GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מרדכי בהירי דואני: כי בטיחות בדרכים, בטיחות בכלל, זה למעשה סט כללים שהוא נורא ברור, הוא קל לביצוע, אבל הוא לא מתבצע.
מרדכי בהירי דואני: אף אחד לא רוצה לצאת מהבית ולא לחזור.
מרדכי בהירי דואני: אף אחד לא רוצה לאבד ילד.
מרדכי בהירי דואני: אף אחד לא רוצה לאבד את עצמו.
מרדכי בהירי דואני: למרות זאת, הנתונים קצת משמעותיים וקשים.
מרדכי בהירי דואני: מקום המדינה נהרגו מעל 5,000 ילדים ובני נוער רק בתאונות דרכים.
מרדכי בהירי דואני: המשמעות היא – 10 בתי ספר בישראל נמחקו.
מרדכי בהירי דואני: 100 אוטובוסים.
מרדכי בהירי דואני: המשמעות היא קשה.
מרדכי בהירי דואני: ואני מנסה כל פעם לקחת את המקום של הבטיחות בדרכים למקום של עשייה פרודוקטיבית ומניעה ולא הפחדה.
מרדכי בהירי דואני: אנחנו עושים לא מעט פרויקטים.
מרדכי בהירי דואני: השותף המרכזי בילדים זה בטרם, אנחנו עובדים איתם ביחד עם מטרה אחת – לקחת את הידע והמקצועיות של שני הגופים ביחד, למקסם אותם בשביל למנוע את הפצוע הבא ולמנוע את ההרוג הבא.
מרדכי בהירי דואני: אנחנו עובדים עם מרכזים קהילתיים במרכז הארץ, בתוך הרשויות המקומיות, בתוך בתי הספר, בתוך מרכזי ההדרכה ואף הצגתי את זה פה.
מרדכי בהירי דואני: אבל החידוש שאני רוצה לדבר עליו, לפחות בתפיסה שלנו כרשות, היא לא האחריות ההורית שהיא ברורה לכולנו, היא אותו ילד כמחולל שינוי.
מרדכי בהירי דואני: אנחנו מעבירים מסרי הסברה והדרכה לילדים באמצעות ערוצי הילדים, שבהם אנחנו קוראים לילדים לקחת אחריות למול ההורים.
מרדכי בהירי דואני: אין לי ספק שאנחנו כהורים או כסבים, אם נשמע את המשפט – לא מסמסים בנהיגה באוטו – אנחנו מתכווצים.
מרדכי בהירי דואני: אנחנו אמורים לשמש מודל לחיקוי ולכן הילדים מבחינת הרשות הלאומית לבטיחות בילדים בשיתוף עם בטרם, הם למעשה סוכני שינוי ולא רק ילדים.
מרדכי בהירי דואני: ביום הבטיחות האחרון שהיה פה בנובמבר, עשינו מהלך קצת שונה.
מרדכי בהירי דואני: חילקנו לילדים איגרות הביתה, שבהן הילד היה צריך לחתום שההורה קרא אותה.
מרדכי בהירי דואני: הפכנו את התהליך וקיבלנו מאות ואלפי איגרות חתומות, שילדים הצהירו שהילדים קראו את כללי הבטיחות.
מרדכי בהירי דואני: עכשיו, אני אומר את זה כי אפשר למנוע את ההרוג הבא, חובה למנוע את הפצוע הבא ובאמת זה מלחמה שניתן לנצח בה.
מרדכי בהירי דואני: אני לא ארחיב בדיבור ביום כזה.
מרדכי בהירי דואני: אני חושב שבטרם הוא שותף אסטרטגי חשוב מאד למדינה ולרשות בפרט.
מרדכי בהירי דואני: אני בתקופתי כמנכ"ל דואג שדלתי תהיה פתוחה ואם היא לא נפתחת, היא נפתחת נורא מהר גם לאורלי וגם לגלית.
מרדכי בהירי דואני: התחלנו פרויקט, המשכנו למעשה פרויקט של דריסות חצר במגזר הבדואי שנתן תוצאות מצוינות, אבל אני מזכיר, היום הזה נגמר.
מרדכי בהירי דואני: החגיגה מסתיימת ואנחנו שוכחים.
מרדכי בהירי דואני: אני מבקש דבר אחד, לא לשכוח מחר את מה שסיפרנו היום.
מרדכי בהירי דואני: ואני אסיים במשפט אחד שמבחינתי הוא מאד משמעותי וכבר אמרתי אותו ואני חוזר אליו – כשאני נכנס לאוטו שלי בבוקר, בצהריים או בערב, אני מקליק את החגורה.
מרדכי בהירי דואני: יש לי תמונה אחת של אישה אחת עם חמישה ילדים.
מרדכי בהירי דואני: אני מסתכל על התמונה ורק אז מניע את האוטו.
מרדכי בהירי דואני: העולם שלי הוא שונה ואחר.
מרדכי בהירי דואני: תמונה אחת.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה מודי.
יפעת שאשא ביטון: אני ככה תכננתי בהמשך לדבריך, מתוך הדברים שאמרת, באמת לספר על האפקטיביות של התהליך של אתם עושים בבתי הספר.
יפעת שאשא ביטון: גם לי יש ילדה קטנה בת 9, שהייתה חלק מהתכנית הזו והיא הביאה, כמו שאתה מספר, תמונה.
יפעת שאשא ביטון: הם עשו בבית הספר תמונה שלה, שמאחורה היה כתוב – אמא, לא לסמס, רוצה שתחזרי בשלום.
יפעת שאשא ביטון: וזה תלוי על המראה ואין שאלה שזה עושה - - -
מרדכי בהירי דואני: לא על המראה.
יפעת שאשא ביטון: ממול.
יפעת שאשא ביטון: כי זה מסוכן.
מרדכי בהירי דואני: לא לשים על המראה כי זה פוגע בשדה הראייה.
יפעת שאשא ביטון: תאמין לי שהיא רק פותחת לי את המרחבים.
יפעת שאשא ביטון: אז כן, זה חשוב ואני חושבת שלערב את הילדים, הרבה פעמים אנחנו בתוך היסח הדעת ובשגרה והכל, גם חוטאים מדי פעם.
יפעת שאשא ביטון: חשוב שיש מישהו שמתקתק לנו מאחורה ואומר – אמרנו שלא מסמסים ומזכיר לנו שאנחנו בכלל צריכים להיות מודל לחיקוי ולהוות איזו שהיא דוגמא וזה בהחלט עושה את שלו.
יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה גם לכם.
מרדכי בהירי דואני: תודה רבה לכם.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, גלית, את מוזמנת להמשיך להציג את התכנית.
גלית גלעד: טוב.
גלית גלעד: זה לא סוד, אנחנו בארגון בטרם קודם כל עובדים עם מערכת הבריאות, זו תחילת דרכנו וזו ההמשכיות שלנו ואני רוצה להזמין את אחת מהפרטנריות שלנו.
גלית גלעד: מוניק אטיאס היא אחות אחראית ומיילדת בבית החולים סורוקה, כדי לשמוע ממקור ראשון של מי שמפעיל וחי את זה, איך הפרויקט עובד הלכה למעשה.
מוניק אטיאס: ראשית בוקר טוב ולכבוד הוא לי להיות כאן.
מוניק אטיאס: בעצם הסיפור המשותף שלי עם בטרם החל לפני כ-16 שנה, כשעוד הייתי טכנאית למושבי בטיחות ואני עדה בעצם לכברת הדרך הארוכה שעברנו עם ארגון בטרם, על תכניות עבודה משותפות להדרכת יולדות אצלנו במרכז הרפואי סורוקה, על מנת לתת ליולדות את ההדרכה ההולמת והאפקטיבית ביותר, על מנת לקדם את בטיחות היילוד מרגע לידתו ובהמשך כמובן בבית.
מוניק אטיאס: אבל ראשית אני רוצה לציין באמת את התכנית המשותפת שלנו עם ארגון בטרם לאחיות.
מוניק אטיאס: האחיות בראש ובראשונה עוברות הכשרה להדרכת יולדות והיום הרענון הזה שהן עוברות בעצם לתחום בטיחות היילוד, הוא אחת לשנתיים.
מוניק אטיאס: בעצם למימד הזמן, אני חושבת שיש פה עניין מאד מאד חשוב.
מוניק אטיאס: הטיימינג מאד חשוב, של המפגש בין היולדת לאחות.
מוניק אטיאס: היא בעצם פוגשת אותה לראשונה במחלקת היולדות ומדריכה אותה בעצם לתחומים רבים בנושא של בטיחות, החל מנסיעה בטוחה ברכב, מניעת נפילות מגובה, מניעת כוויות, מניעת מוות בעריסה ועוד המון המון תחומים.
מוניק אטיאס: ההדרכה אצלנו ניתנת הן באופן תיאורטי והן בהדגמה.
מוניק אטיאס: אני חייבת לציין שאצלנו במרכז הרפואי יש אוכלוסייה מאתגרת, שהיא בעצם מעורבת גם עם המגזר הבדואי, כך שאנחנו חייבים להנגיש את המידע גם בשפה המותאמת.
מוניק אטיאס: העברת המידע ליולדת נעשית אצלנו במספר ערוצים.
מוניק אטיאס: ראשית עם קבלת היולדת למחלקה היא מקבלת עלוני הסברה מארגון בטרם, עלוני הסברה וחוברות הדרכה.
מוניק אטיאס: דבר נוסף, יש לנו לצד כל יולדת מסכי מולטי מדיה שדרכם חומרי ההדרכה מועברים ליולדת וגם מיצגים ויזואליים.
מוניק אטיאס: ויש כמובן את הנציגות של בטרם, שעוברות בין היולדות ומדריכות באופן פרטני כל יולדת ומדגימות למעשה גם על מושבי הבטיחות.
מוניק אטיאס: אין ספק שההדרכה ליולדת היא מאד חשובה והיא שוזרת בתוכה את תחום הבטיחות שתופס חלק מאד מאד מרכזי בפן הזה, ואני שמחה לייצג את זה כאן.
מוניק אטיאס: תודה רבה.
מוניק אטיאס: תודה.
יפעת שאשא ביטון: תודה מוניק.
גלית גלעד: אז בעצם אם הבאנו אחות, אנחנו חייבים להביא אמא, נכון?
גלית גלעד: והצלחנו להביא אמא טרייה, ממש טרייה.
גלית גלעד: אני רוצה להזמין את אינה אלקין שתשתף אותנו איך זה עבר, איך זה היה.
גלית גלעד: קודם כל מזל טוב.
אינה אלקין: תודה, תודה.
אינה אלקין: זהו, אז דיברתם פה הרבה על יולדות, אימהות, הורים, אז אני מרגישה שאני הנציגה.
אינה אלקין: אני ילדתי לפני שלושה שבועות תינוק חדש.
אינה אלקין: אני אמא לשלושה ילדים והמיוחד בעיני, הוא שהגדול שלי הוא לוחם בצבא ויש לי תינוק בן שלושה שבועות, אז ככה שיש לי פרספקטיבה בדיוק של כמעט 20 שנה, כארגון בטרם ואני רואה באמת את השתלשלות העניינים, את השיפור בהדרכה בבתי החולים.
אינה אלקין: אני גם ילדתי את הבת שלי בארצות הברית, אז אני רוצה להגיד לקייט שיש לי גם השוואה בין ההדרכות בארץ לארצות הברית, ורציתי ככה להביא כמה נקודות.
אינה אלקין: קודם כל, ילדתי בהדסה עין כרם וההתרשמות שלי היא מדהימה מכל התהליך שעברתי.
אינה אלקין: בעניין הבטיחות, מה שהכי חשוב זה ההתחלה וההרגלים.
אינה אלקין: ומהרגע הראשון אנחנו בעצם, היולדות, נחשפות לשלטים - שילוט מדהים במחלקה.
אינה אלקין: כי ההדרכה שדיברתם עליה, היא נעשית יומיים, 48 שעות אחרי הלידה או שלושה ימים אחרי הלידה, ומה שחשוב פה זה הרגע הראשון.
אינה אלקין: זאת אומרת, אל צריך לחכות להדרכה.
אינה אלקין: כבר ברגע הראשון ויזואלית אתה רואה שלטים.
אינה אלקין: יש לי פה דוגמאות ותמונות של כל מיני דברים, ואני כאמא לחמישה, זה חידש לי המון.
אינה אלקין: דברים כמו, אני אביא דוגמא – לא לעמוד אחרי הדלת שנפתחת לכיוונך עם התינוק.
אינה אלקין: לא לסחוב תינוק בידיים.
אינה אלקין: לא לשים בובת פרווה בעריסה.
אינה אלקין: לא להסתובב עם תינוק על הידיים.
אינה אלקין: להכין הכל מראש לרחצה ולטיפול בתינוק.
אינה אלקין: דברים כמו שהראו לנו דוגמא של בובה, שראיתם פה בסרטים, בובה וליד הבובה סמארטפון.
אינה אלקין: זאת אומרת הגודל של המכשיר הזה הוא בערך חצי או שליש של התינוק, ואימהות שכל הזמן מדברות בטלפון וזה נופל לשנייה כי היד השנייה תפוסה, זה בעצם פגיעה נוראית.
אינה אלקין: ולמרות שהייתי חושבת שאני אמא מנוסה, זה חידש לי המון המון דברים.
אינה אלקין: דברים כמו לשטוף ידיים לפני כל טיפול בתינוק, להשכיב על הגב וכל הדברים הידועים, זה עדיין מאד מאד חשוב.
אינה אלקין: אבל חשוב לי לציין שכל השלטים וכל ההדרכות והסרטים המדהימים שבאמת הדסה ארגנו, זה שום דבר לעומת הגורם האנושי.
אינה אלקין: ובמחלקה, אני הייתי ביולדות ג' בהדסה עין כרם, שזה ביות מלא, כל אחות ואחות, צוות מדהים, הן כל הזמן במודעות להזכיר ולהראות ולטפל וזה מה שעושה את העבודה.
אינה אלקין: אני רוצה להתייחס לדברים של קייט שדיברה מקודם.
אינה אלקין: בארצות הברית חשוב מאד השפה, איך אתה אומר – תמיד, מעולם לא, 75% פחות טוב משלושה מתוך ארבעה, אבל אני חושבת שמה שיותר חשוב מהשפה זה התמונות.
אינה אלקין: יש מגזרים שונים, כמו שדיברתם.
אינה אלקין: לא כולם יודעים לקרוא אפילו, אז ברגע שהשילוט נמצא במחלקה, בן אדם שנכנס, האורח, לא רק היולדת, זה מחלחל.
אינה אלקין: כל הארגון הזה, ויזואלית אתה פשוט רואה.
אינה אלקין: הילדים שלי באו לבקר, דבר ראשון הסתכלו על השלטים וזה מאד מאד מאד עוזר.
אינה אלקין: מה עוד רציתי להגיד?
אינה אלקין: בטיחות בנסיעה.
אינה אלקין: לא רק שיש סרטים והסברים לגבי כיסא תינוק, במחלקה יש כיסא רכב שעליו עומד סלקל.
אינה אלקין: זאת אומרת כל אחד צריך לבוא ולהתנסות איך בעצם מלווים את התינוק בנסיעה.
אינה אלקין: ולא רק זה.
אינה אלקין: לא לכולם יש סלקל.
אינה אלקין: הנה, אני הדוגמא.
אינה אלקין: לא היה לי סלקל, איך שהוא השגנו את זה בסופו של דבר ביד שרה, אבל יש יולדות שאין להן.
אינה אלקין: המחלקה נותנת אפשרות לקחת בהשאלה סלקל כדי ללוות את התינוק הבית.
אינה אלקין: חוץ מזה יש תחנת מוניות בהדסה, שגם כל המערכת מודעת להסעת התינוקות ובעצם יש לנו עזרה והסברים מכל הצדדים.
אינה אלקין: אז אני אומרת לכם שבפרספקטיבה לכבוד ארגון בטרם של 20 שנה, התקדמות מדהימה, מודעות שעולה כל הזמן וגם לעומת ארצות הברית, סליחה, אין מה להשוות.
אינה אלקין: ויזואלית, ברור, גורם אנושי מאורגן, וזה מספר אחת בכל רשימת הדברים החשובים לאחר הלידה.
אינה אלקין: אז תודה רבה לכם.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהתכנית שאת מציגה כאן היא בהחלט מבורכת, אבל אני עדיין מרגישה שיש עלינו איזו שהיא חובה לתת המשכיות לתכנית הזו, לא רק בשלבים שהיולדות יוצאות מבית החולים, אלא גם לאחר מכן.
יפעת שאשא ביטון: כי בואו נודה על האמת, אנחנו מאד מאד מקפידים בשלבים הראשונים, בימים הראשונים, אולי גם בשבועות הראשונים, ואחר כך כשנכנסים לאיזו שהיא שגרה, אז אנחנו קצת מרשים לעצמנו לשים את הילד כמו שזה, כי אנחנו רק מקפיצים לגן או רק קופצים למכולת.
יפעת שאשא ביטון: באמת, אנחנו קצת מוותרים לעצמנו ואני חושבת שתכנית כזו, מבחינת המודעות וההסברה, צריכה להימשך לאורך זמן ולאורך כל התהליך, כדי שהיא באמת תישאר מופנמת ובתודעה שלנו, וכמובן מאד חשוב שהיא תתרחב לכלל בתי החולים בארץ ותאפשר לפחות את ההתחלה לעשות בצורה בטוחה.
יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה לכם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעבור לנציגי משרדי הממשלה, שבעצם גם לוקחים חלק בכל נושא ההסברה של בטיחות ילדים ואני אשמח לשמוע את חלקם בנושא זה.
יפעת שאשא ביטון: אז נמצא איתנו רותם זהבי, מנהל בטיחות ארצי של משרד החינוך, בבקשה רותם.
רותם זהבי: שלום, אני הייתי רוצה להוסיף משהו מכל הדברים שנאמרו פה, על הדברים מתוך נקודת המבט שלי.
רותם זהבי: אנחנו נמצאים היום במקום שאפשר לומר שעשינו באמת צעדים גדולים מאד מבחינת ההתפתחות והתודעה של הציבור ושלנו, כולנו, גם של הילדים.
רותם זהבי: אבל צריך לזכור שבטיחות יכולה גם לשתק.
רותם זהבי: אנחנו לא רוצים שהבטיחות תשתק אותנו.
רותם זהבי: אנחנו רוצים שהבטיחות תאפשר לנו.
רותם זהבי: למה אני מתכוון?
רותם זהבי: אנחנו צריכים לחנך את הילדים שלנו ולהבהיר להם שהחיים מלאי סיכונים ואי אפשר ללמד ילד להתכונן לחיים ולתת לו כישורי חיים, כאשר אנחנו משתקים אותו.
רותם זהבי: זאת אומרת, אם אנחנו נבנה גני ילדים רק מגומי ואם לא יהיו מתקני משחקים שבאמת הוא יוכל להתפתח בהם ולפתח את הגוף שלו ואת התודעה שלו ואת הכישורים שלו, ולא נאפשר לו לצאת לשטח ולטייל, אז הוא לא יפתח את הכישורים שלו לחיים שהם רווי סיכונים והוא צריך לדעת איך להתמודד עם הסיכונים הללו.
רותם זהבי: ולכן יש פה גבול דק, שזו המשימה שלנו, בין המצב שאנחנו באמת צריכים לשמור על החיים שלו, לבין לתת לו את כישורי החיים, שהוא יוכל להתמודד עם החיים באמת.
רותם זהבי: וכאן, המטלה הזאת מוטלת עלינו כמבוגרים אחראים, שמצד אחד אנחנו רוצים שאנשים כמו בתנועות הנוער יצאו לצופים ויעשו מחנות ויבנו מתקנים גדולים ובשטח שהוא מלא ורווי סיכונים, לבין זה שהם יחזרו בשלום ויתפתחו עם החוויה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה רותם.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מאד חשוב מה שאתה אומר וזה גם נכון ואנחנו באמת מדברים על גבול דק, אבל העניין הגדול הוא באמת לאפשר לילדים להתנסות ולחוות, אבל לא באופן כזה שאנחנו עלולים לאבד אותם.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שהם יעשו את זה תוך כדי שאנחנו משגיחים ורואים וצופים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם נותנים לילדים הקטנים שלנו לטפס על מדרגות עוד לפני שהם באמת יודעים ללכת.
יפעת שאשא ביטון: לא נשחרר אותם לבד, אנחנו נהיה שם מאחור כדי שאם וכאשר נצטרך אז אנחנו נוכל לאחוז בהם ואני חושבת שזה בדיוק העניין.
יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה, אנחנו צריכים לתת לילדים לנסות ולחוות ולגעת ולהיות במקומות שנכון, לא תמיד היינו אולי משאירים אותם שם לבד, אבל חשוב שהעין המשגיחה שלנו תמיד תהיה שם, שאנחנו נאפשר להם לעשות את זה בטוח ואני בהחלט מברכת על הדברים, תודה רבה.
מרדכי יוגב: שאלה לי לרותם.
מרדכי יוגב: ראשית, אני מאד מזדהה עם מה שאמרת, גם כמזכ"ל תנועת נוער לשעבר, בני עקיבא ואחרים וכקצין בצבא, אני חושב שיש הרבה מאד מקומות שאנחנו סרסנו וסרסנו גם את היכולת של הילד, ולצורך העניין אני אתן רק שתי דוגמאות עד כמה התמ"ת, משרד הכלכלה, יש דברים שהוא מאד לא נותן את הפיפס של הבורג בדלת או בחלון ובלי זה לא תהיה כיתת מעון ומעט פחות מזה בגני ילדים ובבתי ספר.
מרדכי יוגב: אבל יחד עם זאת יש גני ילדים שיש בהם בלגן ששם אפשר שיהיה הכל.
מרדכי יוגב: מרדיו ישן עם איזה חוט של אנטנה ומגהצים וחוטים ותקעים.
מרדכי יוגב: והילדים שם מאד שמחים ואני לא בטוח שהם נפגעים.
מרדכי יוגב: או בשעתו חצר הגן שלנו הייתה מורדות הכרמל ולא איזה משטח גומי בלבד.
מרדכי יוגב: אני מסכים איתך לגמרי וגם עסקתי בכך.
מרדכי יוגב: כסגן ראש מועצה בנינו עשרות כיתות גנים ואחרים, מאות.
מרדכי יוגב: יחד עם זאת, אני שואל, יכול להיות וכפי שאמרו פה שרוצים לעשות שיתוף פעולה עם המדע על מה בסוף יהיה המנגנון שהוא יהיה הכי טוב ברכב ולא המלצה בחר לך בין כל מה שהסופר מרקט מציע.
מרדכי יוגב: האם יש גם תכנית כמו בטיחות בדרכים של מעבר חצייה וכו', שהילדים בכיתה ו' או משהו מקבלים בבטיחות בדרכים, בזה"ב - - -
מרדכי בהירי דואני: מגיל 9.
מרדכי יוגב: סליחה, אבל לומדים במעברי החצייה את האחריות - - -
מרדכי בהירי דואני: משמרות הזה"ב.
מרדכי יוגב: משמרות הזה"ב בכיתות ה' – ו', או משהו כזה.
מרדכי בהירי דואני: ו'.
מרדכי יוגב: האם ניתן היה להכניס לאורך הדרך, כמו שמדברים על עוד דברים בכישורי החיים, סממני בטיחות או נגיעות בטיחות בהתייחס, ואני מאד התרשמתי ממה שאת סיפרת על הרכב, על הדוגמא האישית שלנו כמבוגרים והילדים כסוכני שיווק - - -
יפעת שאשא ביטון: סוכני שינוי.
מרדכי יוגב: כסוכני שינוי, לחשוב על זה במערכת החינוך לאורך שנות החינוך, מגיל 3 ובכל גיל, עד גילאי התיכון.
מרדכי בהירי דואני: זה קיים.
מרדכי יוגב: זה קיים?
מרדכי בהירי דואני: נציג משרד החינוך, מקס אבירם, זה נעשה בפועל.
מקס אבירם: אם אתם רוצים, אני יכול להציג.
מרדכי בהירי דואני: כיוונת לדעת רבים.
מרדכי בהירי דואני: זה נעשה כבר ויותר מנגיעות.
מקס אבירם: אני לא רציתי ששני אנשים ממשרד החינוך ידברו ויבזבזו את הזמן של הוועדה.
מקס אבירם: שמי מקס אבירם, אני מנהל אגף זה"ב, נגישות ואורח חיים בטוח במשרד החינוך.
מקס אבירם: אגף זה"ב פעל למעלה מ-20 שנה רק בתחום הספציפי הזה של זהירות בדרכים ופיתח את התורה הזו לכדי סיטואציה שהיא מאד מאד מיושמת בתוך מערכת החינוך בפיקים מאד מאד מסוימים.
מקס אבירם: יש עוד הרבה עבודה לעשות, אבל משרד החינוך מצא לנכון לחבר בעצם שלושה נושאים מרכזיים, שמטפלים ברווחת התלמיד במערכת החינוך – זה הזה"ב, זה הנגישות וזה בטיחות ילדים.
מקס אבירם: אנחנו כרגע בשיתוף פעולה מלא, לא מהיום, אבל הרבה הרבה שנים קודם, אבל עכשיו בהיבט המאד מאד ממוקד של בטיחות ילדים, אנחנו בעצם מגבשים מחדש עכשיו את תפיסת הבטיחות של משרד החינוך בהיבט הזה של בטיחות ילדים, וכן, יש תכניות שמטפלות גם היום כבר בכישורי חיים גם בגיל היסודי וגם בעל יסודי, בהיבטים האלה של מניעה בבטיחות ילדים, ואנחנו הולכים לפתח את המטרייה הזאת מעבר למה שהיא מפותחת היום.
יצחק ברלוביץ: זה כולל גם לימודי שחייה?
מקס אבירם: יש איזו שהיא סוגיה בעניין הזה של לימודי שחייה.
מקס אבירם: אנחנו מטפלים גם בעניין הזה, כן.
יצחק ברלוביץ: צריך להגדיל את זה.
יפעת שאשא ביטון: כן, סוגיית לימודי השחייה קצת יצאה מבתי הספר.
יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת דווקא בתקופות שלי שזה היה הרבה יותר נפוץ ומקובל, ומשום מה עם השנים זה רק הולך ויוצא החוצה, אז בהחלט זו נקודה שצריך לשים גם עליה דגש.
יפעת שאשא ביטון: יפעת רווה, נציגת משרד המשפטים.
יפעת רווה: כן, תודה רבה.
יפעת רווה: קודם כל אני רוצה להצטרף לאמירה בגני הילדים, ואני יכולה להגיד מניסיון שלי, שהערה אחת של הבית שלי יותר אפקטיבית מאלף דו"חות של שוטרים.
יפעת רווה: כל העבודה עם ארגון בטרם זה באמת מבחינתי דוגמא מעולה לעבודה משותפת של משרדי הממשלה עם ארגון חוץ ממשלתי.
יפעת רווה: זה שילוב מנצח.
יפעת רווה: החכמה לא נמצאת בכיס שלנו וגם סיעור המוחות וגם התיאום עם כל משרדי הממשלה, זה באמת עבודה, דוגמא טובה לאיך אפשר לשתף פעולה למטרה מאד מאד חשובה.
יפעת רווה: כל מי שגויס לנושא הזה עושה את זה באמת עם כל הלב וכל הנשמה.
יפעת רווה: נכון שמשרד המשפטים, הפרקליטות, עוסקת בהגשת כתבי אישום, אבל כמו שאת אמרת קודם, זה כשכל הדברים האחרים נכשלו.
יפעת רווה: אנחנו לא רוצים להגיע למקום הזה.
יפעת רווה: אנחנו פועלים, חלק מהפעולה שלנו זה בענייני חקיקה כשצריך.
יפעת רווה: זאת אומרת כשהיה צריך בנושא של להעלות את הקנסות בכיסאות בטיחות וכו', אז כמובן שהיינו מגויסים לעניין, אבל אנחנו רואים את התפקיד שלנו גם מעבר לזה.
יפעת רווה: זה האתר של משרד המשפטים, הוקדש לו דף שאנחנו הכנסנו לשם גם מידע שקיבלנו מארגון בטרם, גם שוב מבחינת שיתוף פעולה, ביקשנו גם מהפרקליטות וגם מהסנגוריה הציבורית והכנסנו דוגמאות לכתבי האישום בלי שמות.
יפעת רווה: אנחנו לא מחפשים לפגוע באנשים ולעשות שיימניג, אבל המקרים האלה הם באמת המקרים הכי קשים שאנשים פגעו שלא במכוון בילדים שלה.
יפעת רווה: זה דבר נורא בפני עצמו.
יפעת רווה: אנחנו רצינו להראות מה קורה והשמטנו את השמות.
יפעת רווה: אפשר לתת דוגמאות לדבר הזה.
יפעת רווה: זה גם הופץ בפייסבוק.
יפעת רווה: שרת המשפטים התגייסה לנושא הזה, יש לה יותר עוקבים משלי, אז זה בהחלט עזר לעניין.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מרוויחים פעמיים.
יפעת רווה: יש חשיבות רבה באמת שהדבר הזה יהיה כל הזמן, שזה לא יהיה דבר חד פעמי.
יפעת רווה: המקרים שכן מגיעים בסוף לכתבי אישום זה טרגדיות נוראיות והמשפט הפלילי הוא לא הדרך - - -
יפעת רווה: הוא לא הפתרון.
יפעת רווה: לפעמים נאלצים באמת לעשות את זה, אבל מאד מאד חשוב לנו כל פעולה מניעתית וזהו.
יפעת רווה: אז אני רוצה שוב באמת להודות לארגון בטרם ולהודות לכל נציגי הממשלה על העבודה המשותפת הזאת.
יפעת רווה: מבחינתי זה הדבר הכי חשוב שאני מעורבת בו.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה יפעת.
יפעת רווה: ואם אפשר רק לבקש, אם את יכולה קצת להיכנס לדוגמאות של הדברים שמופיעים בתוך האתר.
יפעת רווה: מי שנכנס לאתר של המשרד, ושוב, זה גם הופץ בפייסבוק בזמנו, אז יכול לראות את המקרים האלה, את הדוגמאות.
יפעת רווה: דוגמאות ספציפיות של התרשלות שקרו, ושאנחנו מקווים כמובן למנוע אותם.
יפעת רווה: זהו, תודה.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שבאמת תהיה פחות ופחות עבודה.
יפעת רווה: אנחנו בעניין הזה מוכנים להיות מובטלים.
יפעת שאשא ביטון: לגבי הנושא, תמיד גם יש את הדילמה – הורים שמאבדים את הילד.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אין דבר יותר גרוע מזה, שכל עונש בעצם מתגמד ליד הסיפור הזה ואנחנו תמיד במקום של ללכת עד הסוף כדי ליצור הרתעה או לצאת מנקודת הנחה שהם כבר בעצם שילמו את המחיר היקר ביותר.
יפעת רווה: כשקראתי את המקרים האלה, שאנחנו הכנסנו, זה באמת כל אחד טרגדיה יותר גדולה מהשנייה ואנחנו לא רוצים להיות במקום הזה.
יפעת שאשא ביטון: טרגדיות איומות.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שנצליח לעשות עבודה טובה במניעה ונראה כמה שפחות מאלה.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר רינת כהן, ראש אגף רפואה ראשונית מקופת חולים מאוחדת, בבקשה.
רינת כהן: כן, בוקר טוב.
רינת כהן: באמת אין מילים לתאר את העומק והעבודה שעושה ארגון בטרם והכבוד הגדול שהיום הזה מייצג.
רינת כהן: לצערי אני רואה שאני היחידה כאן מקופות החולים, אבל אני רוצה לשים כאן טיפה את הפוקוס.
רינת כהן: שמנו פוקוס על תכניות יפיפיות שמתבצעות עם שחרור היילודים ומקומות אחרים.
רינת כהן: על פי הספרות ועל פי החיים, אחת הדמויות הכי מרכזיות שיש לה השפעה אמיתית על התנהגות הורית ובמיוחד האם, זה רופא הילדים בקהילה.
רינת כהן: ההורים בוחרים את רופא הילדים, גם מחליפים אותו כאשר הם לא מרוצים, וכאן, כמי שאחראית על רפואת ילדים ומשפחה באחת הקופות, במאוחדת, אני יכלה להגיד שבוודאי שאנחנו לא עושים מספיק, נקודה.
רינת כהן: החל מזה שאם אם נכנסה לחדר הרופא עם תינוק עם עגלה לא קשורה בגיל שנה, וזה לא משנה אם זה חצי שנה או שנתיים, ההערה צריכה להיות מאד מאד ברורה, עוד לפני שהבנתי למה היא הגיעה.
רינת כהן: כדי לקצר את העניין, ללא ספק השותפות של רופאי הילדים היא קריטית, משמעותית.
רינת כהן: דיברנו על זה בשקט עם פרופסור אפק.
רינת כהן: אנחנו לא מספיק נמצאים שם, אנחנו צריכים להיות שם הרבה יותר.
רינת כהן: אנחנו בתוך מאוחדת פתחנו בתכנית רפואה מונעת לראשונה בישראל, שבה מזמנים ילדים בריאים, בגילאי שנתיים עד שש, לשיחה של חצי שעה ובדיקה עם הרופא, ככה שאני יכולה להגיד לכם שחלק משמעותי מאד מביקור בריא היום הוא רפואה מונעת.
רינת כהן: התחלואה הכי חמורה ברפואת ילדים היא תאונות, נקודה.
רינת כהן: גם תחלואה וגם תמותה.
רינת כהן: אז עם כל הכבוד ל-ADHD והשמנה והמון המון צרות שיש לנו ברפואת ילדים, זו הצרה.
רינת כהן: לצערי עמיתי, רופאי הילדים, לא רואים את עצמם סביב המקום.
רינת כהן: אני לא רואה כאן נציגויות של איגודי רופאי הילדים, אני לא רואה כאן את הנציגויות הבכירות של הקופות וזאת עבודה שצריך לעשות.
רינת כהן: אני לוקחת על עצמי להוביל את הסיפור הזה מול משרד הבריאות, מול גורמים אחרים.
גלית גלעד: הם יגיעו עוד כמה דקות לכנס.
יפעת שאשא ביטון: נכון, לכנס.
רינת כהן: נכון, אבל - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק בפתיחתו של היום, כן.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה ד"ר רינת כהן.
יפעת שאשא ביטון: ד"ר אדלר, מהנהלת אנשים באדום.
יעקב אדלר: אנשים באדום.
יעקב אדלר: קודם כל מבחינה אישית, אני מאד שמח על היום הזה, כי הייתי בין היוזמים של הקמת בטרם לפני 20 שנה, יחד עם דנון והייתי בערך שנה פעיל בארגון הזה עד שהיו לי עיסוקים אחרים.
יפעת שאשא ביטון: בטוח לא יותר חשובים מזה.
יעקב אדלר: אני בשנים האחרונות חבר בארגון אנשים באדום, שהוא בעצם ארגון של הורים שכולים, שפועל כדי למנוע תאונות דרכים.
יעקב אדלר: ואנחנו יודעים שהתאונות ותאונות הדרכים בעיקר, הן הגורם העיקרי לתמותה של אנשים צעירים.
יעקב אדלר: והבעיה היא שאנחנו מתמקדים מעט מדי בגורם העיקרי שגורם לתאונות דרכים, וזה הגורם האנושי.
יעקב אדלר: אנחנו עוסקים בטכנולוגיה של רכב, בכבישים, בתשתית, אבל לא משקיעים מספיק בחינוך מחדש של אותם הנהגים והולכי הרגל, שמסכנים את עצמם ואחרים.
יעקב אדלר: אנחנו פיתחנו בארגון תכנית הדרכה שנקראת משפחה מתחשבת בדרך, וזה למעשה כוונה לשלב שלושה דורות – סבים וסבתות, הורים וילדים ל - - - אחד, שאחד משפיע על השני.
יעקב אדלר: אנחנו יודעים שהילדים נוהגים בדרך כלל כפי שהילדים שלהם נוהגים.
יעקב אדלר: אם האבא אגרסיבי ונוהג בצורה מסוכנת, גם הילד יפתח כישורים כאלה.
יעקב אדלר: הילד יכול גם להשפיע על האבא ולדרוש ממנו להתחשב בדרך בצורה אחרת ממה שהוא עושה.
יעקב אדלר: הנכדה הקטנה שלי, פעם לא הייתי קשור בחגורה והאוטו שלי מצפצף ברגע שמישהו לא חגור.
יעקב אדלר: היא אמרה לי – סבא, האוטו בוכה, אתה לא קשור בחגורה.
יפעת שאשא ביטון: איזו מתוקה.
יעקב אדלר: זאת אומרת זה דבר שבהחלט קיים וצריך לנצל את זה ותכנית ההדרכה שלנו התחילה כבר לפני כמה חודשים בבתי הספר העממיים, ואנחנו הולכים להרחיב את זה לכל הארץ.
יעקב אדלר: ולמעשה זה שלושה שלבים, שלב אחד - מכשירים את הילדים של הכיתות הנמוכות דווקא, בנושא בטיחות בדרכים, להיכנס למכונית, לצאת ממכונית, לחצות כביש, לאן הסתכל וכך הלאה.
יעקב אדלר: השלב השני – אנחנו משתפים אותם עם ההורים ובשלב השלישי עם הסבא והסבתא.
יעקב אדלר: ככה שביחד הם מהווים תא אחד שצריך למנוע את התאונות.
יעקב אדלר: תודה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ד"ר אדלר.
יפעת שאשא ביטון: הסיפור של תאונות דרכים באמת די חלחל לתודעה הלאומית.
יפעת שאשא ביטון: הרבה מתעסקים עם זה.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שיש מקומות שאפילו מקריאים מדי שבוע כמה נהרגו בתאונות דרכים, מתוך מקום של לרצות למנוע ולטפל ואני מקווה שגם המקום של תאונות ילדים שלא בתאונות דרכים, אלא היפגעות בלתי מכוונת של ילדים, תיכנס בצורה כזו לתודעה ואולי אנחנו נצליח גם בדרך הזו למנוע מקרים שחוזרים על עצמם.
יפעת שאשא ביטון: יונה פרבר, עוזרת מפקחת ארצית בבריאות הציבור, משרד הבריאות.
יפעת שאשא ביטון: יונה, בבקשה.
יונה פרבר: כן, רציתי קודם כל לברך את ארגון בטרם.
יונה פרבר: אני אישית עובדת אתכם עוד כשהייתי בשירותי בטיפת חלב ואני רוצה להגיד שכל כך נכון מה שנאמר פה, הנושא של מניעה ומבורכות התכניות בבתי החולים, אבל אם לא תהיה להן המשכיות, זה פשוט אצלנו אנחנו קוראים לזה כמו בוסטר.
יונה פרבר: זה כמו מנת דחף של חיסונים.
יונה פרבר: אז ממה שנאמר כאן, כאשר חוזרת היולדת הביתה, עם הרבה הנחיות והדרכות ובתכלס היא צריכה לטפל בתינוק, ואם באה אליה אחות ויש המשכיות לכל ההדרכות האלה בטיפת חלב, אז זה מבורך.
יונה פרבר: מה גם שאנחנו מתאמים את ההדרכות לגיל הילד ולהתפתחות שלו.
יונה פרבר: כלומר עוד לפני שהוא עושה את מה שהוא עושה, אנחנו מדריכים אותה לשלב ההתפתחותי הבא.
יונה פרבר: יחד עם בטרם, אנחנו בין הראשונים, עוד לפני שהייתה התכנית הלאומית ועוד לפני שמשרד הבריאות לקח על עצמו, פיתחנו ביחד את המשולש של טיפ טיפת בטיחות, שאיתו האחיות יכולות להדריך ושוב, זה מדבר על כל השרשרת של ההתפתחות, עד היות הילד בגיל 6.
יונה פרבר: אני חושבת שזאת עבודה, כלומר לחזק את העבודה בטיפות החלב זה מאד מאד חשוב.
יונה פרבר: עשינו גם עוד תכניות עם הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים ועם בטרם, לפיתוח לומדות לאחיות שעובדות במגזר הערבי וזה בתהליך.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נסיים עם חברי הכנסת שולי מועלם ואחר כך יגאל גואטה ונציג את ההמלצות.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חברת הכנסת שולי מועלם.
שולי מועלם-רפאלי: תודה יפעת, שלום לכל החברים והחברות שלי משנים רבות, לפני שהגעתי לכאן.