל, וזה הייחודי של התכנית הזאת.
<נטע ידיד: זאת אומרת להראות שבעצם יש רזה ויש שמן ויש שחור ויש לבן ויש את כל הצבעים ואת כל הגוונים ושבעצם בן אדם נבחן על פי האישיות שלו ולא על פי המראה החיצוני שלו.
<נטע ידיד: בנוסף אני אומרת שיש לנו באתר שפ"י נט ממש פרק מיוחד שמוקדש לנושא של דימוי גוף.
<נטע ידיד: במסגרת תכנית כישורי חיים המורים חייבים להעביר את התכנית הזאת בבתי הספר.
<נטע ידיד: זאת אומרת בהחלט הדעת ניתנת לנושא.
<נטע ידיד: אנחנו לא מדברים על הפרעות אכילה, כי זאת ההוראה שפסיכיאטרים ורופאים העבירו לנו.
<נטע ידיד: זאת אומרת לא לדבר ישירות על הפרעות אכילה, אלא לדבר בעצם יותר על דימוי גוף, ועל - - -
<איילת קלטר: על מה שמונע את ההתפתחות שלה.
<עדי ברקן: כדאי שנעצר פה.
<נטע ידיד: בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: שנייה, מיד עדי.
יפעת שאשא ביטון: בוא ניתן לה לסיים את הדברים.
<נטע ידיד: ובטח לא לתת לילדים כלים ולהרחיב להם את הידע בנושא של מה זה בולימיה ומה זה אנורקסיה כי זה לא יתרום, אלא באמת אנחנו רוצים לתת מקום לתחושה האישית שלהם ולערך העצמי שלהם.
<נטע ידיד: מעבר לכך, ישנה יחידת האח"מ בשפ"י, שהיא מדברת על אקלים חינוכי מיטבי.
<נטע ידיד: באפריל בשנה שעברה, זאת אומרת לפני כן.
<נטע ידיד: לא שנה שעברה, בעצם 2015, זה שנה שעברה, לפני כמה חודשים, הוצאנו חוזר, היחידה הוציאה חוזר מנכ"ל; ואחד הנושאים המרכזיים בחוזר המנכ"ל הוא הנושא של הצקה ובריונות.
<נטע ידיד: זאת אומרת בעצם חוזר מנכ"ל של משרד החינוך הורה לכל בתי הספר שבמקום שבו חווים הצקה ובריונות גם מילולית וגם פיזית - - -
יפעת שאשא ביטון: על רקע משקל?
<נטע ידיד: על כל רקע שהוא.
<שולמית כהן: באופן כללי.
<נטע ידיד: גם מיני וגם גופני, על רקע של משקל, כל רקע שהוא.
<נטע ידיד: יש פעולות שיש לעשות אותן, שמתחילות בהזמנת ההורים ועונשים ועד בעצם דיווח לפקידת סעד ולמשטרה.
<נטע ידיד: בעצם משרד החינוך רואה את הנושא הזה בחומרה מאד רבה.
<נטע ידיד: ישנם 250 מדריכים ביחידה הזאת, שכל שנה מגיעים ל-1,000 בתי ספר בארץ והם מתייחסים לכל נושא של שיפור אקלים וסובלנות כלפי האחר והשונה ויוצא הדופן.
<נטע ידיד: זאת אומרת הנושא הזה הוא בהחלט מקבל מקום מאד מרכזי.
<נטע ידיד: אני גם חייבת לומר שבשנת 2011 משרד החינוך, יחד עם ג'וינט אשלים, הוציאו חוברת שנקראת מקום לכולם, שגם היא עוסקת גם בנושא של דחייה חברתית וחרם.
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל ברשותך, אני מכירה את התכניות האלה והן חשובות והן תורמות לתחומים נוספים ובעניין הבריונות וההצקות, אבל קשה לי שלא לשאול האם ניתנת ההתייחסות להצקות על רקע משקל באותו אופן שהן נעשות על רקעים אחרים ואני אגיד לך למה.
יפעת שאשא ביטון: כי התחושה היא, ואני חושבת שזה גם עלה כאן, שגם אנחנו, עולם המבוגרים, שבוי באיזה שהוא קונספט שלהיות שמן זה בעייתי, זה מזיק, זה לא בריא.
יפעת שאשא ביטון: והשאלה היא אם הטיפול הוא באמת במקום של צריך לקבל אותו וזה בסדר וזה לגיטימי, או – ואני אומרת לך את זה מתוך ידיעה – או לפנות להורים ולהגיד תקשיבו, הילד סובל מעודף משקל, אולי תראו איך אפשר לעזור לו כדי שהוא לא יסבול יותר מעודף משקל, לעשות איתו כל מיני תהליכים, ואז המשקל שאנחנו נותנים להצקות כלפי הילדים השמנים לצורך העניין, הוא לא אותו משקל שאנחנו נותנים על הצקות על רקע אחר; והשאלה אם אנחנו לא שבויים כאן.
יפעת שאשא ביטון: אם לא צריך לחדד את העניין של הצקה על רקע משקל כדי שיבינו שזה לא לגיטימי.
<נטע ידיד: תראי, בעיקרון כל הנושאים של היחידה שלנו, שקשורים לדימוי גוף, מדברים על הנושא, אבל מה שאת מעלה פה זה באמת להעלות עוד חידוד ולחדד עוד יותר את הנושא הזה, ולכן באמת עכשיו, מאחר שאנחנו יודעים שבעיות אכילה מתחילות בגיל צעיר, אנחנו החלטנו להתאים את התכניות ולרדת בעצם עם הגיל, ואני חושבת שברגע שנפיק את התכנית, והיא אמורה להיות מופקת יחסית די במהירות, אנחנו בהחלט רואים את זה כנושא מאד מרכזי.
<נטע ידיד: אני חושבת שזה בהחלט יתפרש לכל בתי הספר ויועבר מסר בנושא.
<נטע ידיד: וגם יכול להיות שזה מעלה איזו שהיא שאלה לגבי חידוד הנושא באישור חוזר מנכ"ל או מידעים שאנחנו מעבירים במערכת החינוך, אבל בהחלט הנושא - - -
יפעת שאשא ביטון: כן, נתייחס לזה בסיכום.
<נטע ידיד: נמצא על הפרק וקיים.
יפעת שאשא ביטון: עדי, בהתייחסות קצרה ואחר כך חבר הכנסת אורי מקלב.
אורי מקלב: זה חשוב מאד לשמוע אותו.
אורי מקלב: זה מרתק, אני אומר שכדאי לשמוע אותו.
<עדי ברקן: אני שומע פה - - -
יפעת שאשא ביטון: אז פספסת אותו בפתיחה המצוינת שהייתה.
<עדי ברקן: אני שומע פה את דברי משרד החינוך ואני אומר לעצמי מה הבעיה לעצור רגע אחד ולהגיד חברה טעינו?
<עדי ברקן: התכנית שהגברת מדברת, זה תכנית של חברת יוניליוור, נקרא לה חברה מסחרית, משנת 2007.
<עדי ברקן: התכנית הזאת הייתה במספר בתי ספר - - -
<שולמית כהן: זה לא נכון.
<שולמית כהן: זו תכנית חדשה.
יפעת שאשא ביטון: לא, היא עברה שדרוגים.
יפעת שאשא ביטון: פה אני חייבת לומר לטובת המשרד, היא עברה שדרוגים ומתייחסת לבריונות ברשת ומתייחסת לכל הנושא של הרשתות החברתיות.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת ובגלל זה אני הדגשתי את הדגש בנושא המשקל לצד כל הדברים האחרים.
<עדי ברקן: תכנית חדשה.
<עדי ברקן: לפני שבעה חודשים נפגשתי ברחוב הארבעה בתל אביב עם כל החברה ודיברתי על בעיות של דימוי גוף.
<עדי ברקן: ישבו, אני לא זוכר אם את היית שם, ישבו שפ"י וכולם, ואמרה לי הגברת, מר עדי ברקן, אנחנו במערכת החינוך לא מדברים על הבעיות האלה, לא על הפרעות אכילה, לא על בעיות של דימוי גוף.
<עדי ברקן: שאלתי, כי כשאני הייתי קטן גם לא דיברו על סמים ואלכוהול.
<עדי ברקן: ואז הסבירו לי שהם קיבלו הנחיה מהפסיכיאטריה שלא מדברים על זה בבתי הספר כי זה יכול לגרות אותם.
<עדי ברקן: אז לפסיכיאטר כדאי להבין שהם לא צריכים את המורים כדי שיבינו, כי הם מקבלים את זה בגוגל יותר מהר.
<עדי ברקן: וכשיצאתי מהפגישה, היא זרקה לי דיסק און קי על השולחן.
<עדי ברקן: שאלתי מה זה הדיסק און קי, גברת?
<עדי ברקן: היא אומרת לי זה תכנית המניעה שאנחנו עושים בהפרעות אכילה בבתי ספר.
<עדי ברקן: אמרתי לה אבל גברתי אמרה שאין תכנית כזאת.
<עדי ברקן: יש תכנית כזאת.
<עדי ברקן: אני מספר לכם דברים אותנטיים ואני עומד מאחורי כל מילה שאני אומר.
<עדי ברקן: חזרתי הביתה, הסתכלתי על התכנית וגיליתי שזה יוניליוור משנת 2007, והתקשרתי לידידה שלי, תמר טרבלסי, כתבת בידיעות אחרונות ואמרתי לה תמר, בזכות הפיברוקים האלה הנוער שלנו הולך לאכול אותה.
<עדי ברקן: שלחתי את כל החומרים, התעוררתי ביום שלישי, ראיתי פרוש בידיעות אחרונות בדאבל סטרייפ, תכנית מניעה להפרעות אכילה - מרלין מונרו הייתה שם בטקסט - בבתי ספר.
<עדי ברקן: התכנית הזאת לא הייתה ואם היא הייתה היא נמצאת במקום מינורי לחלוטין, וכן צריך לדבר בבתי ספר, כי הבעיה היא לא בעיה פסיכיאטרית.
<עדי ברקן: תעזבו את הפסיכיאטרים פה.
<עדי ברקן: הפסיכיאטרים לא צריכים להיות פה.
<עדי ברקן: הבעיה היא בעיה חברתית, וכן, כואב לי להגיד, שאני כולה צלם אופנה, נכנס לכיתה, ההשפעה שלי הרבה יותר גדולה מאשר הגברת תיכנס, שהיא דוקטור.
<עדי ברקן: מה לעשות?
<עדי ברקן: כשנכנס רופא או פסיכיאטר – יש מגננה.
<עדי ברקן: הם לא רוצים להיות בריאים, הם רוצים להרגיש טוב.
<עדי ברקן: להיראות טוב – זה רק הקטע החברתי.
<עדי ברקן: בבתי הספר לא מדברים, שלא יעבדו עליכם בעיניים.
<עדי ברקן: ואם מדברים אז זה בצורה מינורית.
<עדי ברקן: לשים את זה על השולחן.
<עדי ברקן: רוב הבנות היום לא קשובות כי הם עסוקות להיכנס לג'ינס למטה.
יפעת שאשא ביטון: עדי, הנקודה ברורה.
<עדי ברקן: בואו נקרא לילד בשם שלו.
<עדי ברקן: אז משרד החינוך יספר וכולם יספרו, בפועל אני נפגש עם 6,000 בני נוער.
<עדי ברקן: בכל בתי הספר לא פגשתי פעם אחת שמישהי הרימה את היד ואמרה אני הייתי בתכנית הזאת.
<עדי ברקן: ואני שואל, אז איפה זה התכנית הזאת?
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו נחדד את זה, תודה עדי.
יפעת שאשא ביטון: התייחסות במשפט בבקשה.
<איילת קלטר: אני רוצה - - -
יפעת שאשא ביטון: מיד איילת, אני רוצה גם לאפשר פה לעוד כמה דוברים ואחר כך.
<שולמית כהן: קודם כל אני שמחה ואתה מדבר מלב ליבך ואני שמחה על השינוי שאתה עברת במהלך השנים, ממצד אחד לצד השני של המתרס והלוואי שיצטרפו אליך גם חבריך בתחום.
<עדי ברקן: אני לא מצפה.
<שולמית כהן: אני אומרת הלוואי.
<שולמית כהן: בכל מקרה, אנחנו צריכים לזכור שכולנו כאן צריכים לחבור יחד לטובת העניין ולשים את זה בפוקוס.
<שולמית כהן: יכול להיות שלא מספיק, אני לא רוצה לטמון את הראש בחול, אבל להגיד שהתכנית לא מתקיימת, היא מתקיימת.
<שולמית כהן: נעשה כאן תהליך של חשיבה להוריד את זה לשכבות גיל צעירות יותר, ויכול להיות שכמו שאמרה כאן קודם, הפוקוס צריך להיות אחר או לחדד אותו.
<שולמית כהן: זה לא שלא מתייחסים.
<שולמית כהן: יש שוני מההיבט הרפואי-פסיכיאטרי, שאין לנו מנדט.
<שולמית כהן: אני אשת טיפול גם, אין לנו מנדט וזה לא נכון להרחיב את ההתייחסות והדיון פה בתוך מערכת החינוך, אלא להתייחס דווקא להיבטים האחרים של איך אני מחזק את הדימוי העצמי, איך אני מתמודד עם מה שמשדרים לי בתקשורת, עם הפרסומים בחוצות.
<שולמית כהן: איזה דימוי, איזה עמוד שדרה יציב אני נותן לאותו ילד, כי זה בנים ובנות, באותה ילדה, כדי להתמודד מול כל המתקפות האלה של הפרסומים והדרישות והציפייה החברתית, וזו בעיה, זו אכן בעיה חברתית - - -
<עדי ברקן: החוק הזה ישנה.
<עדי ברקן: חוק הפוטושופ ישנה את מה שהיא אומרת.
<עדי ברקן: אז ברגע שנשנה את - - -
<שולמית כהן: נכון.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, נכון, אנחנו נטפל באכיפה של החוק ונתייחס לזה גם בסיכום ובהמלצות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה שולמית.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה, ולאחר מכן קרן זילברמן.
אורי מקלב: קודם כל הדיון הזה הוא דיון חשוב.