GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שירן בן דוד עוזרי: לסעיף (ב), שמאפשר למאומץ ולהורה מאומץ ולהורה ביולוגי לגלות לאחר שהוא כזה, לא לפרסם ולא לגלות ברבים, חשוב מאוד להדגיש, בסדר.
<שירן בן דוד עוזרי: תודה שאתם נותנים לי, אבל מה אם בעלי רוצה לספר לחבר שלו על המאבק היפה שלי ולהשוויץ שהייתי היום בכנסת?
<שירן בן דוד עוזרי: הוא עבריין.
<שירן בן דוד עוזרי: לבעלי אסור לספר שאני מאומצת.
<שירן בן דוד עוזרי: אם הילד שלי רוצה לספר את הסיפור של אימא שלו הוא עבריין, אסור לו לספר שאני מאומצת.
<שירן בן דוד עוזרי: אתן לחברי להמשיך.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהם חשובים, במיוחד החידוד שבסוף.
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו כל פעם מרוכזים בעצם באמת בגרעין הראשוני, לצורך העניין, ומתעלמים מזה שיש עוד אנשים שעוטפים אותנו וגם להם סותמים את הפיות.
<ל': סותמים לנו את הפיות, אבל אנחנו בעצם מסומנים מגיל מאוד קטן.
<ל': כשאני הגעתי בכיתה א' לבית-הספר הסתכלו על אימא שלי, ואמרו לה: אבל למה תעודת הזהות של הבת שלך שונה?
<ל': אז אנחנו אולי לא מדברים, אבל יודעים מי אנחנו.
<ג': אבל סימנו אותנו.
<ל': מסמנים אותנו.
<ר': האבסורד, גברתי, מגיע - - -
יפעת שאשא ביטון: סליחה, מי אדוני?
<ר': שמי ר', אני גם ילד מאומץ, אני רק רוצה לתת דוגמה אחת לאבסורד שנוגע לחיי אדם.
יפעת שאשא ביטון: ממש במשפט, כי יש לפה את מי שיושב ומחכה.
<ר': בקצרה.
<ר': אני מוכר פה לחלק מהאנשים משורה של תפקידים ציבוריים, אני בן מאומץ.
יפעת שאשא ביטון: במשפט, כי אין לנו זמן.
<ר': לי יש בעיה רפואית מסוימת שאני צריך בשבילה מידע על ההורים הביולוגיים.
<ר': פניתי לשירות לאימוץ, ביקשתי לקבל את הנתונים, ואמרו לי רשמית: אנחנו לא יכולים לתת לך את הנתונים.
<ר': מישהי מתחת לדבורה, לא יודע את שם משפחתה - - -
יפעת שאשא ביטון: גם כשאתה בגיר אתה לא מקבל את הנתונים?
<ג': אין לנו מידע רפואי גנטי.
<שירן בן דוד עוזרי: גם כשאתה בגיר.
<ר': גם כשאני בגיר.
<ר': היא אמרה לי שהיא לא יכולה לתת כי יש בתוך התיק פשלה שהם לא רוצים לחשוף.
אלי אלאלוף: לך מצאו תיק.
<ר': כלומר, עדיף שמישהו ימותו אולי מסרטן, אבל לא יחשפו את הפשלה.
<ר': אני חושב שכמו שחבר הכנסת אלאלוף אמר: אין לנו במה להתבייש, גדלנו כאנשים נורמטיביים.
<ר': יש לי משפחה עם חמישה ילדים, אם יש בעיה רפואית, אין שום סיבה שלא אוכל לקבל את המידע.
<ר': וכל החוק הזה שהוא משנת 64' או עם תיקון מ-81' הוא פארסה.
<עדי חן: 60'.
יפעת שאשא ביטון: מישהו מכם עוד רוצה להתייחס?
<גל': אני פה בשני כובעים: אחד, זה עם מאבק המאומצים; והשני, אני חבר הוועד המנהל של "משפחתא" שמייצגת את קהילת האימוץ בישראל.
<גל': רציתי להתייחס לכמה דברים שנאמרו כאן.
<גל': הדבר הראשון שנאמר על-ידי נציגת משרד המשפטים, שהאינטרס של החוק של סעיף 34 מלכתחילה היה אינטרס הגנתי על קטינים.
<גל': ואחר כך חבר הכנסת אלאלוף דיבר מדם לבו וריגש אותי כמעט עד דמעות, והוא נגע בדיוק בנקודה.
<גל': האקט המשפטי של אימוץ יוצר קשר בין הורה לילד לחלוטין, עם כל הסמכויות הזכויות והחובות.
<גל': וכל מה שאנחנו אומרים זה – המדינה בעצם אומרת להורים האלה: אתם הורים לכל דבר - -
<ג': חוץ מ-.
<קריאה: אבל.
<גל': - - חוץ מזה.
<גל': פה אנחנו לא סומכים עליכם שתדעו להגן על הילדים שלכם.
<גל': יש מספיק חוקים במדינה שמגנים על קטינים, לפעמים אפילו מפני הוריהם, דברים שנוגעים לפרסום קטינים בתקשורת.
<גל': שוב, אחזור על מה שאמרת בהתחלה.
<גל': אנחנו מכירים בעובדה, והשירות למען הילד מכיר אותנו, שיש תסריטים שבהם החיסיון הוא קריטי לעמידות האימוץ.
<גל': התסריטים האלה הם המיעוט שבמיעוט, כי הזכרת בהתחלה את כל נושא אימוץ חו"ל ששם הסודיות הזאת לא רלוונטית בכלל.
<גל': הסודיות אולי רלוונטית עד שהמאומץ הופך להיות בגיר.
<גל': ואם לחזור לפסק-הדין מ-96' בעניין "מעריב לנוער" – אני לא יודע אם זה היה פסק-הדין שדיברתם עליו – השופטת דורנר אמרה שם: "ככלל אין החברה רשאית להגן על אדם בוגר נגד רצונו?", וזה מה שאתם עושים לי.
<גל': אתם מגנים עלי נגד רצוני.
<גל': ויש איזשהו רושם, שאני לא יודע מאיפה הוא נולד, איזשהו חשש שברגע שאנחנו נפתח את הפה יצאו העטלפים הסודיים על ההורים הביולוגיים שלנו.
<גל': אתם באמת חושבים שהאימוץ זה העניין המרכזי בחיים שלי?
<גל': זה עניין פרטי שלי, אני אבחר למי לספר אותו, למי לא לספר אותו, איפה לפרסם אותו ואיפה לא לפרסם אותו.
<גל': ומי שיראה את עצמו נפגע ממשהו שאני אמרתי, גם אם אלה הורי שהיום בני 85, יש חוק הגנת הפרטיות שעומד לרשותו כדי להעמיד אותי על מקומי.
<גל': יש מספיק חוקים להגן על בוגרים, לא צריך עוד.
<גל': פרטיות זאת זכות, סודיות – אני יודע, פעם אחרונה שהייתי ג' איפשהו זה היה כשהייתי קצין בימ"מ.
<גל': ג' היה השם שלי עם פס שחור על העיניים.
<גל': אני בחרתי בזה, קיבלתי על עצמי חובת סודיות.
<גל': אני לא צריך חובת סודיות.
<ר': אני מוכרחה להגיד איזה משפט.
<ר': אני יודעת שהזמן קצר - - -
אלי אלאלוף: מי הגברת, סליחה.
יפעת שאשא ביטון: היא גם מאומצת.
יפעת שאשא ביטון: כולם שם מאומצים.
<ר': אנחנו פה מאומצים - - -
אלי אלאלוף: ואת גם עובדת סוציאלית שמתמחה באימוץ.
<שירן בן דוד עוזרי: וגם עובדת סוציאלית.
<ר': אני עובדת סוציאלית וגם סבתא לעשרה נכדים.
<מילי מאסס: הזהות שלהם היא לא של מאומצים.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל לצורך הדיון.
יפעת שאשא ביטון: הם לא אומרים גם את השמות שלהם.
<ר': שמי ר', ב'.
<ר': אני יודעת שהזמן שלנו קצר, אני לא אפתח פה את כל העניין.
<ר': אני מבקשת בכל לשון של בקשה, בכל דיון בנושא חוק האימוץ תזמינו אותנו, אנחנו צלע במשולש, אנחנו רוצים להשמיע, אנחנו רוצים ללכת להשפיע - - -
<גל': אנחנו המשולש.
<שירן בן דוד עוזרי: בלעדינו לא היה משולש.
<ר': בדיוק.
<ר': ויותר מזה, אנחנו רוצים לעזור למאומצים שבדרך.
<ר': זה חלק מהתפקיד שלנו.
<שירן בן דוד עוזרי: זאת המטרה היחידה.
<ר': אנא תזמינו אותנו, אנחנו רוצים לעזור לשנות.
יפעת שאשא ביטון: אני מקבלת לגמרי.
<ג': אין היום - - - מוגן.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אוחנה; אחר כך ד"ר מילי, ואחזיר אליכם.
<ג': רק הערה קטנה.
<ג': אנחנו כבר לא ילדים מאומצים.
<ג': אנחנו רק מאומצים.
<ג': בכל דיון שקיים בעיתונות, בכל סוג שיחה או דיון אנחנו נקראים ילדים מאומצים.
<ג': יש ילדים מאומצים.
<ג': אנחנו כבר לא.
<ג': יש לנו גם סבים וסבתות.
<גל': אנחנו אפילו לא מאומצים, אנחנו אמצנו.
<ר': אנחנו סבים מאומצים.
<עדי חן: זה כמו להכריז על ילד ממשפחה חד-מינית, או, זה ילד ממשפחה – אנחנו כבר עברנו את זה.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אוחנה, בבקשה.
אמיר אוחנה: תודה, גברתי יושבת-הראש.
אמיר אוחנה: יש איזה קסם מיוחד בדיונים מהסוג הזה שהם סגורים, לא משודרים, וזה בא לידי ביטוי בין השאר בכך שבאים לפה אנשים שזה באמת חשוב להם, לא בשביל יחסי ציבור, לא בשביל תקשורת.
אמיר אוחנה: באים אנשים שזה באמת נוגע בהם.
אמיר אוחנה: ראיתם את זה מודגם היטב בדבריו המאלפים, המהפנטים של ידידי חבר הכנסת אלאלוף, שכל כך יצאו מהלב, שלא יכלו שלא להיכנס אל הלב.
אמיר אוחנה: החוק הזה בעייתי מכל כך הרבה בחינות, אנסה בכל זאת לגעת בכמה נקודות.
אמיר אוחנה: נקודה ראשונה, למה סעיף פלילי?
אמיר אוחנה: למה המדינה צריכה להשתמש בעוצמותיה החזקות ביותר, המשטרה, הפרקליטות, בתי-המשפט, כדי להפוך אותנו לעבריינים?
אמיר אוחנה: אגב, אני אומר אותנו, גם אני למעשה הורה מאמץ, אני למעשה בהליך של אימוץ.
אמיר אוחנה: אולי יצא לכם להיתקל בד' וא', ילדים שהבאתי עם בן-זוגי בפונדקאות.
אמיר אוחנה: ד' באופן ביולוגי הוא שלי, וא' באופן ביולוגי של אלון, כך שאני מאמץ את א' ואלון בן-זוגי מאמץ את ד'.
<מילי מאסס: עבריין בפוטנציה.
אמיר אוחנה: כן, עבריין בפוטנציה.
אמיר אוחנה: למה סעיף פלילי?
אמיר אוחנה: המדינה צריכה לעשות שימוש כל כך נדיר בכלי החזק הזה של המשפט הפלילי, באמת במקום שבו זה נחוץ, כשמישהו הולך לפגוע במישהו.
אמיר אוחנה: איפה פה גדודי הקורבנות?
אמיר אוחנה: איפה הקורבנות שעליהם אנחנו צריכים להגן, שהמדינה צריכה להתגייס להגן עליהם, איפה הם?
אמיר אוחנה: אנחנו נותנים כל כך הרבה שיקול דעת להורים על החלטות הרבה יותר גורליות על החיים של הילדים שלהם, החלטות רפואיות, עניינים של חיים ומוות.
אמיר אוחנה: פה לא.
אמיר אוחנה: פה אנחנו עוצרים.
אמיר אוחנה: אתם כופים עלינו את הבושה.
אמיר אוחנה: המדינה רוצה לכפות עלינו את הבושה.
אמיר אוחנה: ואין בושה.
אמיר אוחנה: באף אחד מהצדדים של המשולש אין בושה.
אמיר אוחנה: יש נסיבות טובות יותר, טובות פחות.
אמיר אוחנה: יש נסיבות.
אמיר אוחנה: מדינה המתקראת ליבלית, בוודאי המחוקקים המתקראים ליברלים לא יכולים להשתמש בכלי הכול כך חזק הזה כדי להגביל את החירות באופן כל כך פטרוני, באופן כל כך מתנשא.
אמיר אוחנה: אני חושב שהסעיף הזה גם לא מתיישב עם הדבר הבסיסי של חוק יסוד כבוד האדם וחירותו, הוא לא חוקתי מכיוון שהוא לא עומד בעקרון המידתיות.
אמיר אוחנה: אין כאן לא תכלית ראויה ולא מידה שצריכה להיות על-פי חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
אמיר אוחנה: המידה המינימלית ההכרחית הנדרשת להשגת התכלית הראויה שלדעתי אין, לא מידתיות ולא תכלית ראויה.
אמיר אוחנה: אני חושב שהנושא הזה עם כל הרגישות שלו, טוב שעשית, גברתי, את הדיון הזה, טוב יהיה אם חבר הכנסת אלאלוף ואת ואנחנו נפעל - -
יפעת שאשא ביטון: לשינוי חקיקה.
אמיר אוחנה: - - לקידום הרעיון הזה.
אמיר אוחנה: אני מברך את כל מה שאמרתם, מצטרף לכל מילה שאמרתם.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, חבר הכנסת.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר מילי מאסס.
יפעת שאשא ביטון: אבל, בבקשה, ממש בשתי דקות, ברשותך, כי עוד מעט יחתכו לנו את הזמן.
<מילי מאסס: אני יודעת, בסדר.
<מילי מאסס: כמה מילים.
אלי אלאלוף: סליחה, מה תפקידך?
אלי אלאלוף: אם מותר.
<מילי מאסס: אני מהאוניברסיטה העברית.
<מילי מאסס: לגבי ההערה של האדון הזה שאמר שהוא לא יכול לקבל את האינפורמציה על ההורים שלו, אני רוצה להעיר את תשומת הלב שבחוק האימוץ מ-1960, שזה היה חוק האימוץ הראשון, בסעיף 27(ג): פנקס האימוצים לא יהיה פתוח לעיון, ואולם רשאי לעיין בו מאומץ לאחר 18 שנה.
<מילי מאסס: ב-81' הייתה נסיגה מהסעיף הזה, והיום זה לשיקול פקיד האימוץ, איזה אינפורמציה המאומץ מקבל.
יפעת שאשא ביטון: זה אומר שהחמירו את זה עם השנים?
<מילי מאסס: ב-81' החמירו.
<ג': כן.
<ר': הפכו את זה.
<מילי מאסס: בכול העולם המגמה הולכת לקראת יותר פתיחות, אצלנו בדיוק להיפך.
<ג': נכון.
<מילי מאסס: זה דבר אחד.
<מילי מאסס: דבר שני, לגבי הפטרנליזם ולגבי האלמנט הפלילי, אני חושבת שההבדל בין סודיות להגנה על פרטיות – ולכן זה הבלבול פה בסעיף הזה, כי כביכול זה נועד להגן על פרטיות, אבל למעשה זאת סודיות – וההבדל הוא שפרטיות עומדת לרשות האדם שעליו רוצים להגן, וסודיות נאכפת, והיא נאכפת על-ידי המדינה.
<מילי מאסס: ולכן יש כאן את האלמנט הפלילי, מפני שהמדינה אוכפת את הסודיות הזאת.
<מילי מאסס: ולפי דעתי, ויגידו המאומצים, אני תמיד רואה בזה, שהמאומצים מנוכסים על-ידי המדינה.
<מילי מאסס: הם שייכים למדינה.
<ר': אמת ויציב.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, גברתי, על הדברים החשובים.
יפעת שאשא ביטון: משרד הרווחה, ממש במשפט; ואחר כך יצחק קדמן.
יפעת שאשא ביטון: אבל ממש במשפט.
<יצחק קדמן: אני רוצה להציע הצעה פרקטית.
יפעת שאשא ביטון: אחזיר אליך.
<אורנה הירשפלד: למשרד הרווחה קשה להגיב במשפט.
יפעת שאשא ביטון: אתן לכם לסכם כדי שתהיה - - -
<עדי חן: גם ללשכת עורכי-הדין יש מה לומר.
<אורנה הירשפלד: למשרד הרווחה יש איזשהו קושי להגיב במשפט אחד, לכן אנסה להיות מאוד קצרה.
יפעת שאשא ביטון: אין לך ברירה כי יש לנו שלוש דקות, ויש צלצול שמפנה אותנו למליאה.
<אורנה הירשפלד: אני מנהלת את השירות למען הילד, שירותי האימוץ.
<אורנה הירשפלד: חבר הכנסת אלאלוף, גם אותי ריגשת בדברייך, ואמרת דברים שהם מאוד חשובים בעיני.
<אורנה הירשפלד: אני מקווה ואני אשמח להיות מוזמנת אליך, שתיווכח שבכל זאת קרו איזשהם שינויים.
יפעת שאשא ביטון: את זה אתם תוכלו לעשות אחר כך במסדרון.
יפעת שאשא ביטון: לגופו של דיון.
<אורנה הירשפלד: עכשיו לגופו של עניין, ואדבר על התפיסה.
<אורנה הירשפלד: אני סבורה, כמו המאומצים וכמוך שבאמת מדובר בשינוי תפיסה ושאנחנו נמצאים שם.
<אורנה הירשפלד: וכמו שהגבתי לכל העניין הזה בכל מקום אפשרי, אני חושבת אכן שצריך לשבת ולעשות שינוי - - -
<שירן בן דוד עוזרי: אם אנחנו כבר יושבים - - -
<קריאה: שנים אנחנו יושבים.
<ג': לא מכלילים אותנו בדיונים.
<אורנה הירשפלד: אני שותפה לתפיסה שכפי שהחוק מנוסח יש פה משהו בעייתי בשלושה מובנים: בעניין של השיח הציבורי והעמדת האימוץ כמשהו חשוב בתוך השיח הציבורי, החוק עושה בזה עוול; החוק עושה עוול לאפשרות של המאומץ לספר את סיפורו.
<אורנה הירשפלד: ואני חושבת שזה לא ראוי שהמאומץ לא יכול להגיד: אני מאומץ.
<אורנה הירשפלד: אני לא מדברת על הסיפור, אבל כבר עכשיו אני - - -
<שירן בן דוד עוזרי: למה הם משתמשים בחוק?
<שירן בן דוד עוזרי: למה הם משתמשים?
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל בשביל זה אנחנו כאן.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהדברים חשובים, ואני שמחה שאנחנו תמימי דעים לגבי זה ששינוי צריך להיעשות.
<ל': אז למה בינתיים את מסכלת לנו כתבות?
<ל': למה את מסכלת אותן?
יפעת שאשא ביטון: שנייה, חברים, יש פה חוק וגם אני מחויבת לו.
<אורנה הירשפלד: אשמח לענות לך על זה.
<אורנה הירשפלד: אענה לך אחר כך.
<אורנה הירשפלד: ומכיוון שיש לי שתי דקות ננסה לראות את פנינו לעתיד ולא זה, אבל אענה לך אחר כך.
<אורנה הירשפלד: אז אמרתי, מבחינת השיח הציבורי, מבחינת זכויות מאומץ, אני חושבת שצריך לעשות שינוי, אין פה שאלה, זה חוק מ-81', והדברים השתנו והתפיסה השתנתה.
<אורנה הירשפלד: ואני בטוחה, חבר הכנסת אלאלוף, שתפגוש אותי, תיווכח שזה המצב.
<אורנה הירשפלד: אבל אני חייבת להגיד שהשינוי צריך להיות בזהירות ובשום שכל, כי בעניין הזה אני חולקת על המאומצים, ומחלוקת היא דבר אפשרי וטוב, והמחוקק יכריע במחלוקת הזאת.
<אורנה הירשפלד: אני חושבת שצריך להיזהר לא לשפוך את התינוק יחד עם המים ולא לפגוע בצדדים שלישיים.
<אורנה הירשפלד: זה נכון שיש חוקים כאלו ואחרים, אבל המצב היום, למשל, שאם ביולוגית מאתרת דרך אמצעי התקשורת מאומץ ומסתבר שזה איננו בנה, והיא נכנסת לחייו, הוא מצב דומה ובלתי נסבל למצב של השתקה.
<אורנה הירשפלד: ולכן, צריך לעשות את השינוי מאוד מאוד בזהירות ובשיח שמתייחס לכל הגורמים.
<אורנה הירשפלד: אני רוצה בדקה, אני מוכרחה - - -
יפעת שאשא ביטון: אין לנו דקה.
<אורנה הירשפלד: משפט אחד ואגיד לכם, כרגע המצב בעיני מאוד חמור מהיבט נוסף שבכלל לא עלה כאן, וזה מההיבט שהיום הכול מותר.
<אורנה הירשפלד: איך אמרה שירן, בעזרת הפייסבוק.
<אורנה הירשפלד: היא צודקת.
<אורנה הירשפלד: ובעזרת הפייסבוק היום יש חשיפה מאוד קשה של קטינים ומאומצים ואין לדבר גבול.
<שירן בן דוד עוזרי: תטפלו בזה, לא בנו.
<אורנה הירשפלד: כמה שאנחנו פונים על זה למשטרה וככה, תאמיני לי, ואני מוכנה לדבר אתכם אחר כך על הדבר הזה.
<ג': זה עומד לרשותנו.
<אורנה הירשפלד: אני רוצה לשים גם את זה באור הזרקורים ובאור מי שקובע את מה יהיה בחוק.
<אורנה הירשפלד: ואני גם שמה את זה לשולחן המאומצים.
<אורנה הירשפלד: הקטינים הם גם מאומצים.
<אורנה הירשפלד: התברר שיש קבוצה של מאומצים חזקה, ראויה, הראייה שהם יושבים כאן, זה אומר שהם כוח.
<אורנה הירשפלד: ואני מזמינה אתכם לעזור למאומצים הקטינים, שהם היום בעיני לב הלבה של הבעייתיות.
<אורנה הירשפלד: את הבעיות בסעיף 34 אי-אפשר לטאטא ולהתייחס רק למאומצים הבוגרים.
<ל': אני יכולה בבקשה לענות לך על זה.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שהחוק מתייחס להיבטים השונים, אבל בסופו של דבר אנחנו צריכים לפתוח את זה.
יפעת שאשא ביטון: ואני שמחה באיזשהו אופן, באמת, יש לי תחושה של הקלה שאנחנו תמימי דעים לגבי זה שהחוק צריך להשתנות, ושאנחנו לא נמצאים במקום שבו היינו כאשר החוק הזה חוקק.
יפעת שאשא ביטון: וממה ששמענו כאן בעדויות אנחנו גם לא הלכנו קדימה, אנחנו קצת הלכנו אחורה ככל שהתקדמנו בזמן, ואין שאלה שמישהו פה צריך לעשות את השינוי.
יפעת שאשא ביטון: קדמן, באמת הכי קצר שאפשר.
<יצחק קדמן: קצר מאוד.
<יצחק קדמן: אני רוצה להיות מאוד - - -
יפעת שאשא ביטון: כי אני רוצה לתת למאומצים לסיים.
<יצחק קדמן: אני רוצה להיות מאוד מעשי.
<יצחק קדמן: החוק הזה צריך להשתנות, א'.
<יצחק קדמן: ב', אפשר לשנות אותו בקלות רבה יחסית, אם במחיקת המילים: למעט פרסום, שמופיעות בסעיף ב', או בתוספת לסעיף א', כדי שיהיה ברור שאם המאמץ והמאומץ נתנו את הסכמתם, הם יכולים לעשות את זה כשהם יוצאים מגדר החוק.
יעל גרמן: אפשר לעשות.
<יצחק קדמן: אם מישהו ירצה לעשות את זה נגד רצונו של המאמץ והמאומץ, זה עדיין חייב להישאר כדי להגן על מי שכן רוצה לשמור על פרטיותו.
<יצחק קדמן: הכנו שני נוסחים לתיקון החוק לדעתי, אני מוכן להעביר לך ולחברי כנסת אחרים תוך יומיים.
יפעת שאשא ביטון: הסתכלנו על זה לפני הוועדה, כן.
יפעת שאשא ביטון: מצוין.
<יצחק קדמן: ואפשר תוך כמה ימים לשנות את החוק במובן הזה, שאגב, גם יעשה עוד דבר אחד.
<יצחק קדמן: היום במידה רבה מאוד החוק הזה הוא אות מתה בספר החוקים, אני יכול להראות לכם שורה של כתבות, אף אחד לא תבע אף אחד.
<יצחק קדמן: זה לא טוב שיש חוק שבקריצת עין לא מקיימים אותו.
יפעת שאשא ביטון: קדמן, תכף עוצרים אותנו, אז אני רוצה שהמאומצים ידברו.
יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה שהם יהיו הסיפא של הדברים.
<יצחק קדמן: אני חוזר ואומר, יש לנו הצעה לתיקון החוק.
יפעת שאשא ביטון: כן, בסדר, דיברנו על זה לפני הוועדה.
<יצחק קדמן: אני אעביר את זה אליכם, אפשר לעשות את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני גם אסכם עם זה.
<עדי חן: עמדת לשכת עורכי-הדין לא נחשבת?
יפעת שאשא ביטון: עמדת לשכת עורכי-הדין נחשבת.
יפעת שאשא ביטון: אם יש לך להוסיף על הדברים, נחשבת, אבל אנחנו גם צריכים להתכנס לחוק כשאנחנו מסיימים בזמן המליאה.
<עדי חן: אני נציגת הפורום הארצי של דיני משפחה בראשות דליהו שישב בוועדה - - -
יפעת שאשא ביטון: המלצה, בבקשה.
<עדי חן: עד היום מסקנות הוועדה לא פורסמו.
<עדי חן: אנחנו דורשים שמסקנות הוועדה קודם יפורסמו ואחר כך נדון בהם.
<יצחק קדמן: לא צריך לחכות.
<יצחק קדמן: לא צריך, אפשר לשנות את החוק הזה בשבוע הבא.
<עדי חן: לאור התפתחויות - - -
<שירן בן דוד עוזרי: אנחנו לא מוכנים לחכות, אנחנו מושתקים.
יפעת שאשא ביטון: סליחה, סליחה.
<שירן בן דוד עוזרי: אנחנו מושתקים, לא רוצים.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכמת בסוף.
יפעת שאשא ביטון: תנו לי, אני מסכמת.
<עדי חן: אנחנו רוצים להאיץ את הנושא.
יפעת שאשא ביטון: לשכת עורכי-הדין, משפט.
<שירן בן דוד עוזרי: לשכת עורכי-הדין תכבד את העורכת-דין.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת, במשפט, באמת, כי אנחנו ממש קצרים בזמן.
יפעת שאשא ביטון: אני בלחץ כי תכף יהיה צלצול ויוציאו אותנו מפה.
<עדי חן: בכל הנוגע לבגירים אין שום הגיון להפעיל את הסעיף הזה.
<יצחק קדמן: גם לגבי קטינים, אם הם נותנים את הסכמתם אפשר לפרסם.
<ל': אפשר לסכם במילה לכל המאומצים?
<שירן בן דוד עוזרי: זה לגבי קטינים.
<שירן בן דוד עוזרי: בגירים רוצים להיות חופשיים.
<שירן בן דוד עוזרי: גם לא הורים.
אורי מקלב: סיכום של 30 שניות.
<ל': אני יכולה בבקשה?
יפעת שאשא ביטון: 30 שניות.
יפעת שאשא ביטון: עד שתסכמי.
יפעת שאשא ביטון: תני לחבר הכנסת מקלב משפט, בבקשה.
אורי מקלב: אני דווקא רוצה להתחיל, בגלל שיש רק 30 שניות, להתחיל בדברי כהערה לנציגת הרווחה, אני מתנצל שאני לא זוכר את שמך, לא מכיר את שמך.
אורי מקלב: בכול אופן, אני חושב שכמה שנחשוף מעל גיל 18 והאימוץ יהיה הרבה יותר לגיטימי ככה פחות תהיה גם פגיעה בקטינים.
אורי מקלב: כמה שאנחנו נראה, את בזה מגנה, זה יהיה אפילו גאווה.
יפעת שאשא ביטון: כמסר חברתי.
אורי מקלב: לכן, הסיבה הזאת רק מתמעטת.
אורי מקלב: ואי-אפשר להשתחרר מההרגשה שחלק מהחקיקה הייתה לא לטובת המאמצים ולא לטובת ההורים, רק לטובת המערכות.
אורי מקלב: ואתם באתם להגן על מערכות מתפיסות ישנות.
יפעת שאשא ביטון: אתם רואים, אמרתי לכם שחשוב לתת לו לדבר.
אורי מקלב: ואת החלק הזה אנחנו רוצים לנטרל.
אורי מקלב: אנחנו גם לוקחים בחשבון את שאר הדברים.
אורי מקלב: חשבון ההורים המאמצים, המאומצים, את כל זה אנחנו גם ניקח בחשבון.
אורי מקלב: את המערכת ננטרל מהחוקים, את מה שהמערכת רצתה להגן על עצמה, זה פאסה הדבר הזה.
אורי מקלב: 30 שניות.
יעל גרמן: יפה מאוד.
יפעת שאשא ביטון: ואני שמחה שנתתי לך לדבר, כי הדברים חשובים.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, תסכמו.
<ל': כמה מילים.
<ל': אז אני ל' ב', הבת של ר', זיכרונה לברכה, ו-ח' ס', הם ההורים המאמצים שלי אם תרצו, בסדר?
<ל': אני לא מוכנה להסתתר יותר, אני אשת תקשורת כבר 12 שנה.
<ל': סיקרתי כל נושא אפשרי, גם את חלקכם פה, אתם מכירים אותי.
<ל': הדבר היחיד שאני לא יכולה לספר עליו זה על עצמי.
<ל': בשביל לשבת בתוכנית שלי בטלוויזיה, אני אולי יכולה לשבת בהצללה כמו איזה אנס או נאנסת.
<ג': סוג של עבריין.
<ל': אני עבריינית, כן.
<ל': כמו ח"כ אלאלוף אני גם עבריינית.
אורי מקלב: כמו מפקד הימ"מ או מפקדת הימ"מ.
<ל': לגמרי, לגמרי.
<ר': אפילו ללא חסינות.
<גל': העלית אותי בדרגה.
<ל': חבר הכנסת אוחנה, אתה בטח תבין אותי, לקהילת הלה"טבים יש מלא models שאפשר, הילדים יכולים היום להסתכל עליהם וללמוד מהם או להתחבר אליהם.
<ל': לילד מאומץ היום אין אף מודל שהוא יכול לבוא ולפתוח בפניו ולתת לו את הדרך.
<ל': וזה משהו שאנחנו היינו רוצים מאוד לשנות, זה חלק מהחוק, זה משהו שמאוד חסר.
<ל': אני יודעת, כי לי בתור ילדה מאומצת זה מאוד היה חסר.
<ל': אנחנו לא מוכנים שיסתמו לנו יותר את הפיות, גם לא את, הגב' אורנה הירשפלד.
<ל': ליאת דיברה פה על סוג של חוק שמגן, מגן על מי?
יפעת שאשא ביטון: חברים, זה החוק.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד פה אישית לא מבקש מכם לשתוק, וחשוב שנגיד את זה.
<ל': על מי הוא מגן?
<ל': שנים טוענים שהשירות למען הילד מגן עלינו.
<ל': על מי?
<ל': אני רוצה לדעת על מי הוא מגן.
<ר': על פשלות של עובדי השירות.
יפעת שאשא ביטון: אמר חבר הכנסת מקלב יפה, והיינו יכולים להשאיר את זה בסיכום שלו, החוק לא מגן עליכם, הוא לא מגן על המאמצים והוא לא מגן על הביולוגים.
<שירן בן דוד עוזרי: הוא מגן על המערכת.
<ר': הוא מגן על עובדי השירות
<ג': מגן על השירות.
יפעת שאשא ביטון: הוא מגן על המערכת.
יפעת שאשא ביטון: אז אני חושבת שהוא אמר את זה בצורה הכי ברורה וישירה על השולחן.
<גל': אז הסיכום שלי הוא כזה, היות שעושה רושם שיש אחדות דעים סביב השולחן, אין סיבה שזה לא יקרה מהר.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכמת, ברשותך, כדי שזה גם יקרה, נכון?
יעל גרמן: זה יקרה.
<ש': אם אפשר מילה, גברתי, אם אפשר מילה אחת?
<ש': ממש מילה, מצטער, לסיום.
<ש': אני מצטער, הייתי צריך לצאת, כי אנחנו עושים כתבה ויש לנו בעיות טכניות, אבל אגיד משפט אחד, שאני חושב שזה בהיבט המשפטי.
<ש': אני לא חושב שיש בית-משפט סביר בישראל או בעולם שיקבע שפרטיותו של מאן דהו גוברת במבחן המציאות על היכולת והאפשרות והזכות של אדם להתפתח כאדם.
<ש': חלק מתהליך ההשלמה שלנו כאנשים, ההתפתחות שלנו כאנשים בוגרים שחיים חיים שלמים ומלאים היא היכולת לדבר על מה שקורה לנו, לחיות את החוויה הזאת ולדבר עליה עם העולם.
<ש': אין בית-משפט שיגיד: הפרטיות של האדם – אגב, זה לרוב האדם הפוגע, הנוטש, עליו אנחנו מגנים בחוק הזה.
<ש': ואנחנו, הקורבנות של החוק הזה, נאלצים לסתום את הפה.
<ש': ואני לא מכיר, אגב, אף חוק נוסף בישראל שאוסר בעצם על הקורבנות שלו לדבר עליו.
<ש': אנחנו הנפגעים מהחוק.
<ש': אנחנו הנפגעים.
<שירן בן דוד עוזרי: הטרדה מינית.
<גל': נפגעות תקיפה מינית.
<גל': אנחנו יחד אתם.
<שירן בן דוד עוזרי: נפגעות תקיפה מינית.
<שירן בן דוד עוזרי: אנחנו בנפגעות - - -
<ש': אה, סליחה, מצטער.
<ש': זה מגוחך וזה אבסורדי וזה חייב להשתנות, מוכרח.
<ש': זה מגוחך.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אסכם, אמרתי את ה גם לפני שנכנסת, אני די עם הקלה שאנחנו תמימי דעים סביב השולחן שהחוק הזה צריך להשתנות.
יפעת שאשא ביטון: צריך להשתנות.
<גל': כמה שיותר מהר.
יפעת שאשא ביטון: הוא לא מתאים למציאות שאנחנו נמצאים בה היום, הוא לא באמת מקדש את המטרה שלשמה כביכול הוא נוצר.
יפעת שאשא ביטון: הייתה פה גם עדות שאנחנו לא מתקדמים קדימה, אנחנו הולכים אחורה, אנחנו הופכים להיות יותר סגורים מאשר יותר פתוחים, כשהמגמה בעולם היא בדיוק בכיוון ההפוך.
יפעת שאשא ביטון: ולכן, הסיכום שלי הוא כזה: אני דורשת ממשרד המשפטים להגיש לוועדה תוך שבוע את המלצות ועדת גרוס.
<ליאת יעקובוביץ: הם קודם כול צריכות להיות מוגשות לשרים עצמם, וככה הולך לוועדות - - -
<שירן בן דוד עוזרי: שלוש שנים.
יפעת שאשא ביטון: מפה אני מוציאה דרישה להגיש את מסקנות הוועדה תוך שבוע.
אורי מקלב: זה של הוועדה.
<ליאת יעקובוביץ: הוועדה מונתה על-ידי שרי הרווחה ושרי המשפטים, חברת הכנסת.
יפעת שאשא ביטון: אני מגישה את זה.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, אני אעבוד מול המשרדים.
יפעת שאשא ביטון: כוועדה אני דורשת את זה.
<ליאת יעקובוביץ: קודם כול השרים עצמם - -
יפעת שאשא ביטון: תני להם שישברו את הראש מולנו, בסדר?
<ליאת יעקובוביץ: - - צריכים לבחון את הדברים ולהידרש אליהם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נוציא את זה לשרים, ואני מצפה שהשרים ייבחנו.
<עדי חן: היה להם מספיק זמן לבחון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נקדם חקיקה שתאפשר בעצם לילדים לדבר באופן חופשי ובשלמות על המאומצים, בסדר?
<ג': אנחנו כבר לא ילדים.
<ל': למה ילדים?
יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו בוועדה לזכויות הילד, אז זה בסופו של דבר - - -
<ג': למען, למען הילדים המאומצים.
<קריאה: זה כבר תיקון, בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: איך שאתם רוצים תגדירו את זה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשנה את סעיף 34(א) באופן שיאפשר לכם לדבר באופן שלם - -
<יצחק קדמן: ולמאמצים.
יפעת שאשא ביטון: - - וגלוי על הזהות שלכם, כל עוד אנחנו לא פוגעים באחרים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדע לסדר את זה בחקיקה באופן שיאפשר לכם את הדיבור החופשי.
יפעת שאשא ביטון: ואנחנו ניתן את ההתייחסות גם למקרים החריגים כפי שהם עלו.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת גם שיהיה תיקון בכל הנושא של פתיחת התיק וגילוי המידע הרפואי.
יפעת שאשא ביטון: זה נשמע אבסורד שהם לא יכולים לקבל את המידע הרפואי באופן כזה שיגן או יאפשר להם לנהל את המצב הרפואי שלהם.
<גל': גם לזה נגיע.
יפעת שאשא ביטון: וכאמירת סיכום, אנחנו רוצים להתקדם לעבר הפתיחות ולאפשר לחברה לדבר על זה בגלוי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא כופים עליכם את הבושה, אנחנו רוצים שהילדים המאומצים יהיו שלמים גם בזהות המאומצת שלהם.
יפעת שאשא ביטון: אני מתנצלת שהדיון היה קצר, אבל זה כדי לאפשר לנו באמת לקיים אותו למרות דוחק הזמנים.
<ר': היה ממצה.
<ר': תודה רבה, גברתי היושבת-ראש.
יפעת שאשא ביטון: אני ממש מתנצלת על האיחור אבל לדרך יש חוקים משלה לפעמים.
יפעת שאשא ביטון: גם כשנדמה שאנחנו ממש כאן אז מסתבר שלא.
יפעת שאשא ביטון: אני ברשותכם, אפתח את ישיבת הוועדה בנושא פרסום ממצאי סקר איגוד מרכזי הסיוע לנפגעי תקיפה מינית – מודעות הורים לתופעת אלימות מינית כלפי ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאחת הסוגיות שיצא לנו לדון בה בהקשר של אלימות כלפי ילדים היא עניין של מודעות, של הסברה, היכולת ליצור מניעה או לאתר בזמן פגיעה בילדים ואני חושבת שיש חשיבות רבה מאד לממצאי הסקר ואשמח לשמוע.
יפעת שאשא ביטון: אז מי מציג?
יפעת שאשא ביטון: רחל?
יפעת שאשא ביטון: אורית.
יפעת שאשא ביטון: אורית, מנכ"לית איגוד מרכזי הסיוע.
<אורית סוליציאנו: בוקר טוב.
<אורית סוליציאנו: תודה רבה קודם כל על האפשרות להציג את הנושא הזה בוועדה הזו.
<אורית סוליציאנו: למה בעצם החלטנו להתמקד בנושא הזה?
<אורית סוליציאנו: כי אנחנו מרכזי הסיוע, וכידוע הם ארגונים וולונטריים, תשעה מרכזי סיוע, מקבלים הרבה מאד פניות של הורים, שכשקורה אירוע פגיעה הם בעצם מרגישים הרבה פעמים, אין להם שום גורם מתכלל, או מקורות תמיכה פורמאליים, ומעבר לקיום של מרכזי התמיכה והסיוע הם נשארים מאד מאד לבד ומכאן, אנו מודעים שיש צורך לעשות איזושהי חשיבה על זה, צריך איזושהי יריעה מתכללת לנושא של ההורים, בכל הספקטרום, החל מהעלאת מודעות, הגברת המניעה, מתן כלים לזיהוי, תמיכה נפשית ובסוף, לראות היכן ההורים – כ"סוכני שינוי" לנושא הזה, נושא שהיא קוראת לו מגיפה ובעצם אנחנו רואים שגם ההורים זקוקים להורים.
<אורית סוליציאנו: עשינו סקר על ידי מכון "פאנלס", הסקר הסתיים בחודש שעבר, השתתפו בו 306 הורים, לגילאי 5-18, זה מהווה מדגם מייצג וזה על ידי פאנל משיבים אינטרנטי.
<אורית סוליציאנו: רציתי להדגיש כאן את הממצאים המרכזיים שהם יהיו בסיס אחר כך לדיון וגם לדוגמאות מן השטח.
<אורית סוליציאנו: קודם כל מבחינת המודעות להיקף התופעה.
<אורית סוליציאנו: רוב ההורים סבורים שהיקף התופעה הרבה יותר נמוך מאשר בפועל.