GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מיכל גרוס: יכול להיות, את יודעת, זה עניין למחקר אחר.
<מיכל גרוס: או טענה כלפי אחד הפרשנים שטען בהתחלה ברצח הזוג הנקין זכרונם לברכה שאולי מדובר באיזה סוג של אתיקה מקצועית של המחבלים שריחמו על הילדים.
<מיכל גרוס: הטענות התמקדו שם.
<מיכל גרוס: אחר כך היו שתי פניות שעניינן צנזורה, שאנחנו מסייעים לאויב בכל מיני פרטים שאנחנו נותנים.
<מיכל גרוס: למה השוטר סיפר למה, איך הוא הגיע לעצור את המחבל או המחבלת הספציפית, כי בכך אנחנו מסייעים לאויב.
<מיכל גרוס: ועוד 5 פניות שעניינן שידור תכנים רגילים ופרסומות לאחר פיגוע טרור.
<מיכל גרוס: זאת אומרת, אנשים שרצו לראות את המסך נקי מבידור, נקי מפרסומות בעת טרור.
<מיכל גרוס: אגב, זה דבר שראינו אותו בשנה הקודמת במהלך מבצע צוק איתן.
<מיכל גרוס: בואו נודה על האמת, אף מפרסם לא רוצה שהבמבה או מוצר אחר יתפרסם בסמוך להודעה על מותם של חיילים ולכן גם המפרסמים עצמם לא ששו לפרסם.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ברשותך להחזיר אותנו לרגע למוקד הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה להתייחס לנושא של רגישות, דיברת על צנזור ומתינות בהגשה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהאינטנסיביות שבה אנחנו נחשפו לסרטונים השונים והשעות השונות כולל כל שעות אחר הצהריים המוקדמות – לא נראה שיש שם מישהו ששם איזה דגש על היכולת של הסרטים האלה להשפיע על ילדים צעירים.
יפעת שאשא ביטון: לגבי הנושא של הפניות, אני חושבת שזה לא בהכרח עניין של נגישות.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו איזו תופעה חברתית של סקרנות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים את זה - - -
<מיכל גרוס: זה משהו אחר.
יפעת שאשא ביטון: זה לא משהו אחר ואני אומר לך למה.
יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר המבוגרים כשהם נחשפים לסרטון כזה או שהם יודעים שיש מידע כזה הם מאוד מאוד סקרנים, הם לא חושבים באותו רגע על ההשלכות.
יפעת שאשא ביטון: לכן אני חושבת שהעניין של לעלות את זה למודעות גם של ההורים כדי שיבינו שלצד הסקרנות הזאת יש השלכות על הילדים שנמצאים לידם.
יפעת שאשא ביטון: אם הם מאוד מאוד סקרנים, אמרה קארין, אפשר בעצם אחר כך להיכנס לפייסובק, לאינטרנט למצוא את הסרטים בצורה אחרת.
יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט חושבת שהעניין של המודעות הוא האישו פה כי את כולם בסופו של דבר מאוד מסקרן מה היה שם באותם רגעים.
יפעת שאשא ביטון: במיוחד שכולנו באיזה אמוק של תיעוד, צילום והפצה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו אפילו מעודדים את הצילום כי אחר כך הוא מקבל במה מאוד מאוד נרחבת.
יפעת שאשא ביטון: לכן התהליך שאנחנו צריכים לעשות הוא לא בתלונות, אלא לראות איך המודעות הציבורית עולה.
<מיכל גרוס: אגב התלונות, נציב תלונות הציבור אצלנו בכל התקופה הזאת עובד במתכונת חירום.
<מיכל גרוס: כלומר, אם החוק מחייב לענות לציבור הפונים תוךX זמן, אז בתקופה הנוכחית לוקחים כל תלונה מידית ועונים עליה.
<מיכל גרוס: יש התייחסות מהירה מאוד לדברים.
<מיכל גרוס: בנוסף חשוב לציין, בעוד שבאינטרנט, ברשת מסתובבים כל הסרטונים וכל התמונות בצורה גלויה ללא שום צנזורה, הרי שאצלנו כן מטשטשים את התמונות.
<מיכל גרוס: כלומר, לוקחים אחריות.
יפעת שאשא ביטון: מספר הפעמים שזה רץ על המסך הוא לפעמים גם קשה מנשוא.
נורית קורן: השידור הראשוני הוא ללא צנזורה כי כל רשת רוצה שזה יגיע אליה כמה שיותר מהר וישר לפריים טיים ואז לא מצנזרים.
נורית קורן: אני זוכרת שבבאר שבע זה קרה בשעת, ממש בשעות של החדשות וזה נורא, זה היה נורא.
נורית קורן: אני אוכל לקחת את רשות הדיבור שלי בבקשה?
יפעת שאשא ביטון: את בדיוק ברשות הדיבור שלך, את יכולה להמשיך.
נורית קורן: אני רוצה לספר לכם, לי יש ילדה בת 5, היא הייתה ביום שישי אצלי בבית.
נורית קורן: אצלי בבית יום שישי זה לראות חדשות, אין.
נורית קורן: בעלי לא יכול לסגור טלוויזיה, זה קשה מאוד.
נורית קורן: אנחנו כל הזמן ניסינו להעסיק אותה במשהו אחר, וכל רגע היא הציצה וכל רגע היא ראתה ואז 'סבתא למה זה ככה, סבתא למה הבנאדם שוכב, מי רדף אחרי מי?'.
נורית קורן: ולהגיד לך שהיא הגיעה הביתה אחר כך והיא שאלה את אימא שלה 'למה זה קרה, מה היה'.
נורית קורן: אנחנו לא חושבים באותה שנייה עד - - -
יפעת שאשא ביטון: 'הם יגיעו גם אלינו'.
יפעת שאשא ביטון: כן זה החרדות.
נורית קורן: פשוט ניגשתי לטלוויזיה, כביתי אותה.
נורית קורן: אמרת לבעלי: 'אתה לא מבין מה קורה, תכבה, תתאזר בסבלנות, אתה תראה את זה אחר כך וגם הקלטתי את זה כדי שתוכל לראות'.
נורית קורן: אבל אנחנו לא חושבים, ופה זה הדבר החשוב ביותר.
נורית קורן: החשוב ביותר, כי אם אנחנו לא-- -.
נורית קורן: תראי, לי יש כבר ילדים גדולים ואז באמת לפעמים קשה לחשוב על זה.
נורית קורן: אם למגישי החדשות יש להם ילדים בבית, תאמיני לי שהם היו חושבים עשר פעמים לפני שהם היו מעלים את הכתבה, הם היו חושבים.
יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שלחלקם יש.
נורית קורן: כשאתה שם משקפיים של מבוגר, במשקפיים של מבוגר אתה לא חושב.
נורית קורן: גם אני טועה בזה, אני מודה באשמה שגם אני טועה בזה לפעמים.
נורית קורן: לפעמים אני נזכרת, 'רגע, גם היא יושבת לידנו, גם היא רואה את הדברים, זה לא טוב'.
נורית קורן: ואז אני פשוט סוגרת.
נורית קורן: כן , נכון מה שאמרת ומה שהערת.
נורית קורן: הסקרנות כל כך גוברת.
נורית קורן: תראי, אני גם מסתכלת על הצד השני, לא רק הילדים, על הפחד שאנחנו זורעים, הפחד.
נורית קורן: תשמעי, כולם משתמשים, לא כולם, מי שמשתמש בתחבורה הציבורית היום הוא ישר חושב 'איפה אני עומד'.
נורית קורן: תחשבי על כל הפיגועים שבאו עם רכב ונכנסו בתוך תחנת אוטובוס, אתה משדר גם פחד לאנשים ואנחנו לא רוצים את זה.
נורית קורן: אלה הדברים שצריך לשים לב.
נורית קורן: גם מראות הזוועה, אני אומרת לך שאני כבר לא רואה אותם, באמת אני לא רואה אותם, זה בלתי אפשרי.
נורית קורן: על זה צריך לתת את הדעת.
נורית קורן: אני באמת חושבת גם כן שראינו כבר בשבוע האחרון שיש ירידה.
נורית קורן: צריך גם לחשוב על הכול, כל הזמן, עוד פעם ועוד פעם ועוד פעם.
נורית קורן: צריך להירגע.
קארין אלהרר: כאילו הסרטון מאתמול.
קארין אלהרר: הגופה שמוטלת על הרצפה, שוטטת דם ורואים שכל האזרחים, את מה שמעניין אותם זה לרצוח מישהו - - -
נורית קורן: זה לא לרצוח מישהו - - -
קארין אלהרר: להתנכל.
קארין אלהרר: א' זה מלבה שנאה ופחד וכו' וזה גם מסר בסוף לילדים, מה אתם עושים כשמישהו על הרצפה, אתם הולכים לתופס קודם את מי רצח במקום לעזור - - -
<מיכל גרוס: אבל לעניין הזה יש פנים לכאן ולכאן.
<מיכל גרוס: תרשי לי לעלות את השאלה האם זה מפחיד יותר את הציבור או מעורר מודעות וזהירות יותר אצל הציבור.
<מיכל גרוס: כי כמו שאת אומרת בתחנה אוטובוס - - -
יפעת שאשא ביטון: עצם זה שאת מווסתת, מדווחת על דקירה או על פיגועים, זה לבד מרתיעה.
יפעת שאשא ביטון: מה שקורה כבר מעבר, הם לא צריכים לראות את הדקירה ואת ההתאספות אחר כך מסביב ואת כל מה שקורה עם הקהל, והכול בשביל להיות מודעים.
יפעת שאשא ביטון: את דיברת על האיזון העדין, אני חושבת שאיפשהו פה האיזון הופר ולא בעדינות, בצורה קצת יותר קשה.
יפעת שאשא ביטון: נהלים, לא נהלים, אבל אם אתם יכולים לחדד איזה מסר שהוא מבחינת אמות מידה.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שלא נחוקק עכשיו - - -
<קריאה: הרבה פעמים הם סובייקטיביים.
יפעת שאשא ביטון: אני לרגע לא חשבתי שהרשות השנייה תהייה הצנזור הלאומי.
יפעת שאשא ביטון: מצד שני אני חושבת שבסוף יש פה משהו שאפשר להתעלם ממנו, זו גם אופציה.
יפעת שאשא ביטון: אבל אני לא חושבת שזה יביא למקומות טובים.
יפעת שאשא ביטון: אפשר לקחת את זה לבנות איזה קריטריונים, איזה אמות מידה שבסוף הם יהיו לשיקול דעת ותראו אם זה סביר בענייכם או לא.
<מיכל גרוס: אז גם אנחנו במסגרת החוק והכללים.
<מיכל גרוס: כמו שציינתי קודם, יש לנו לא מעט כללים שמפנים לצורך איזון כזה.
<מיכל גרוס: לאורך כל התקופה - - -
דב חנין: זו לא שאלה שלא איזון.
דב חנין: השאלה היא ממש לא שאלה של איזון.
דב חנין: הבעיה היא לא בעיה של איזון.
דב חנין: קורים דברים אחרים, אבל אני לא רוצה - - -
יפעת שאשא ביטון: כם אנחנו ניתן משפט סיכום לנורית כי היא בקשה ואחר כך חבר הכנסת דב חנין ואנחנו נתייחס לדיון.
נורית קורן: צריך לשים לב, כאן אנחנו דיברנו יותר על החדשות של הפריים טיים למבוגרים.
נורית קורן: לי יצא לראות גם חדשות בשבת לצעירים, אני פשוט לא זוכרת באיזה ערוץ זה היה.
נורית קורן: יש שם גם חדשות בשבת, מהדורה לבני נוער, גם שם דיברו על זה, אומנם לא הראו תמונות, אבל עצם הדיבור הזה גרם גם לאיזה שיח ושאלות.
נורית קורן: לכן אני חושבת שצריך לברור מאוד מאוד ולא לעשות פה איזון.
נורית קורן: צריך לחשוב מה אנחנו אומרים לילדים ואיך מגישים את זה כי זה באמת לא נכון.
יפעת שאשא ביטון: אפשר לדבר על זה, צריך לתווך את זה נכון.
יפעת שאשא ביטון: השאלה היא באמת שאלת התיווך.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת דב חנין בבקשה.
דב חנין: תודה לך גברתי יושבת ראש הוועדה.
דב חנין: אני מודה לך על קיום הדיון הזה שלדעתי הוא דיון מאוד חשוב.
דב חנין: אני רוצה להעיר הערה מקדמית.
דב חנין: אני בעצמי לא כל כך רואה טלוויזיה, לא מצליח למצוא את הזמן לדבר הזה, אבל אני כן מקבל הרבה תגובות ציבוריות רבות על מה שאנשים רואים בטלוויזיה.
דב חנין: התגובות האלה מאוד מטרידות אותי, ממה שאני מקבל בתגובות האלה.
דב חנין: אנחנו נמצאים במציאות מאוד מאוד קשה, מאוד מאוד קשה.
דב חנין: בוודאי, התקשורת מדווחת על המציאות.
דב חנין: הרי אנחנו היינו מאוד רוצים שהמציאות תהייה שונה, אבל כל עוד המציאות היא כזאת מן הסתם כך תתייחס התקשורת.
דב חנין: הבעיה היא לא בזה.
דב חנין: אף אחד מאתנו לא מצפה שהתקשורת לא תדווח על מה שקורה.
דב חנין: אני חושב, לפחות נדמה שמסביב לשולחן הזה אף אחד מאתנו לא רוצה שאנשי תקשורת, אם יש להם משהו חשוב להגיד תוך כדי השידור מבחינת עמדתם ודעתם, אני לא חושב שזו הבעיה.
דב חנין: אנשים הם מספיק אינטליגנטים ונבונים, אם הדעה של אותו שדרן או שדרנית לא נראית להם, הייתה פה הערה 'הר הבית כמו חומר נפץ - - -
נורית קורן: אין מקום לדעתם בזמן חדשות, סליחה.
נורית קורן: את דעתם הם לא יכולים, הם צריכים לדווח - - -
דב חנין: אני לא יודע מה זה לדווח.
דב חנין: כבר מזמן הבנו שאין דווח שהוא אינו כולל איזה ממדד של עמדה - - -
נורית קורן: לפי החוק אסור להם.
דב חנין: אין כזה דבר.
דב חנין: קודם כל החוק השתנה - - -
נורית קורן: לא בחדשות.
דב חנין: החוק השתנה ואין שום ספק שדעה ועמדה וידיעה הם דברים מאוד מעורבבים בעולם המציאות.
דב חנין: מה שמבחינתי הוא ידיעה מבחינתך יכולה להיות דעה.
דב חנין: למשל האמירה 'הר הבית הוא מקום נפיץ' – לדעתי זו עובדה אובייקטיבית, יש אנשים שיגידו שזו עמדה לא מקובלת, בסדר.
דב חנין: על זה לא הוויכוח ואני מציע שלא נכנס לזה בדיון הזה.
דב חנין: איפה הבעיה, הבעיה לא נמצאת בזה שהתקשורת מדווחת, הבעיה לא נמצאת בזה שאפילו ששדרים יביעו את עמדותיהם, זה בסדר גם אם העמדות האלה לא מקובלות עלי.
דב חנין: הבעיה נמצאת במקום אחר.
דב חנין: אני מקבל את העמדה של חברותיי בדיון קודם, שזה כמובן התמונות, הוויזואליה שכנראה לפעמים פשוט בלתי אפשרית, אבל זה רק הוויזואליה.
דב חנין: יש איזה משהו שהוויזואליה הזו עושה.
דב חנין: עכשיו אנחנו נמצאים במציאות שהיא מציאות מפחידה.
דב חנין: היא מפחידה ברמה אובייקטיבית, אבל אם התקשורת מתגייסת גם כדי להפחיד אותנו עוד יותר אז מה רוצים מהאנשים פה?
דב חנין: האנשים פה באמת נמצאים באמת ברמה של סף רגישות מאוד גדול.
דב חנין: אני מדבר עם אימהות בשכונה שאני גר בה, הן מפחדות שהילדים שלהן הולכים לבית הספר, מפחדים, אנשים מפחדים! מה רוצים עוד, לאן רוצים לדחוף אנשים?
דב חנין: התקשורת היא כלי רב עוצמה, היא כלי חברתי רב עוצמה וככזה צריך להתייחס אליה.
דב חנין: כשאני מקבל את התלונות שאני מקבל מהאנשים בנושא התקשורת אני מתרשם שלעיתים ערוצי התקשורת מתוך המלחמה על הרייטינג מוכנים להמשיך לרדת למכנה משותף הכי נמוך כי באמת 'רק אצלי יהיה הסרטון הזה' או 'רק אצלי יהיה הכיסוי המידי והמהיר' של משהו שלא ברור מה קרה ולפעמים מדוחים על משהו ומסתבר שזה לא בדיוק מה שהיה.
דב חנין: איך, איך זה קורה?
דב חנין: איך קורים הדברים האלה?
דב חנין: אנחנו מדברים כאן על עצבים חשופים לגמרי של בני אדם.
דב חנין: אני לגמרי מצטרף להערתה של חברת הכנסת אלהרר.
דב חנין: אני חשוב שצריך לחתור לאיזה מצב של נורמות אתיות מקובלות ומוסכמות על כלי התקשורת.
דב חנין: זה מהלך שאמצעי התקשורת, בטח לא המסחריים, לא יובילו אותו.
דב חנין: הם לא יובילו אותו מיוזמתם כי להם, עם כל הצער שבדבר יש להם סוג של אינטרס בדברים האלה.
דב חנין: צריך לכפות עליהם דיון באתיקה משותפת איך נראה הסיקור ואיך אנחנו מצד אחד משקפים מציאות גם אם היא מציאות קשה ומצד שני לא מתפרעים.
דב חנין: בדיון כזה, לפעמים יש אירועים שממש מחייבים סוג של לימוד משותף.
דב חנין: למשל, היה אירוע, שוב לא ראיתי במו עיניי ואני רק אומר מה שכתבו לי.
דב חנין: היה איזה סיקור, אם אני מבין נכון בערוץ 2, של אירוע שהיה בבאר שבע שבו סיקרו, שוב הכול בהסתייגות לא ראיתי בעיניי, שבו סיקרו אנשים שכאילו השתתפו במסע הלינץ'.
דב חנין: כנראה שהכתב לא הבין שזה היה לינץ' או לינץ' של מי, לא הבין מה, ותיארו אותם, שוב בזהירות, עם דם על הידיים.
דב חנין: אין לי מושג אם זה באמת נכון או שזה רק מה שאנשים חוו רגשית מתוך הסיקור הזה.
דב חנין: זו דוגמה של סוג של יום כיפורים של תקשורת.
דב חנין: אני לא בא כרגע לחפש אשמים ולהעמיד מישהו לדין.
דב חנין: אני אומר שזה אירוע שמחייב לימוד, לימוד כדי שלא יהיו לנו כאלה דברים.
דב חנין: אנחנו לא רוצים שתקשורת תהייה חלק מאיזה מסע של שיגעון כללי.
דב חנין: אנחנו רוצים תקשורת רצינית גם אם היא מצערת, גם אם היא כואבת וגם אם היא קשה.
דב חנין: עכשיו, לגבי ילדים, זה בכלל קטסטרופה, זה ממש לשגע את הילדים שלנו לגמרי.
דב חנין: לא מספיק שהמציאות עצמה היא משגעת, אז באמצעות ההפצצה של התקשורת אנחנו ממש משגעים את הילדים.
דב חנין: אני חבר הכנסת מקנא בילדים של הציבור החרדי שחשופים פחות לתקשורת הזאת.
דב חנין: אני חושב שבאיזה מובן משהו בבריאות הנפשית שלהם נשמר כילדים.
דב חנין: אז רחמנות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת דב חנין.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רק לחדד.
יפעת שאשא ביטון: אני באמת לא מדברים על עניין של צנזורה מחולטת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מדברים על שדר או לא.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על המינון, על איך ועל כמה .
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה משהו שצריכים לחדד אותו.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לפנות למשרד לביטחון פנים לשבתי.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבעצם בשידור יש מעבר לפגיעה בילדים, יש פה גם עניינים ביטחוניים.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, מה זה יוצר בקרב אוכלוסיות שונות שרואות את הסרטונים ורואות ילד שמגיע עם סכין ומקבל במה כל כך רחבה, הפך לגיבור ואיך זה בעצם מעודד אירועים נוספים.
יפעת שאשא ביטון: להניח לצד זה את הנושא של התדמית שלנו, איך אנחנו נתפסים בעיני העולם ואיך זה בעצם מצמצם את היכולת שלנו להתגונן גם במבחינה תדמיתית.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, מעבר לפגיעה, לחרדה, לפוסט טראומה שזה יוצר בקרב הציבור, יש פה את העניין הביטחוני.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע את ההתייחסות שלכם לכך.
<שבתי גרברציק: בהחלט.
<שבתי גרברציק: תודה גברתי, חברי הכנסת.
<שבתי גרברציק: אני רוצה לפתוח בלהסיט טיפה את הדיון מהאולפנים הממוזגים לשטח עצמו ולרמת הוואטסאפים ולמה שקורה.
<שבתי גרברציק: אני הייתי רוצה לפתוח בדברים שהאלוף הרצל לוי אמר לפני כמה ימים כשהוא התייחס לגל הטרור.
<שבתי גרברציק: הוא אמר במילים האלה: "הסוגיה המרכזית במלחמה היא התודעה.
<שבתי גרברציק: זה לא כמה הרגת וכמה נהרגו, אלא הסיפור שמספר את המלחמה.
<שבתי גרברציק: אנחנו מבצעים לעצמו שטיפת מוח עם הסרטונים של הדקירות ומייצרים לעצמנו רמת חרדה".
<שבתי גרברציק: הוא אמר והוסיף: "שאם היינו משתמשים בכלים הטכנולוגיים הללו של הוואטסאפים למשל כשהמדינה קמה והיו רואים את קרב סן-סימון ואת קרב לטרון, לא בטוח שהיינו מגיעים לאיפה שאנחנו מגיעים היום".
<שבתי גרברציק: אני חושב שזו אמירה יסודית בהבנה של כל הסוגיה הזאת שאנחנו נמצאים בה.
<שבתי גרברציק: תראו, הטרור מחפש להפחיד אותנו.
<שבתי גרברציק: גל הטרור הנוכחי הוא לא טרור ממוקד, הוא לא רק בירושלים, יום נתניה, יום ראשון לציון, יום מקום אחר והוא גורם להפחדה אמתית.
<שבתי גרברציק: כפי שחבר הכנסת אמר, ילדים, מבוגרים, נשים וטף.
<שבתי גרברציק: כולם במדינת ישראל פוחדים ולא יודעים לאן זה יגיע וזו מטרת הטרור.
<שבתי גרברציק: השאלה היא אם אנחנו מעצימים את המטרה הזאת, מתחברים למטרה או מנסים להילחם במטרה.
יפעת שאשא ביטון: התחושה היא שבמקרה הנוכחי יש העצמה.
יפעת שאשא ביטון: אני לוקחת תקופות מההיסטוריה של גל טרור של אוטובוסים מתפוצצים, באמת תקופות מזעזעות שהיו לנו ואולי בעוצמות יותר חזקות.
יפעת שאשא ביטון: אבל תחושת החרדה והתקופה לא התאפיינה באותה פוסט טראומה שאנחנו נמצאים בה היום.
<שבתי גרברציק: הפוסט טראומה שלנו היא קודם כל בנגישות של הבאת התמונות בשניות.
<שבתי גרברציק: לפני שאני אכנס למשמעויות, התפרסם ב"דה מרקר", נדמה לי לפני כשבועיים, איזה מאמר שבו צוטטו רשתות הטלוויזיה, ראשי מערכות החדשות, על השימוש שהם עושים באותם סרטונים של אנשים שמסריטים בשטח עצמו, בזירה.
<שבתי גרברציק: בהתברר שכולם נבנים מזה כי כל תחנות הטלוויזיה מקבלות את הסרטונים וזה הפך להם ל-mast כדי להראות אותם.
<שבתי גרברציק: חלקן מספיקות לטשטש בצורה כזאת או אחרת, אבל מה לעשות שמלחמת הרייטינג כל כך חשובה והתמונה כל כך חשובה במדיה הטלוויזיונית וחייבים להראות כמה שיותר מהר, לפחות בגל הראשון, כדי שאנשים יכנסו לתוך האווירה הזאת.
<שבתי גרברציק: זה עניין אחד.
<שבתי גרברציק: תראו, זה גורם לקהות חושים.
<שבתי גרברציק: אין שום ספק שילד או מבוגר שמחזיק בסמארטפון שלו מחבל דוקר או מחבל ירוי ששוכב על הרצפה זה גורם לו לקהות חושים.
<שבתי גרברציק: אין שום ספק בדבר הזה, אנחנו מכירים את זה.
<שבתי גרברציק: דבר שהוא מפחיד אף יותר ברמה הלאומית – האנשים מתרגלים.
<שבתי גרברציק: אנשים מתרגלים לראות גופות, אנשים מתרגלים לראות דקירות.
<שבתי גרברציק: ילד שרואה את הדבר הזה, אולי זה הריאליטי שלו כשאחד מעביר לשני בבית הספר את הדברים הללו.
<שבתי גרברציק: כמובן שדיברנו על זריעת פחד וחרדה גם אצל מבוגרים, הורים ובכל מה שקשור.
<שבתי גרברציק: אבל יש דבר שהוא לא פחות חשוב וחמור, הרף הזה, הרף התקשורתי שאנחנו נמצאים בו היום של זמינות בלתי נתפסת של הסרטים בתוך הזירות, זה הבסיס לגל הטרור הבא שיבוא.
<שבתי גרברציק: אני התעמתי ברמה התקשורתית בגל הבא, אני מקווה שלא יהיה גל, אבל אין לי שום ספק מהניסיון שאנחנו רואים, הבסיס התקשורתי הזה הופך את זה למין ריאליטי כזה, למין משחקים, למי יש יותר גופות בסמארטפון או פחות.
<שבתי גרברציק: הזירות עצמן, ניקח את הזירות שהיו כדוגמה.
<שבתי גרברציק: כשאני מסתכל על סרטי וידאו, ואנחנו חוקרים את סרטי הוידאו, מבחינתנו זה חומר ראייתי ומסתכלים, אתה רואה שיש אנשים שבורחים מהמחבל שרודף עם הסכין ובסרט וידאו שמצלמות האבטחה מצלמות רואים אנשים עומדים עם הסמארטפון שלהם ומצלמים.
<שבתי גרברציק: יש כאן סיכון לא נורמאלי, יש ירי במקומות האלה.
<שבתי גרברציק: חלק מהאנשים עושים את המעשה הנכון והם מסתלקים מהזירה, אבל יש חלק מהאנשים, הוא כתב לעת מוצא, הוא מוציא את הסמארטפון שלו, עומד ומצלם מטרים ספורים מהזירה.
<שבתי גרברציק: קודם כל הזירות הן פרוצות לפחות בשלבים הראשונים, בדקות הראשונות עד שכוח משטרה מגיע ומגדר את המקום.
<שבתי גרברציק: הזירה פרוצה לכל אחד ואחד והוא יכול למשוך את התמונות.
<שבתי גרברציק: גם אין שום צנזורה עצמית בדבר הזה.
<שבתי גרברציק: אני לא מכיר בנאדם אחד שהסריט באייפון שלו או סמארטפון שלו תמונות וצנזר אותן ולא העביר אותן הלאה רק לאחד.
<שבתי גרברציק: האחד הזה זה ויראלי, זה עובר כבר לכולם.
<שבתי גרברציק: כמובן שהבעיה הקשה ביותר שלנו, גם שלכם כמחוקקים וגם שלנו כמשטרה, אין לנו שום יכולת טכנולוגית, בטח לא חוקית, לצנזר את הדברים האלה שעוברים בטלפון.
<שבתי גרברציק: אין היום שום יכולת.
<שבתי גרברציק: מה שנכנס לתוך הטלפון זה אבוד הדבר הזה - - -
יפעת שאשא ביטון: השאלה האם דרך סנקציות?
יפעת שאשא ביטון: נכון ליצור סנקציות שלפחות ימזערו את התופעה שאנשים לא בקלות - - -
<שבתי גרברציק: כנגד מי?
יפעת שאשא ביטון: כנגד המפיצים.
<שבתי גרברציק: רגע.
<שבתי גרברציק: המפיץ הוא בנאדם שאני לא יכול להגיד עליו בכלל שהוא היה הראשון.
<שבתי גרברציק: קשה מאוד לדעת כי אם יהיו 50 אנשים שמסריטים?
<שבתי גרברציק: אני אתן לך דוגמה.
<שבתי גרברציק: אני הייתי באירוע דקירה בשער שכם.
<שבתי גרברציק: בחור בן 19 שהגיע, סכין בידו הימנית, סמארטפון בידו ונורה שם על ידי כוח של המשטרה.
<שבתי גרברציק: עמדו להערכתי, ואני צילמתי את זה, עמדו שם סדר גודל של 100 אנשים תושבי המקום, להוציא כתבים שעמדו עם סמארטפונים וצילמו.
<שבתי גרברציק: לי זה היה מאוד חשוב כדובר להראות את הדבר.
<שבתי גרברציק: עכשיו לך תשתלט על הדבר הזה ותמצא את הדבר הזה.
<שבתי גרברציק: זה מתדלק גם מהבחינה של הטרור.
<שבתי גרברציק: אנחנו מבחינת דוברות המשטרה מנסים, לפחות בגל השני, לבקש, ואנחנו מבקשים את זה בצורה וולונטרית, קודם כל תטשטשו את האנשים.
<שבתי גרברציק: אנחנו מבקשים, א', לטשטש את כוחות הביטחון שקשורים ישירות לאירוע הזה כי יש פה אלמנט של סיכון של אותו אדם שמנטרל.
<שבתי גרברציק: אנחנו מציפים, אני בשבוע האחרון עסקתי הרבה מאוד באיתור של כמה וכמה אתרים שבהם הייתה חשיפה של איש כוחות הביטחון שנטרל מחבל, הוא חשש - - -
אורי מקלב: חיילים וחיילות - - -
<שבתי גרברציק: אני לא מדבר על צה"ל, אני מדבר על המשטרה.
יפעת שאשא ביטון: גם על חיילי צה"ל.
אורי מקלב: אם יש סיכון אחרי זה, יש יותר סיכון.
<שבתי גרברציק: חבר הכנסת מקלב אתה צודק במאת האחוזים.
<שבתי גרברציק: אני לא הבנתי את המהלך הזה של יחצנות יתר כי יש את היום שלמחרת בנושא הזה.
<שבתי גרברציק: אנחנו כמשטרה משתדלים מאוד שאנשים שהיו קרובים וישירות טיפלו בנושא הזה שפניהם יהיו מטושטשות, כמובן גם בסרטים שאנחנו מפיקים בראיונות שלאחר מכן הם לא נראים בפנים גלויות.
<שבתי גרברציק: אי אפשר להוציא צו על תנאי למרות שזה חומר חקירתי כי אין כנגד מי להוציא צו על תנאי.
<שבתי גרברציק: לכן התשובות שאנחנו מדברים עליהן הן בעיקר תשובות שעוסקות ברמה הלאומית.
<שבתי גרברציק: קודם כל להקים איזה פורום לאומי שעוסק בהסברה.
<שבתי גרברציק: יש את משרד ראש הממשלה בנושא הזה, שהוא ירכז ויתכלל את כל הגופים האחרים, את גופי הביטחון ואת כל הרגולטורים למיניהם.
<שבתי גרברציק: שיקבלו ויבנו איזו אמנה חברתית בנושא הזה של מה מותר ומה אסור למרות הרייטינג עצמו שאנחנו רוצים.
<שבתי גרברציק: כמובן, אי אפשר לפתור את ההורים.
<שבתי גרברציק: אנחנו כהורים קונים לילדים שלנו את הסמארטפונים ואנחנו לא בדיוק יודעים מה מסתובב בתוך הסמארטפונים הללו.
<שבתי גרברציק: אנחנו, מותר לנו בסמכות הורית ואולי זה חסר לחלק מההורים, לבקש מהילדים שלנו ולהסביר להם גם בצורה חינוכית מה הסיכונים שיש בדבר הזה.
<שבתי גרברציק: אותו דבר כמובן מהמורים.
<שבתי גרברציק: שעות לימודים בבית הספר, רבותיי להתחיל לנתח את הדבר הזה.
<שבתי גרברציק: אני רוצה משפט סיכום.
<שבתי גרברציק: הדיון הזה הוא דיון שאני רואה אותו גם חלק מהשיימינג וכל הדברים שנובעים מהדבר הזה.
<שבתי גרברציק: למה אני אומר את זה, כי לאט לאט אנחנו מגלים שהמחנך הראשי במדינת ישראל ואולי בעולם כולו, זה לא משרד החינוך ולא משרדי ממשלה, זה הפייסבוק והוואטסאפ.
<שבתי גרברציק: זה לא חדש, הוא הופך להיות המחנך, הוא קובע מה נראה, איך נראה ובאיזו תדירות.
<שבתי גרברציק: הגל השני זה כמובן כלי התקשורת שאמורים להביא את זה.
<שבתי גרברציק: להם יש שיקול דעת ענק והם יכולים לעצור ולספור עד עשר ולתת את התמונה הנכונה, האמתית ללא שום צנזורה מיוחדת, אבל עם הרבה יותר רגישות שתעזור לכולנו.
יפעת שאשא ביטון: בהקשר הזה אני רוצה לחדד סוגיה נוספת.
יפעת שאשא ביטון: צריך לזכור שבסופו של דבר מלחמה או גל טרור זו סיטואציה שהיא לא סטרילית.
יפעת שאשא ביטון: זו מציאות שהיא לא סטרילית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקבלים את הסרטונים בנקודת זמן מאוד מסוימת וצופים בהם, לצורך העניין, על כורסא בביתנו וכלום הופכים להיות מומחים שמתחילים לנתח איך היה צריך לנהוג ואיך לא היה צריך לנהוג.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בעצם מנותקים מהסיטואציה הרגשית ומהאינטואיציה שהייתה שם לאותם אנשים בשטח.
יפעת שאשא ביטון: זה יוצר בעיות נוספות שהן מעבר לכל הדברים האחרים שדיברנו.
יפעת שאשא ביטון: זו גם נקודה שאנחנו צריכים לתת עליה את הדעת.
אורי מקלב: תודה רבה גברתי היושבת ראש.
אורי מקלב: ייחדת דיון מיוחד בנושא הזה, יש חשיבות שאנחנו בעצם דנים בזה, זה מחזק את מי שצריך לחזק.
אורי מקלב: אנחנו בסך הכול דנים במשהו ערכי.
אורי מקלב: אנחנו צריכים לדעת איך להעביר את זה לפסים מעשיים, אבל יש לזה חשיבות מאוד גדולה גם אם אנחנו לא יודעים היום את כל הכלים ואיך להתמודד אתם.
אורי מקלב: הוועדה משודרת ויכול להיות שאנשים אחרים ילמדו אותנו.
אורי מקלב: יש דינמיקה מאוד חיובית ובוודאי אי אפשר להתעלם מהעניין הזה.
אורי מקלב: אני דווקא רוצה לבוא מנקודה של להוקיר את המדיה של העיתונים.
אורי מקלב: אני חושב שהעיתונים התנהגו לכל מה שקורה באופן מאוד מבוקר ועם טשטוש של התמונות באופן יחסי.
אורי מקלב: אני לא כל כך מכיר את המדיה החזותית, אבל בסרטונים שאני כן מקבל, שם בעיקר הבעיה המרכזית .
אורי מקלב: אגב, אנחנו היינו שותפים, חלקכם חדשים, אבל הייתי שותף ואולי הובלתי את החוק למניעת פרסום תמונות בשעת פיגוע.
אורי מקלב: היו לזה ביקורות, העיתונאים לא כל כך רצו את זה.
אורי מקלב: אני חושב שמיישמים את זה ואמרו שאולי גם אם לא יעמדו בכך.
אורי מקלב: דיברנו שמחוץ שאסור לבייש אף אחד, אבל בזמן פיגוע יש אנשים שהם עכשיו הנפגעים או שהם עכשיו בהלם ויש להם מראות לא בדיוק - - אז מראים את המראות, את התמונה של האישה - - -
יפעת שאשא ביטון: בשבריר שנייה שהיא - - -
אורי מקלב: עם הפוזה שלה ואולי זה מראה את מה שהיה, אולי זה מאפיין את מה שהיה, אבל היא לא צריכה להיות קורבן כשרוצים לראות את חומרת העניין, את העצב הגדול.
אורי מקלב: אני חושב שבאופן יחסי, גם כשמטשטשים עדיין זה לא פותר את כל הבעיה.
אורי מקלב: אני אומר לכם גם מתוך המגזר החרדי, עכשיו היו בו הרבה פגיעות בתקופה האחרונה.
אורי מקלב: כשאישה מצולמת כשהיא מטושטשת והיא לא בצורה שהיא רגילה להתלבש, אני אומר את זה בצורה הכי עדינה, גם בזמן פיגוע, מאוד מאוד היא חיה עם זה מאוד לא טוב, אולי המזל שהיא פחות רואה ביום-יום.
אורי מקלב: דרך אגב, אני אומר לך חברי חבר הכנסת דב חנין, היום גם הילדים החרדים נכנסים, אומנם אין להם את הסמארטופונים, אבל יש להם דברים כשרים, במייל מעבירים, במייל אתה לא יכול לעצור את הכול.
אורי מקלב: מעבירים סרטונים, כשהבן דוד שלו מעביר לו סרטון אין לזה בקרה ישירה.
אורי מקלב: איך זה הגיע, לא משנה, בסופו של דבר זה עובר גם כן ורואים.
אורי מקלב: כפי שאמרתם דבר נכון, כשרואים דבר כזה, מבחינה אישית רגשית הגמרא אומרת: "הרואה סוטה בקלקולה יזיר עצמו מן היין".
אורי מקלב: זאת אומרת, אתה רואה משהו לא טוב, אתה צדיק והכול טוב, אבל כשראית משהו על ידך אתה צריך לקבל עליך משהו, אתה צריך להתנזר.
אורי מקלב: זה מושג מושאל, אתה צריך עוד יותר להתחזק בדברים האלה כדי למנוע.
אורי מקלב: כשמישהו רואה תמונות כאלה זה משפיע, זה נכון גם לגבי מחבל.
אורי מקלב: אני מאוד מתחבר למה שאמר אתמול חבר הכנסת אחמד טיבי, הוא צעק ברגש ואני התחברתי למה שהוא אמר.
אורי מקלב: מחבלת, אבל מחבלת עשו לה מה שעשו לה, הורידו לה את הבגדים לצורך בדיקה ביטחונית, אבל חייל שצילם את תמונה, באמת תמונה שהיא צריכה לקבל הגדרה אחרת ולא של מחבלת.
אורי מקלב: הפיצו את זה – זה דבר שלא יעשה, דבר שלא יעשה הדבר הזה.
אורי מקלב: אם פעם אחת כזה אחד שעשה את זה יעמוד לדין ויזהו אותו זה ירתיע אחרים.
אורי מקלב: מה זה, גם אם הוא בתפקיד הוא מוציא רע ואחרי זה הוא מוציא את זה החוצה?
אורי מקלב: לכן בסופו של דבר הנושא של הילדים, באמת זה משפיע על מבוגרים ובוודאי על ילדים.
אורי מקלב: בעניין הזה כמה שאנחנו יותר - - -
יפעת שאשא ביטון: היא חיזקה את דברייך והיא אמרה שיש חקיקה בעניין ובאמת אפשר לפעול לאכיפה של הסיטואציה שאתה ציינת.
אורי מקלב: אבל זאת השאלה, האם אנשים פרטיים שכל אחד מפיץ, לאן אנחנו נגיע.
אורי מקלב: אבל אם יש גורם הרתעה או משהו אחר.
אורי מקלב: קודם כל אנחנו צריכים להגיע לאסור.
אורי מקלב: יש כאלה שבאמת באמת מטמיעים, מפנימים את זה ויש כאלה שלא.
אורי מקלב: אנחנו את חובתנו צריכים לעשות.
יפעת שאשא ביטון: לפחות למזער את זה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע בבקשה את אלמוג ואחר כך נחזור לרשות השנייה.