GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עדי ברקן: המשמעות להיראות טוב זה להיות רזה.
<עדי ברקן: מה זה רזה?
<עדי ברקן: זה רווח בין הרגליים ועצמות בחוץ.
<עדי ברקן: זה כבר לא המידה.
<עדי ברקן: ומעצבי האופנה יושבים שם למעלה באולימפוס וצוחקים על כולנו.
<עדי ברקן: למה?
<עדי ברקן: כי הם שולטים במדיה.
<עדי ברקן: תיכנס היום לערוצים.
<עדי ברקן: אני מקווה ש-.
<עדי ברקן: אף אחד מהמדיה לא הגיע לפה - - -
יפעת שאשא ביטון: כי הם מכתיבים.
יפעת שאשא ביטון: הם מכתיבים מה יפה ומה נכון ומה זוהר ומה טוב.
<עדי ברקן: יפה מאד.
<עדי ברקן: אם אתה פותח ערוץ 2 ואתה רואה שהמודלים בין הגבר לאישה שוקלים אותו דבר ורואים אותו דבר, מה אתה מצפה מהבת שלך?
<עדי ברקן: יש פה מגפה נוראית של בעיות של דימוי גוף.
<עדי ברקן: חייבים לעשות את זה ויותר מזה.
<עדי ברקן: כשאנחנו העברנו את החוק פה עשיתי מסיבת עיתונאים ובא כתב של FD1 והוא אמר לי תגיד לי עדי ברקן, צלם אופנה הכל טוב ויפה, אתה חושב שמפה מתל אביב תוכל לשנות את התעשייה?
<עדי ברקן: אמרתי להם נכון, פה אנחנו נראה לכם מה הבעיה, נראה לכם איך אפשר למנוע אותה ובעיקר איך לטפל בא.
<עדי ברקן: הוא צחק עלי.
<עדי ברקן: בשנתיים האחרונות לא ירדנו מהמדיה בצרפת.
<עדי ברקן: החוק עבר ערב קריסמס.
<עדי ברקן: חוק שאנחנו כתבנו פה, אור לגויים.
<עדי ברקן: הצרפתים העבירו את זה.
<עדי ברקן: יותר מזה, שישה חודשי מאסר בפועל, 75,000 אירו קנס על כל עבירה.
<עדי ברקן: ואני אגיד לך יותר מזה, איך הוא צחק, הוא אמר לי אתה יהודי רחמן, עדי, אצלי ישבו בכלא.
<עדי ברקן: צרפת זה לא תל אביב, זה קלווין קליין, זה ורסאצ'ה, זה קנזו, זה כל המעצבים.
<עדי ברקן: הם הולכים לאכול אותה, מהאחד בינואר 2017.
<עדי ברקן: הם לא מדברים, הם עושים.
<עדי ברקן: ופה יש חוק כתוב, פה יושבים כולם, יושבים - - -וצוחקים על העולם.
<עדי ברקן: כי כולנו משועבדים לזה.
<עדי ברקן: לא צריך לעשות יותר מדי.
<עדי ברקן: מערכת החינוך צריכה להבין שיש פה בעיה.
<עדי ברקן: אנחנו לא צריכים אתכם כדי שאנחנו לא נדבר על זה.
<עדי ברקן: יש חוגי-.
<עדי ברקן: התלמידים האלה לומדים תמרורים היום.
<עדי ברקן: צריך לעצור לרגע ולחשוב קודם כל איך מעבירים את זה.
<עדי ברקן: אני יודע להעביר את זה.
<עדי ברקן: אנחנו עושים את זה בהתנדבות.
<עדי ברקן: אפשר לעשות עוד 200 כמוני, זה לא שאני המצאתי את האטום.
<עדי ברקן: אני לא פסיכולוג.
<עדי ברקן: עובדה שאני מצליח.
<עדי ברקן: יש לי בעמותה 186 ילדות מגיל 5 עד גיל 45, שהיו במסגרות אשפוזיות, שלקחו כדורים פסיכיאטריים וכולם אצלנו מגיעים בחזרה.
<עדי ברקן: חוזרות לקהילה, חוזרות לבית ספר, מפסיקות להקיא, חוזר המחזור, מתגייסות לצבא ומתחתנות.
<עדי ברקן: כי הבעיה היא בעיה חברתית.
<עדי ברקן: אל תנסו פה לעשות ועדות חקירה ופסיכיאטרים, זה לא כתוב בשום ספרי DSL.
<עדי ברקן: לא שם.
<עדי ברקן: המחקרים להפרעות אכילה זה עדיין שעוד לא היו מצלמות על הטלפון.
<עדי ברקן: יש פה דברים חדשים ויש פה מגיפה חברתית ואפשר לשנות את זה.
<עדי ברקן: אלף קודם כל לשנות את מודל היופי.
<עדי ברקן: בואו נראה שלא יהיה 32 סוגי גנטיקה, יש 12, אבל למה רק אחד?
<עדי ברקן: אנחנו נותנים להם מהגיל שהם נולדים להרגיש אשמים.
<עדי ברקן: מוקצים.
<עדי ברקן: ראית פעם וישב פה הבחור הזה, אני בטוח הוא לא הוריד חולצה בים.
<עדי ברקן: הייתי בבסיס צנחנים, מלח הארץ.
<עדי ברקן: גם לי בחור שהוא אוכל ארבעה חמאסניקים לארוחת בוקר.
<עדי ברקן: וכששאלתי אותם מי קם בבוקר, עומד מול המראה ואוהב את עצמו?
<עדי ברקן: אף אחד לא קם.
<עדי ברקן: ואז אמרתי בצחוק, אמרתי אתה יודע מה, בוא שנייה אחת, וקם יניב שגב, לוחם.
<עדי ברקן: אמרתי לו יניב, איך אתה מרגיש?
<עדי ברקן: הוא אומר לי תשמע, אני אגיד לך את האמת, הרגשתי טוב עד לפני שנתיים.
<עדי ברקן: אני אומר לו למה?
<עדי ברקן: עברתי בקניון רמת אביב וראיתי את הפרזנטור של קסטרו, את עברי לידר.
<עדי ברקן: עשיתם לו קוביות בבטן.
<עדי ברקן: אמרתי לו אוקיי.
<עדי ברקן: אני מאותו יום שישי, כשהייתי יוצא עם החברה, הייתי יוצא עם ג'ינס וטי שירט לבן.
<עדי ברקן: עכשיו אני הולך עם טי שירט שחור.
<עדי ברקן: אין לו אחוז שומן בגוף והוא תופס את זה בגלל זה.
<עדי ברקן: אתם מבינים לאן אנחנו לוקחים אותם?
<עדי ברקן: זה כבר לא בנות בנות 4.
<עדי ברקן: זה בנים ובנות.
<עדי ברקן: זה כבר לא דור של חצי שמה במחלקות הפרעות אכילה.
<עדי ברקן: ועוד פעם, זה לא שם.
<עדי ברקן: הילדים האלה לא צריכים להיות במחלקות להפרעות אכילה.
<עדי ברקן: ילדה בת 4 לא צריכה לראות פסיכיאטר, היא צריכה לראות מי שגרם לבעיה ומי שגרם לבעיה זה בעיה חברתית.
<עדי ברקן: אנחנו יוצאים החוצה בדרך לבית הספר, מה אנחנו רואים?
<עדי ברקן: שלטי חוצות, החברים שלי עושים את זה.
<עדי ברקן: 2.5 מידות פוטושופ.
<עדי ברקן: הם מגיעים למטה כי עצרו לקנות בקבוק שתייה בפיצוציה, כל העיתונים, השערים, זה 2.5 מידות פוטושופ.
<עדי ברקן: ייכנסו לבית הספר והשפה בבית הספר, אני שם, מי שהכי רזה, הכי מקובל.
<עדי ברקן: יש את זה, זה לא סיסמאות.
<עדי ברקן: בואו ניקח את החוק, נייצר אכיפה כמו בצרפת, נשנה את מודל היופי ונשב פה בעוד שלוש שנים ותראו פה צבירה של 50-60% בסביבה הזו.
<עדי ברקן: אשתה כוס מים ואמשיך.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עדי.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה נוגע בדיוק - - -
<עדי ברקן: אני חייב לציין עוד דבר אחד.
<עדי ברקן: כשאני באתי ואמרתי אני רוצה לפנות לידיעות אחרונות, כי זה גול עצמי.
<עדי ברקן: לידיעות אחרונות יש לה גם סוכנות דוגמניות.
<עדי ברקן: בואו נראה אם ידיעות אחרונות, שחי מזה, יסכים ללכת ולא יצלם דוגמניות מתחת לתת משקל.
<עדי ברקן: זה בקשה גדולה מדי.
<עדי ברקן: ואני אומר לך את האמת, אני נפגשתי עם מנכ"לים, עם מי לא, אם מנכ"ל קסטרו, עם מנכ"ל רנואר, כולם ככה עם הראש.
<עדי ברקן: הדבר הראשון שהוא אמר לי, עדי זה ישפר את דימוי הגוף ועובדה שידיעות אחרונות עשה את זה.
<עדי ברקן: פניתי לשאר המדיה.
<עדי ברקן: אף אחד לא זז.
<עדי ברקן: כמה עיתונים יש פה?
<עדי ברקן: כמה קמפיינים מצטלמים פה בחודש?
<עדי ברקן: זה לא השוק בניו יורק.
<עדי ברקן: ככה אוכפים את זה.
<עדי ברקן: בואו נעשה את זה.
<עדי ברקן: לא צריך לשבור את הראש יותר מדי.
<עדי ברקן: זה כתוב.
<עדי ברקן: מה שאני אומר עכשיו אני אומר 15 שנה.
<עדי ברקן: תפתחו את הפרוטוקולים.
<עדי ברקן: משנת 2002 אני אומר אותו דבר .
<עדי ברקן: לא שיניתי שום דבר.
<עדי ברקן: רק מה, אז חשבנו, ישב לידי הפסיכיאטר הראשי של משרד הבריאות, מר פיקלביץ וגור ומנהל המחלקה ואני אמרתי בשנת 2005, בעוד 10 שנים יעמדו ילדות בנות 3 מול המראה, כאלה רזות ולא יבינו למה הן רוצות להיות רזות, אנחנו בעיצומה של מגפה.
<עדי ברקן: אז מר פיקלביץ אומר לי, היזהרו ממגיפה לא להידבק.
<עדי ברקן: ראיתם נתונים ביומיים האחרונים?
<עדי ברקן: ראיתם קצת ידיעות אחרונות?
<עדי ברקן: זו המציאות.
<עדי ברקן: הם עוד יודו בזה.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני חושבת שאתה נוגע בדיוק בנקודה.
יפעת שאשא ביטון: תמיד כשאני מדברת על זה שאנחנו צריכים לעבור איזה שהוא תהליך חינוכי, אני לא מתכוונת רק לבית הספר, למרות שחינוך מתחבר לבית ספר, אלא אני חושבת שאנחנו כחברה, לכולנו יש חלק בתהליך החינוך הזה וזה באמת מתחיל מהפרסומים ומהמדיה וכמו שאמרתי מקודם פרסומות וסדרות טלוויזיה וכו'.
יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאם שם אנחנו נדע לעשות את השינוי, ואני לגמרי מסכימה, אנחנו לא הולכים לחוקק פה שום דבר חדש.
יפעת שאשא ביטון: הדבר הראשון שאנחנו נעשה כשנצא מהוועדה הזו זה לבדוק שאנחנו אכן יוצאים לאכיפה של החוק שכבר חוקק, כדי לפעול במלוא הכוח והמרץ, כי אני חושבת שמשם אנחנו נוכל להתחיל את השינוי.
יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שהילדים והנוער והמבוגרים שופטים בעצם את מה שהם רואים דרך המודלים שאנחנו באופן סמוי על פניו מחדירים בעצם לתודעה שלהם, וכך הם רואים את העולם.
יפעת שאשא ביטון: ולצערי הרב עדי, זה לא עוד הרבה מאד שנים, זה כבר כאן.
יפעת שאשא ביטון: ילדות בנות 6, כיתה א' וב', אתה נותן להן לאכול משהו והן אומרות זה משמין, או כמה קלוריות ואתה מסתכל ואתה אומר רגע, אבל אנחנו בבית לא מדברים על זה, אבל החברה מדברת.
יפעת שאשא ביטון: הם רואים את זה בטלוויזיה, הם רואים את זה בבובות שהן מחזיקות וזה הכל ביחד מצטרף בעצם לאיזו שהיא תודעה שיוצרת חברה לא בריאה, לא רק אנשים לא בריאים.
<עדי ברקן: היום את אומרת למישהי את נראית טוב אז היא אומרת – שמנתי?
<עדי ברקן: המחמאה הכי גדולה זה רזית.
<עדי ברקן: גבר שרוצה לכבוש, עזבי שהגברים היום יותר דפוקים מהנשים בבעיות של דימוי גוף.
<עדי ברקן: אבל אתה רוצה להחמיא לאישה, אתה אומר לה יא, איזה יופי רזית, היא שלך.
<עדי ברקן: לאן הגענו?
<עדי ברקן: לקחת כל בוקר את הילד הקטן, לחבק אותו ולהגיד לו חמודי, אתה הכי יפה בעולם.
<עדי ברקן: לעטוף אותו מהגיהינום שמחכה לו בחוץ, כי מחכה לו גיהינום בחוץ.
יפעת שאשא ביטון: חברים, ניתוחי קיצור קיבה שהיום הם תופעה שכיחה מאד לצערנו הרב.
יפעת שאשא ביטון: אז נכון שיש מקומות שבהם צריך לעשות אותם מטעמי בריאות, אבל אנחנו מזהים שזה הולך והופך להיות שכיח יותר בקרב אלה שמחפשים את האסתטיקה.
יפעת שאשא ביטון: זה בסדר לרצות להיות אסתטיים, אבל השאלה איזה נזק חברתי, שוב אני מדגישה, חברתי, כחברה, מה אנחנו עושים לעצמנו ולא רק לאנשים עצמם.
יפעת שאשא ביטון: איילת, ברשותך.
<איילת קלטר: טוב, דבר ראשון שמי איילת קלטר, ואני מנכ"ל אדם ומלואו, הארגון הישראלי למניעת אפליה על רקע במשקל.
<איילת קלטר: אני רוצה להודות לד"ר יפעת שאשא על פתיחת הדלת המכבדת, לתמי ברנע, מנהלת הוועדה ולחבר הכנסת דב חנין.
יפעת שאשא ביטון: אז מוזמנת לשבת, למרות שאני לגמרי מזדהה איתך.
<איילת קלטר: לא, לא בהתחלה, אחר כך.
<איילת קלטר: ואני לוקחת את הדברים של עדי ברקן ומרחיבה אותם הרבה יותר כי אנחנו לא עוסקים ברזון והפרעות אכילה, שזה 2% מהאוכלוסייה, אנחנו עוסקים בבעיה הרבה יותר רחבה של אפליה על רקע משקל, שנוגעת בקרוב ל-70% מהאוכלוסייה במדינת ישראל.
<איילת קלטר: וכדי להבין את זה ואני אכניס קצת פן – עדי דיבר נורא אמוציונאלי ואני קצת אעשה את זה יותר אקדמי, כדי להרחיב את היריעה ולעגן את מה שהוא אמר בצורה אקדמית ומתוך זה להרחיב.
<איילת קלטר: ובעצם אנחנו ניזונים מסטיגמות.
<איילת קלטר: הסטיגמה בחברה שלנו, זה שבעצם שאדם כאילו שמוטבעת בו הסטיגמה הוא שום אדם.
<איילת קלטר: הוא כאילו לא קיים.
<איילת קלטר: עכשיו, הסטיגמה הולכת ומתעצמת ככל שהאדם נאשם במשקלו.
<איילת קלטר: ככל שהוא אשם בבעיה שיש לו.
<איילת קלטר: סוגיה שאנחנו מתעסקים בה באפליה משקל – האדם נאשם במשקלו.
<איילת קלטר: רק במילה, הסטיגמה מורכבת מהיבטים קוגניטיביים, רגשיים והתנהגותיים ובתוך זה סטריאוטיפים, דעות קדומות ובתוכם האפליה על רקע משקל.
<איילת קלטר: בארץ מוכרים בתוך נציבות הזדמנויות בעבודה 17 סוגי סטיגמה, אפליות על רקע מין, נטייה מינית, גזע וכו'.
<איילת קלטר: המילה אפליה על רקע משקל לא קיימת - - -
יפעת שאשא ביטון: לא מצוינת.
<איילת קלטר: לא בשום ורסיה, וזה פשוט מתוך האתר שלה.
<איילת קלטר: כל 17 האפליות המוכרות זה לא על רקע משקל, שרק שתבינו היום, היא במימדים הכי גדולים מכל האפליות הקיימות.
<איילת קלטר: אז מה זה אפליה על רקע משקל?
<איילת קלטר: שהיום אנחנו אומרים בהמון מובנים שהיא ההומופוביה החדשה.
<איילת קלטר: זו אפליה המופנית כנגד אנשים עם עודף משקל, ואני אגיד על כל משקל, לא רק עודף משקל.
<איילת קלטר: על פי רוב, בעקבות תפיסה סטריאוטיפ של אנשים אלה כניחנים בתכונות נלוות שהם מגעילים, חסרי כוח רצון, עצלנים, לא אינטליגנטיים, חלשים.
<איילת קלטר: האפליה מתבטאת ביחס מזלזל, בהעלבה, בשמות גנאי, בהקנטה, בפגיעה פיזית, אבל הרבה יותר מזה, בפגיעה בקבלה לעבודה, במתן שירותים, ביחס בין רופא לחולה, במוסדות החינוך, ביחס בין הורים לילדים שלהם, ותיכף אני אראה לכם נתונים בחנויות הבגדים, בתקשורת, בכל מקום.
<איילת קלטר: אדם לא יכול למצוא את עצמו.
<איילת קלטר: הוא נכנס לחנות בגדים, הוא לא מוצא לקנות.
<איילת קלטר: אתה יכול להיות אדם רזה ולא תמצא שום בגד במידה שלך.
<איילת קלטר: הסטיגמה על השמנים נוגעת באנשים מכל הגילאים, מכל המינים, מכל הצבעים ומכל הגדלים ואדם חווה אותה מיום שהוא נולד עד יום מותו.
<איילת קלטר: אנחנו היום יודעים שהנתונים מראים שאפליה על רקע משקל משתווה לאפליה על רקע גזע, ויש עלייה של 66% בשכיחות האפליה בעשור האחרון.
<איילת קלטר: מה הבעיה הכי גדולה באפליה על רקע משקל?
<איילת קלטר: למה בעצם זה הופך אותה לאפליה נוראית, יותר מגיל, ממין וכו'.
<איילת קלטר: האפליה על רקע משקל עיקרה, בתפיסה המוטעית, שהמשקל שלנו הוא באחריות שלנו ובשליטה המלאה שלנו.
<איילת קלטר: אנחנו, לפי התפיסה הזאת, אשמים במשקל שלנו.
<איילת קלטר: ופה מתחיל ופה נגמרת כל תופעת האפליה.
<איילת קלטר: עשינו מחקר ברשת החברתית.
<איילת קלטר: המחקר הראה, כאשר אדם עם עודף משקל הולך ברחוב, ל-85% מהאנשים העוברים לידו יש מחשבות נוראיות עליו.
<איילת קלטר: להיות שמן בישראל 2016, זאת קללה.
<איילת קלטר: בישראל, בה 63% נמצאים עם עודף משקל או עם השמנה, אפליה על רקע משקל היא בעיה חברתית אמיתית בכל הגילאים, בכל המינים, הצבעים וכו'.
<איילת קלטר: החברה הזאת, החברה שלנו, נגועה בשמנופוביה מטורפת.
<איילת קלטר: אנחנו לא שמים לב, אבל יש דה לגיטימציה בכל מקום אפשרי, כשאדם עם משקל הולך ברחוב.
<איילת קלטר: הדבר היותר נורא, שהאדם מפנים את הסטיגמה הזאת בתוך עצמו והוא חושב שהוא ראוי ליחס המזלזל, להשפלה, לזלזול.
<איילת קלטר: רק לדוגמא, פתחנו פה אולם ענקי, לא הגיעו אנשים.
<איילת קלטר: למה לא הגיעו אנשים?
<איילת קלטר: אנשים לא מבינים בכלל את ע וצמת הבעיה, את חומרתה ואת הנזק האין סופי שהיא עושה לחברה שלנו.
<איילת קלטר: אז החברה בישראל סובלת משמנופוביה עמוקה והמחקרים מאד עצובים.
<איילת קלטר: המקומות שאמורים להגן עלינו בכלל בחיים, הם המקומות הכי פוגעים.
<איילת קלטר: המחקרים מראים שבאפליה על רקע משקל, הבית הוא המקום הכי פוגעני.
<איילת קלטר: עכשיו, זה חשוב לי לציין, אני לא מאשימה את ההורים.
<איילת קלטר: נהפוך הוא.
<איילת קלטר: בעיני הם קורבן של החברה הנוראה הזאת שפיתחנו, של החברה השמנופובית, שמנסה לשנות את האדם מגיל צעיר.
<איילת קלטר: השניים, אחריהם, למרבי הפלא הם אנשי הקהילה הרפואית, שאמורים לעזור לנו.
<איילת קלטר: הם נמצאים, אם תסתכלו, חברי המשפחה 72%, רופאים 69%.
<איילת קלטר: אבל הנתונים עצובים עוד יותר.
<איילת קלטר: סקר שנערך בשנת 2015 בארצות הברית, קנדה, איסלנד ואוסטרליה, הראה דבר עצוב מאד.
<איילת קלטר: היחס לשמן הראו 46.8% זאת הסיבה העיקרית להצקה לילדים.
<איילת קלטר: לא נטייה מינית, לא גזע, לא דת, לא יכולת אקדמית, לא מוגבלות פיזית, אף אחד.
<איילת קלטר: 46.8% מהאנשים פוגעים באדם על רקע משקלו.
<איילת קלטר: עוד נתונים, כולם עדכניים מהעיתונים הכי נחשבים בעולם האקדמי.
<איילת קלטר: 37% מהילדים עם עודף משקל מדווחים על הקנטות, הצקות, איומים והפחדות מצד הוריהם מצד משקלם.
<איילת קלטר: כי מה זה להורה שהילד שלו שמן?
<איילת קלטר: המשקל של הילד זה כאילו עדות להורות שלו, לכישלון שלו.
<איילת קלטר: או מה זה אומר לי שיש לי ילד שמן?
<איילת קלטר: אנחנו מפספסים דבר אחד, הילד לא בחר להיות שמן.
<איילת קלטר: עיקר המשקל שלי זה תולדה גנטית.
<איילת קלטר: מה שמעצים את זה, זה הניסיון שלנו לשנות את המשקל הזה.
<איילת קלטר: הנתונים הולכים הלאה.
<איילת קלטר: 44% מהבוגרים השמנים דיווחו על הצקות מילדותם מצד אימם, שהיו קשורות למשקלם ו-34% הצקות מצד האב.
<איילת קלטר: מחקר שהתפרסם בשנת 2013 בדק 918 הורים לילדים בגילאי שנתיים עד 18.
<איילת קלטר: הממצאים הראו שעודף משקל הוא הסיבה העיקרית להצקות לילדים, בלא קשר למשקל ההורים.
<איילת קלטר: וגם להיות בקבוצת השווים, בבית הספר, הדבר נוראי.
<איילת קלטר: להיות חבר של ילד שמן זו קללה.
<איילת קלטר: עכשיו, אתה לא חייב להיות שמן כזה, כל עגלגל, ככל שמשקלך עולה, היחס אליך - - -
יפעת שאשא ביטון: ככל שאתה מתרחק מהמודל שאנחנו בעצם מכוונים אליו, במירכאות.
<איילת קלטר: ממש, ממש.
<איילת קלטר: עכשיו, למה אני בעצם מחברת ולמה אני בעצם באה ואומרת שאפליה על רקע משקל זה בעצם התעללות רגשית, Abuse בילד, כי אם תסתכלו מה זה הגדרה של Abuse – התעללות נפשית בילדים בילדות היא דפוס מתמשך של התנהגות הורית שמעבירה לילד מסר לפיו הוא חסר ערך, לא אהוב, לא רצוי, או שהוא רצוי רק כשהוא מספק את צורכי ההורה ולצורך העניין את צורכי החברה.
<איילת קלטר: לרוב מדובר בעוינות מתמשכת שעוברת בהצקות, השפלות, בידוד, איומים וכו' וכו' וכו'.
<איילת קלטר: כלומר, ילד שלא גדל במידה המקובלת, או שהוא לא עומד באידיאל החברתי, למרות שהוא בריא, למרות שהוא אוכל טוב, למרות שהוא עושה פעילות גופנית, מגיל אפס מפלים אותו, מנסים לשנות אותו.
<איילת קלטר: עכשיו, הפגיעה היא כל כך ארוכה, שהמחקרים מראים שהורה שבא לקחת את הילד שלו מהגן והילד שלו הוא לא בתו החברתי והילד רץ אליו – הוא מתבייש לחבק אותו, הוא מתבייש לקבל אותו.
<איילת קלטר: איזה פנים הילד רואה כשההורה פוגש אותו?
<איילת קלטר: איך אנחנו פוגעים בילדים שלנו?
<איילת קלטר: זה בדברים שאנחנו בכלל לא מבינים.
<איילת קלטר: אנחנו עוקבים אחריהם מה הם אוכלים, אנחנו סופרים להם את הקלוריות, אנחנו מסתכלים על מה הוא אוכל או לא אוכל, איך הוא לובש, הוא לא לובש.
<איילת קלטר: השבוע היה אצלי הורה שסיפר שהוא מתכווץ כשהוא צריך להלביש את הילד שלו, שהוא קצת עגלגל.
<איילת קלטר: הוא מתכווץ.
<איילת קלטר: אז מה הילד חווה?
<איילת קלטר: הוא צריך להיעלם כדי שיאהבו אותו יחבקו אותו?
<איילת קלטר: משווים אותו לילד השכן, אומרים לו אם היית יורד רק 2 קילו היית מדהים.
<איילת קלטר: משווים אותו לעצמנו.
<איילת קלטר: משווים אותו למה שהכי היינו רוצים שיהיה.
<איילת קלטר: בשם הבריאות, זה בכלל מילה מאד יפה.
<איילת קלטר: מה, אתה לא רוצה להיות בריא?
<איילת קלטר: אז אני כבר רוצה לשים פה על השולחן – ילד יכול להיות בריא, לאכול טוב, להתנהג היטב, להיות איכותי, לעשות ספורט והוא עדיין יהיה עגלגל, העגלגלות שלו לא אומרת מי הוא, מה האיכויות שלו ובטח לא אם הוא בריא.
<איילת קלטר: בהמשך, איך עוד פוגעים: היא: אתה בטוח שאתה רוצה לאכול את זה?
<איילת קלטר: אולי תתאפק?
<איילת קלטר: צוחקים על אנשים אחרים, אבל הם לא מבינים שכשצוחקים על מישהו אחר, הם בעצם צוחקים על הילד שלהם.
<איילת קלטר: מתייחסים למשקל כאילו הוא חזות הכל.
<איילת קלטר: נותנים לאחרים להעיר לילד שלהם, בלי שהם מגנים עליו.
<איילת קלטר: הוא מופקר.
<איילת קלטר: מפחדים, מתביישים להגן עליו, מתביישים בו, והכי חשוב – מגיל אפס מנסים לשנות אותו.
<איילת קלטר: הוא הולך לרופא, ילד חמוד, עושים לו את זה יפה, תרד במשקל.
<איילת קלטר: תשתנה.
<איילת קלטר: הולכים בבית, אותו יחס, הולכים בתקשורת – אותו יחס.
<איילת קלטר: הולכים לסבא וסבתא – אותו יחס.
<איילת קלטר: כל הזמן מגיל אפס הילד צריך להשתנות.
<איילת קלטר: ובעצם מה התוצאות?
<איילת קלטר: לאן זה לוקח אותנו?
<איילת קלטר: הילדים מגיל צעיר עם דיכאון, מנסים כל הזמן לעשות דיאטה.
<איילת קלטר: פגיעה בלתי הפיכה בעצמי, ב-Self, באיכויות שלהם של בני האדם.
<איילת קלטר: עלייה במקרי התאבדויות.
<איילת קלטר: הם חשופים יותר לניצול מיני, רגשי ופיזי.
<איילת קלטר: יש פגיעה ביכולת הקוגניטיבית בלימודים שלהם.
<איילת קלטר: הם אוכלים לא בריא.
<איילת קלטר: ילדים שמגיל צעיר מנסים לשנות את משקלם, הם אותם הילדים שיאכלו הכי לא בריא.
<איילת קלטר: הם חשופים לדיאטות הולכות וחוזרות, כך שאם אני עגלגל וכבר מנסים לשנות אותי ואני בגיל צעיר מתחיל להיות בדיאטות, הסיכוי שלי להיות שמן בוגר, מתוסכל ובדיכאון, הולך וגדל.
<איילת קלטר: ומתוך זה כמובן שהפרעות אכילה, בידוד חברתי, השמנה נוראית וחוזר חלילה, זה מעגל אין סופי.
<איילת קלטר: אז אני אומרת הצילו.
<איילת קלטר: כל עוד אפליה על רקע משקל תמשיך להיות קיימת בחברה שלנו, וההתייחסות בשם סמכות הורית, רפואית, טיפולית, חברתית או חינוכית, שגורמת לסבל באופן שיטתי לילדים הסובלים מעודף משקל, זאת התעללות רגשית.
<איילת קלטר: אנחנו שוללים מהילדים שלנו את הזכות לגדול לתוך הגוף שלהם.
<איילת קלטר: להתפתח לאנשים בוגרים, בריאים, הבטוחים בעצמם ויכולים להתמודד עם אתגרי החיים.
<איילת קלטר: מה אנחנו ממליצים: אז דבר ראשון שוב אני רוצה להודות על פתיחת הדלת, ואני מקווה שהפעם הוועדה תעזור להוביל את השינויים הנדרשים.
<איילת קלטר: אנחנו מבקשים מהוועדה להכיר בצורך ובהכרח לטפל בסוגיות האפליה על רקע משקל ככלל ובזו שבילדים בפרט.
<איילת קלטר: אנחנו מבקשים שינויי חקיקה דחופים, שיסדירו את איסור האפליה על רקע משקל בחוק.
<איילת קלטר: שינויים אלה שאינם כרוכים בעלות כספית, יכולים לחולל שינויים חברתיים, תודעתיים וציבוריים, שישפיעו על עוצמת שכיחות וקיום האפליה על רקע משקל.
<איילת קלטר: החוקים האמורים מוכנים אצלנו.
<איילת קלטר: חוק זכויות החולה, חוק זכויות התלמיד, חוק שוויון הזדמנויות בעבודה, חוק איסור לשון הרע, חוק איסור אפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים.
<איילת קלטר: אני חייבת לציין, אני הייתי דיאטנית קלינית, אני יודעת במה הדברים אמורים.
<איילת קלטר: אני כבר 20 שנה לא שם, אחרי שהייתי יושבת ראש עמותת הדיאטניות, אני מובילה היום את השיח החברתי האחר ואני חושבת שכולנו יכולים לחבור אליו.
<איילת קלטר: אנחנו צריכים להפסיק את שקילת הילדים בבתי הספר.
<איילת קלטר: זה מן תעשיית שקילה, שמגיל צעיר הילד שהולך להישקל בבית הספר, כבר מתחילה תחרות השקילה.
<איילת קלטר: אנחנו צריכים לשנות את ספרי הלימוד.
<איילת קלטר: כמו שאת אמרת מקודם, בכל ספרי הלימוד, כבר מכיתה ב' – איזה משקל אתה רוצה להיות, או כמה היית רוצה לרדת.
<איילת קלטר: בכיתה ה' – איזו תכונות יש לך, ורזה באמת הפכה להיות תכונה וזה בספרי הלימוד שלנו שיוצאים על ידי משרד החינוך.
<איילת קלטר: אז אני מבקשת, לא יודעת איך אומרים את זה, אבל אני ממש מבקשת, להקים צוות בין משרדי שיתאם את פעילות משרדי הבריאות, הרווחה, העבודה והחינוך בנושא המאבק באפליה על רקע משקל, ואני אומרת משקל ואני מתכוונת כל משקל, ואני ממש אשמח על מעקב של הוועדה ועל התקדמות הטיפול בנושא האפליה.
<איילת קלטר: ואני מאד אוהבת להשתמש בדברים של מרטין לותר קינג שאמר:
<איילת קלטר: אי צדק במקום כלשהו הוא איום על הצדק בכל מקום, והלוואי והיינו מבינים את זה.
<איילת קלטר: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה איילת על הדברים החשובים והבאמת מרתקים.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שלצד זה שזה לא חדש, אנחנו כאילו יודעים, מכירים את זה וזה נמצא פה איפה שהוא, בכל זאת להיחשף לזה כל פעם מחדש זה מזעזע.
יפעת שאשא ביטון: יש עוד נקודה שאם אנחנו כבר מרחיבים את השיח, של ההשפעות בעצם של תפיסת הדימוי העצמי.
יפעת שאשא ביטון: זה בנות ובנים, שמתלבשים במידות שהן לא נכונות, כי הם רוצים מאד מאד להיכנס למידה שהיא קטנה יותר ואז אנחנו מזהים כל מיני עיוותים, והם כאילו בכוונה פוגעים בעצמם ולא מחמיאים לעצמם.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הם מתלבשים בצורה לא מחמיאה, כשהם יכלו ללבוש את אותם בגדים ולהיראות הרבה יותר מוחמאים, ואני חושבת שזו עוד איזו שהיא נגזרת בעצם של לרצות להיות רזה, לרזות להיכנס לנורמה, אפילו אם זה בכוח.
<איילת קלטר: אני רוצה ברשותך לספר סיפור אישי.
<איילת קלטר: קיבלתי רשות מהבת שלי ואני מספרת לכם אותו.
<איילת קלטר: הבת שלי היא הבת שלי, אבל היא לא הגנטיקה שלי, היא הגנטיקה של הסבתא.
<איילת קלטר: ואני חולה על הילדה שלי, כמו שכל אמא חולה על הילד שלה.
<איילת קלטר: ובכיתה ה' הבנתי, והילדה שלי גדלה בקיבוץ, שזה חשוב לציין, דהיינו מקום מוגן.
<איילת קלטר: הודיעו לנו שהולכים לשקול את הילדים ואז עוד הייתי דיאטנית קלינית.
<איילת קלטר: אני אומרת אז, הייתי דיאטנית קלינית והתחבטתי אם לפנות למנהלת בית הספר, למורה, להגיד, ואמרתי כלום.
<איילת קלטר: ולמה אני אומרת?
<איילת קלטר: כי הילדה שלי לא הייתה רזה.
<איילת קלטר: הילדה שלי עגלגלה הייתה, היא תהיה והיא בעיני הדבר הכי מתוק בעולם והיא יודעת את זה.
<איילת קלטר: החלטנו שלא אומרים כלום, רק ביקשתי מהמורה שיכבדו בתהליך של השקילה את הפרטיות של הילדים.
<איילת קלטר: כיבדו.
<איילת קלטר: בחיי כיבדו.
<איילת קלטר: שקלו את הילדים בבודדת מה שנקרא.
<איילת קלטר: זהו.
<איילת קלטר: וחשבתי שעבר האירוע.
<איילת קלטר: עברו כמה ימים ואני חוזרת הביתה ואני רואה את הילדה שלי חצי מת.
<איילת קלטר: בדיכאון.
<איילת קלטר: עצובה.
<איילת קלטר: מסתובבת בבית, לא מדברת, לא אומרת כלום.
<איילת קלטר: יעלי, יעלי, יעלי, לא אומרת מילה.
<איילת קלטר: בסוף היום אני כבר לא יכולה, אז אני אומרת לה יעלי, קרה משהו, תספרי לי.
<איילת קלטר: ואז היא מוציאה מהתיק שלה מכתב מטעם משרד הבריאות, שלושה עמודים שאומר לה שהיא שמנה מדי, שהיא לא בסדר, שהיא צריכה ללכת לדיאטנית ולרופא כדי לרדת במשקל.
<איילת קלטר: תסלחו לי, אני אדם צנוע יחסית.
<איילת קלטר: חיבקתי אותה חזק, אני בכיתי יחד איתה ועמדנו ליד הפח.
<איילת קלטר: אני עד היום זוכרת את הנקודה בבית שעמדנו, ואמרתי לה יעלי, מי הדיאטנית הכי טובה בישראל?
<איילת קלטר: אז היא צחקה ואמרה לי את אמא.
<איילת קלטר: אמרתי לה את תכעסי עלי אם אני אקח את המכתב של משרד הבריאות ואני אקרע אותו לגזרים, פה בפח?
<איילת קלטר: אז היא אומרת לי אמא, את לא כועסת עלי?
<איילת קלטר: וכאן אני בכלל התכווצתי.
<איילת קלטר: על מה יש לי לכעוס עליך?
יפעת שאשא ביטון: תחושת האשם של הילדים.
<איילת קלטר: את מהממת.
<איילת קלטר: וזו דוגמא קטנה.
<איילת קלטר: ואמרתי לעצמי הבת שלי גדלה בבית שלי, אני מגוננת עליה, אבל מה קורה בעוד מיליוני בתים אחרים שאין מי שיגונן עליהם?
<איילת קלטר: שאין מי שיעזור להם להשתנות, לא ההיפך, סליחה, ואין מי שיכבד אותם כמי שהם, שהם מהממים ויפים?
<איילת קלטר: אני רוצה לספר לכם ואני יכולה לספר לכם אין סוף סיפורים, אבל אחד הסיפורים היותר עצובים שראיתי אצל ילדים בקליניקה שלי, על ילדים שפיתחו בעיות הרטבה בגלל המשקל, ילדים שפיתחו בעיות של סיוטים בלילות.
<איילת קלטר: הילדים האלה מגיעים אלי.
<איילת קלטר: אתמול ישבה אצלי ילדה בת 12, מהממת, חמודה, רקדנית.
<איילת קלטר: אז מה זה עזר?
<איילת קלטר: אני יושבת והיא אומרת לי איילת תעזרי לי להפסיק לשנוא את עצמי.
<איילת קלטר: היא רוצה, אבל היא תצא מהחדר שלי ובחוץ זה שדה קרב וכל מה שאני אגיד לה בפנים, בתוך המפגש הזה, ילך וייעלם.
<איילת קלטר: עכשיו, כל מה שאני באה ואומרת, אם הילד הזה הולך לרופא, אם הוא פוגש בבית את העוינות, הוא בא לבית הספר וכולם מדברים באותה שפה עוינת, שאני קוראת לה שפת הדיאטה, אבל זה לא משנה.
<איילת קלטר: זו שפה שמודדת את הערך של האדם באמצעות משקלו.
<איילת קלטר: אנחנו מנציחים את הבעיה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה איילת.
יפעת שאשא ביטון: אורלי דנסקי גרינברג.
<אורלי דנסקי גרינברג: אני חושבת שעדי רצה.
<עדי ברקן: אני בלעתי גם את מה שהיית צריכה להגיד, אני אוסיף עוד שני דברים.
<אורלי דנסקי גרינברג: זה בסדר, אנחנו עובדים ביחד הרבה מאד שנים.
<עדי ברקן: יש פה רוב נשי.
<עדי ברקן: מישהי יכולה לומר לי פה מהמשתתפות, כשאומרים מידה 38, 40, 42 – למה הכוונה?
<עדי ברקן: זה היקף.
<עדי ברקן: היקף במה?
יפעת שאשא ביטון: אין לי מושג.
יפעת שאשא ביטון: זה רק אומר אם אתה רזה או מלא.
<עדי ברקן: רכב לפותר נכונה.
<עדי ברקן: אתן רצות כל הזמן לפי המידה.
<עדי ברקן: כשאתן אומרות אני מידה X, למה את מתכוונת?
<איילת קלטר: אתה כל כך צודק, זה ביחס לשום דבר.
<איילת קלטר: זה אמור להיות ביחס לגובה, ביחס לנתונים אחרים.
<עדי ברקן: בדיוק.
<עדי ברקן: זה הדרך של המעצב לשלוט בכם.
<עדי ברקן: שימו לב שמידה, סתם לדוגמא, מידה 32 השנה בקסטרו, ירדה ב-2.5 ס"מ מה-32 של השנה שעברה.
<עדי ברקן: השתנה משהו גנטי בכן?
<איילת קלטר: אדוני, אבל אני חושבת שאתה מפספס שאתה משאיר את זה רק בעולם האופנה.
<איילת קלטר: זה בעולם הרפואה - - -
<עדי ברקן: משם זה מגיע.
<איילת קלטר: לא.
<איילת קלטר: תקשיב, ההיסטוריה, לא, אני חייבת פה לשים את זה על השולחן.
<עדי ברקן: נשים את זה על השולחן.
<איילת קלטר: ההיסטוריה היא שהכל התחיל בתעשיית ביטוחי החיים של חברות המטרופולין - - -
יפעת שאשא ביטון: לא, איילת, זה הכל ביחד, איילת.
יפעת שאשא ביטון: זה מהבובות שאנחנו קונים לילדות כשהן עוד מאד מאד צעירות ואנחנו כולנו יודעים איך הברבי נראית.
<איילת קלטר: לא, לא, יפעת, אני רוצה להסביר מאיפה התופעה התחילה.
<איילת קלטר: היא התחילה בראשית המאה הקודמת.
<איילת קלטר: תעשיית האופנה הצטרפה לזה בשנות ה-60 עם טוויגי.
<איילת קלטר: ההתחלה היא רפואית, מדיקאלית.
<עדי ברקן: לא.
<איילת קלטר: שנייה, זה ההיסטוריה, מה לעשות?