GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<פרידה שניידרמן: לא תמיד רצו גם אותנו.
<פרידה שניידרמן: פתחנו דלתות, חיבקנו, היינו שם, הקשבנו להם, נתנו כתף.
<פרידה שניידרמן: יסלחו לי כל היושבים כאן, אבל אנחנו האחים יודעים יותר טוב יודעים מאשר האקדמיה למה אנחנו זקוקים.
<פרידה שניידרמן: בדיוק למקומות האלה אנחנו נגיע.
<פרידה שניידרמן: העצב זקוק לחברה, ולחברה הזאת אני רוצה לדאוג.
<פרידה שניידרמן: משרד החינוך ידאג לקטע שלו, ומשרד הביטחון ידאג לקטע שלו, ואנחנו בארגון "יד לבנים" נעשה את כל מה שאנחנו האחים היינו זקוקים לזה פעם ולא קיבלנו.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מאירה.
<קריאה: למה לא קיבלנו?
<קריאה: קיבלנו.
<מאירה שוורץ: אני אחות שכולה מפיגוע.
<מאירה שוורץ: לדעתי, ביטוח לאומי נתן לנו המון כאחים שכולים - -
<פרידה שניידרמן: אני לא מתווכחת.
<פרידה שניידרמן: אני לא יודעת באיזה שלב בחיים.
<מאירה שוורץ: לפני עשר שנים.
<פרידה שניידרמן: גם אנחנו מקבלים היום הרבה, אבל פעם לא ראו אותנו.
<פרידה שניידרמן: היינו אחים שקופים.
<מאירה שוורץ: המון ועד היום.
<מאירה שוורץ: עד היום ביטוח לאומי כאחים - -
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה שהוויכוח פה הוא על כך שכן מקבלים.
<פרידה שניידרמן: אני לא מלינה שלא מקבלים.
<פרידה שניידרמן: אנחנו לא קיבלנו במשך שלושים שנה.
<מאירה שוורץ: אני היססתי אם לדבר, אבל החלטתי שאני מדברת.
<מאירה שוורץ: לפני כעשר שנים איבדתי אחות וגיס בפיגוע.
<קריאה: בעל ואישה.
<מאירה שוורץ: אני חושבת שביטוח לאומי נתן לנו את כל התמיכה כאחים.
<מאירה שוורץ: עד היום יש לנו קבוצות תמיכה של אחים - -
<פרידה שניידרמן: לא על זה דיברתי.
<פרידה שניידרמן: כי גם אנחנו מקבלים היום.
<מאירה שוורץ: רציתי פשוט לשתף.
<מאירה שוורץ: היא שיתפה, אז רציתי לשתף.
<מאירה שוורץ: כנפגעי פעולות איבה אני מצדיעה לביטוח לאומי.
יפעת שאשא ביטון: עצובה לי הסיטואציה שלכם, אבל אני שמחה שלפחות אתם מרגישים שאתם מטופלים.
<פרידה שניידרמן: רק להוסיף – אני אחות מלפני ארבעים שנה.
<פרידה שניידרמן: אין להתכחש, ואני גם לא מצביעה על אף אחד - -
יפעת שאשא ביטון: שככל שעברו השנים יש יותר מודעות.
<פרידה שניידרמן: שלושים שנה לא קיבלנו, היינו אנשים שקופים.
<פרידה שניידרמן: אני סיימתי את מקום העבודה כי הורי הלכו לעולמם, והחלטתי לזעוק את זעקת השקופים.
<פרידה שניידרמן: היום כבר כעשר שנים אנחנו מקבלים טיפול פסיכולוגי, קבוצות תמיכה, יש לנו אוזן קשבת בכל דבר, אנחנו באמת מרגישים כמו חלק ממשפחה.
<פרידה שניידרמן: זה תודות למשרד הביטחון, ולא ממקום של חנופה, אלא באמת כמו שאת קיבלת את העבודה המקצועית הזאת, כך אנחנו מקבלים אותה ממקום מקצועי.
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה כי גם הדיון הזה נועד להעלות שלב אחד, ולהוסיף עוד נדבך להכרה ולמעמד של האחים השכולים מהמקום שאנחנו מפחדים לפספס.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה שככל שהשנים עוברות יש יותר מודעות ויותר אפשרות להתייחס ולטפל.
יפעת שאשא ביטון: רלי, בבקשה.
<רלי קריב: כנציגה של משרד הבריאות אבל גם כאשת מקצוע בתחום ילדים ונוער אני רוצה להגיד, בעיקר לך, אילן, לאורך השנים עד יולי כשנכנסה הרפורמה אנחנו היינו מקבלים בתחנות של משרד הבריאות ילדים שהיו במצבים של טראומה במשפחה בעקבות תאונה או אובדן.
<רלי קריב: אפשר היה לתת גם להורים וגם לילדים הדרכה, ובהמשך טיפול.
<רלי קריב: מאז הרפורמה התנאים לזכאות לטיפול השתנו, אבל עדיין לגבי אותם ילדים שאתה מתאר יש בתוך בריאות הנפש עדיין אפשרות לקבל טיפול.
יפעת שאשא ביטון: זה לא מדויק.
יפעת שאשא ביטון: כי היום מה שקורה בעצם זה בדיוק אותם מצבים של משברי חיים שדיברנו עליהם שלא יקבלו טיפול אם הם לא מאובחנים.
<לידיה דרורי גוהר: רלי, את מדברת על תחנות לבריאות הנפש.
<לידיה דרורי גוהר: אני יודעת שזה קיים, ונכון, מגיעים אנשים לטיפול.
<לידיה דרורי גוהר: להבדיל, לשם מגיעים ילדים באופן פיזי לטיפול, וטוב שיש את זה.
<לידיה דרורי גוהר: אבל זה לא עונה על הצורך של האוכלוסייה הכללית.
<לידיה דרורי גוהר: אני לא מדברת על משרד הביטחון.
יפעת שאשא ביטון: בואי ניתן לרלי לסיים את הדברים.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח להעביר אלייך חזרה את רשות הדיבור, אבל בואי ניתן לה לסיים את הטיעון.
<רלי קריב: את צודקת לגמרי במה שאת אומרת לגבי הילדים שיכלו לקבל קודם ואיזה ילדים יוכלו לקבל עכשיו.
<רלי קריב: אבל מאחר שאילן דיבר על מקרים יותר קשים של ילדים שזקוקים לא לעבודה בתוך המשבר, אלא לעבודה ממושכת יותר של טיפול של אנשים שזאת המומחיות שלהם - -
יפעת שאשא ביטון: בגלל שהם לא מטופלים סביב המשבר.
יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור של הרפורמה, אם אנחנו כבר מעלים את זה.
יפעת שאשא ביטון: בסופו של יום – ככל שאני חושבת על זה, עד עכשיו לא התייחסתי לפן של משבר חיים ואובדן, ואנחנו מזהים שאין מניעה.
יפעת שאשא ביטון: גם במקום שבו ילד מאבד בן משפחה קרוב – אם פעם הוא יכול היה לקבל סיוע בהתמודדות היום הוא כבר לא שם עד שהוא יגיע למצב הפתולוגי הקשה.
<רלי קריב: בהקשר הזה מה שנשאר בגלל שהוצע, חלק מהילדים שיכלו לקבל טיפול, עכשיו לא מקבלים כי הם לא מקבלים אבחנה, ואין להם סימפטומים קשים, ואין ירידה בתפקוד.
<רלי קריב: אבל הילדים הקשים יותר שההתערבות הראשונית לא מספיק עוזרת להם סביב טראומה שנעשית כדי למנוע, שאני מסכימה שהיא מאוד חשובה, אותם ילדים, יש להם עדיין מסגרת שבה הם יכולים לקבל טפול, וזה במסגרת בריאות הנפש עם פסיכולוגים שעוסקים בעבודה עם ילדים, שהם מומחים קליניים.
<רלי קריב: קופות החולים הם אלה שייתנו את ההתחייבות.
<רלי קריב: אבל מאוד מסכימה עם מה שאמרת לגבי השינוי שחל.
יפעת שאשא ביטון: זה חשוב מאוד כי זה לא היה כאן על השולחן.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו באים לתקן במקום אחד, ומזהים שלקחו לנו במקום אחר.
יפעת שאשא ביטון: תודה על ההתייחסות.
יפעת שאשא ביטון: חנה, רצית לומר כמה מילים?
<חנה לרבה: הייתי בדיון הראשון והבנתי שכמה שהדברים סביב הם מאוד חשובים, רציתם להתייחס במיוחד למה שקורה בתוך מערכת החינוך עצמה מגיל הרך בגן חובה עד סוף התיכון.
<חנה לרבה: כל אחד פירט כמה חשוב שיהיו פלחי גילאים, ואני לא אעבור על דברים אחרים.
<חנה לרבה: אני מאוד רוצה להגיד שיד לבנים יחד עם משרד הביטחון – אנחנו מערכת אחת בנושא הזה מהסוף עד ההתחלה.
<חנה לרבה: זה דבר מאוד חשוב להגיד, ואם את מתייחסת דווקא ליופי של הדוח שאתם הכנתם אז בעמוד שלוש בסעיף 1.3 יש התייחסות לצרכים של בית הספר, אבל לא מאריך בדבר.
<חנה לרבה: אז אני רציתי דווקא היום לדבר על הנושא של המשבר ועל המניעה בבית-הספר.
<חנה לרבה: אני רוצה לציין שבוועדה הראשונה סיימנו את הדברים בחשיבות של עשיית סקר על הנושא הזה בתוך מערכת בית הספר עצמו.
<חנה לרבה: אני שמחה מאוד לשמוע מיוכי על שיתוף הפעולה שלה; וגם שהמורים נמצאים בתוך המערכת בתוך תמיכה וחיבוק.
<חנה לרבה: זאת צריכה, לפי דעתנו, להיות הגישה כלפי כל הילדים במערכת השכול ולא כמסכנים ולא כאות קין.
<חנה לרבה: לכן כשמגיעים לילדים ואומרים, מה עושים בזמן משבר – יש דברים מאוד יפים שקיימים היום במערכת משרד הביטחון במיוחד, ואני רוצה לציין את זה.
<חנה לרבה: למשל, מה קורה לילד כשהוא חווה את זה?
<חנה לרבה: הוא יושב שבעה, וכבר שבוע ימים הוא לא היה בבית-ספר- -
יפעת שאשא ביטון: כן, אבל מיצינו את זה.
<חנה לרבה: - - עניין הריכוז הוא בעיה וכל הדברים הסביבתיים.
<חנה לרבה: מיד להפנות לפסיכולוג – הילד עצמו יגיד, אני לא צריך פסיכולוג, וגם אם ההורים שלי רוצים אני לא רוצה.
<חנה לרבה: הנקודה הראשונה שרואה את הילד הוא המורה.
<חנה לרבה: המורה עסוק מאוד.
<חנה לרבה: הוא לא יכול לתת שיעורים פרטיים, על-פי חוק, כדי לעזור לילד.
<חנה לרבה: למשרד הביטחון יש יופי של דבר – 80% מהשיעורים הפרטיים אפשר לקחת.
<חנה לרבה: צריך למצוא גם 20% אחרים, אבל הם צריכים להיות לא בתוך מערכת החינוך, אלא אחרי בית ספר.
<חנה לרבה: אם מערכת החינוך הייתה יכולה לקחת את הדבר הזה ולעזור לילד עם המורה - -
יפעת שאשא ביטון: חנה, לא צריך על שבוע לעשות שיעורים פרטיים.
יפעת שאשא ביטון: בואו נשים את הדברים בפרופורציות שלהם.
<חנה לרבה: הילדים במצוקה.
יפעת שאשא ביטון: לכן לאורך זמן צריך לאתר את זה בזמן ולטפל בזה נכון, ואז לא מגיעים לשלב שבו צריך לעשות - -
<חנה לרבה: זה העניין של המניעה בכל הסיפור, שהמורים רואים את סימני המצוקה בעצמם; שהילד לא מגיע בזמן לבית הספר או בכלל לא מגיע, לא מביא אוכל לבית ספר.
<חנה לרבה: אצל ילד גדול יותר – ירידה ונפילה מאוד גדולה בתפקוד הלימודי שלו.
<חנה לרבה: לכן חשוב מאוד שכבר היום חושבים על מערכת מניעה.
<חנה לרבה: אולי אני אתן פה עוד פן.
<חנה לרבה: אני עולה מארץ אחרת, ואני גם אם שכולה, וגם היו לי ארבעה ילדים במערכת החינוך – שניים בגיל הרך ושניים בתיכון בזמן ששכלנו את הבן שלנו בצבא באירוע צבאי מוכר.
<חנה לרבה: אני מוכרחה להגיד שאם אין למורה תמיכה במערכת לעזור לילד אז יש ניתוק בין מה שקורה בלימודים בבית הספר.
<חנה לרבה: זאת הנקודה הראשונה שמביאה למשברים נוספים.
<חנה לרבה: כשהילד מצליח בלימודים אז לפחות יש פן אחד בחיים שלנו במערכת בית הספר שהוא מרגיש טוב, כי בבית הוא לא מרגיש טוב.
<חנה לרבה: לכן חשובה מערכת של תמיכה ושל החיבוק.
<חנה לרבה: לדוגמה, מורה אחד אומר, לא הצלחת, איפה היית, מה עשית - -
יפעת שאשא ביטון: חנה, אנחנו מדברים בדיוק על זה, זאת מטרת הדיונים.
יפעת שאשא ביטון: אם יש לך משהו להוסיף אני אשמח, אבל כבר היינו בתוך הפלטפורמה הזאת, ועל זה אנחנו יושבים כאן היום – לראות איך אנחנו מזהים ולא מייחסים לזה דברים אחרים.
<חנה לרבה: במערכת של משרד הביטחון ו"יד לבנים" הילדים נפגשים בפורומים הלא פורמליים האלה.
<חנה לרבה: זה דבר מאוד חשוב כי אז הם מדברים על הנושא של בית הספר, ושם אפשר לקבל מידע מצוין ומעודכן מהילדים ולהעביר את זה הלאה.
<חנה לרבה: לכן חשוב שיהיה תיאום במערכת בנושאים האלה.
<רחל לניאדו: המפתח הוא לעבור לשלב של יוזם ולא מגיב.
<חנה לרבה: בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ארגון אלמנות ויתומי צה"ל.
<נאוה שהם סולן: אני יושבת-ראש ארגון אלמנות ויתומי צה"ל.
<נאוה שהם סולן: אנחנו באנו לכאן כי חשבנו שידברו על שכול של אחים במערכת הביטחון.
<נאוה שהם סולן: לא חשבנו שמדובר על אחים בכלל.
יפעת שאשא ביטון: זה גם וגם.
<נאוה שהם סולן: אני לא חשבתי כך.
<נאוה שהם סולן: סך הכול יתומי צה"ל והאחים השכולים מקבלים את כל השירות והטיפולים ממשרד הביטחון, ואנחנו מאוד מרוצים בסך-הכול, ויש גם עבודה הדדית.
<נאוה שהם סולן: אז אין לי מה להוסיף.
<נאוה שהם סולן: אני בהחלט חושבת שצריך בעיקר להביא את המידע להורים שיש גופים שמטפלים.
<נאוה שהם סולן: זה עיקר הדיון שצריך להיות; לטפל במקומות שלא יודעים.
יפעת שאשא ביטון: אבנר עורקבי, בבקשה.
<אבנר עורקבי: אני רוצה להגיד למערכת הביטחון שהם עשו כברת דרך ענקית.
<אבנר עורקבי: אני רוצה לשאול אותך שאלה – יש פה דיון על אחים שכולים.
<אבנר עורקבי: אני לא שמעתי גם על אחיינים שכולים.
יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו עכשיו באחים שכולים.
<אבנר עורקבי: ברגע שיש אובדן יש גם אחיינים קטנים שחווים את החוויה.
יפעת שאשא ביטון: יש גם סבים וסבתות שגם בהם צריך לטפל.
יפעת שאשא ביטון: אני צריכה לסגור את הדיון, אז אם יש לך להתייחס לנושא במשפט - -
<אבנר עורקבי: את מדברת על ילדים קטנים.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על אחים שכולים.
יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה ממקדת, כי אחרת אנחנו יכולים להגיע לעוד מעגל ועוד מעגל, והם כולם חשובים ולכולם צריך להתייחס, אבל אני רוצה כרגע להתייחס לאחים שכולים.
<אבנר עורקבי: אני חוויתי חוויה אחרת, ולפני ארבעים ושמונה שנה לא היה אותו יחס כמו היום.
<אבנר עורקבי: אני יכול להעריך אתכם מאוד.
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה שאנחנו הולכים ומשתפרים.
יפעת שאשא ביטון: לידיה, בבקשה, משפט.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לתת לחבר הכנסת יגאל גואטה להתייחס.
<לידיה דרורי גוהר: אני רוצה לומר משהו שלא קשור לארגון שלי, אבל טיפ למערכת החינוך.
<לידיה דרורי גוהר: תגדיל לעשות מערכת החינוך אם היא תיצור מצב שכל המורים- לא רק היועצות – ילמדו לזהות סימנים להתנהגות חריגה של ילדים.
<לידיה דרורי גוהר: זה לא רק שכול ואובדן, זה גם אלימות במשפחה וכו'.
<יוכי סימן טוב: אנחנו עובדים כל הזמן.
<לידיה דרורי גוהר: זה הדבר הכי חשוב, ואחר כך אם ירצו את העזרה שלנו בניסיון שלנו נשמח לסייע.
<לידיה דרורי גוהר: אני כבר דיברתי עם יוכי, ואני מוזמנת לוועדה אצלה.
יפעת שאשא ביטון: קודם כול שיתוף הפעולה והשיח ביניכם הוא חשוב.
<יוכי סימן טוב: לפרויקט של הטראומה הזמנתי את לידיה ואת אילן בלי שידעתי שיהיה דיון, וכולם יהיו בהחלט שותפים.
<יוכי סימן טוב: כמו שאתם יודעים אני בהחלט מחויבת לנושא.
<יוכי סימן טוב: כל מה שאנחנו צריכים לעשות נשתדל לעשות כמה שיותר טוב, ואני מסכימה עם כל מה שנאמר פה.
<יוכי סימן טוב: המודעות והיכולת של המורים לזהות וללוות היא קריטית.
<יוכי סימן טוב: אילן אמר משהו שלא נשמע מספיק לגבי השכול שהוא לא ממשרד הביטחון או מביטוח לאומי שהתמיכה משם היא באמת טובה, ואנחנו בהחלט מחויבים להם באותה רמה, זה שיש ילדים שהטראומה תופסת אותם כשהם גם ככה פגיעים.
<יוכי סימן טוב: ואז מתפתחת פתולוגיה מהירה יחסית, ואנחנו צריכים גוף שיטפל טיפול מקצועי אחרי שאנחנו מזהים שיש פה הידרדרות רצינית.
<יוכי סימן טוב: רלי אמרה שיש קופות החולים ברפורמה, ויש ילדים שמטופלים, וזה נכון.
<יוכי סימן טוב: אני יודעת שבעבר טופלו 0.9% מהילדים במרפאות לבריאות הנפש, והשאיפה היא להכפיל את זה.
יפעת שאשא ביטון: היום הם כבר פחות - -
<יוכי סימן טוב: - - עדיין 12% מהילדים הם עם הפרעות נפשיות, ויש המוני ילדים שסובלים מאובדן ושכול, וחלקם כן יגיעו למצב של טיפול נפשי.
<יוכי סימן טוב: אין עדיין גוף שמטפל בילדים האלה שכן יצטרכו טיפול נפשי.
<יוכי סימן טוב: חשוב שזה ייאמר.
<יוכי סימן טוב: כל מה שאמרו כאן לגבי המערכת אנחנו מקבלים לגמרי, ואנחנו מחויבים לזה.
יגאל גואטה: ביקשתי להיות אחרון הדוברים, אלא אם כן הרב מקלב ידבר אחרי.
אורי מקלב: תמיד תישאר אחרון חביב.
יגאל גואטה: נכון.
יגאל גואטה: כשהיינו ילדים היינו אומרים "אחרון אחרון חביב".
יגאל גואטה: ראשית אני פה כדי ללמוד ולשמוע.
יגאל גואטה: דבר שני יש לי הרבה כבוד והערכה לכל הגופים האלה שמטפלים בנושא כאוב כזה ובטח לעושים את מלאכתם בהתנדבות.
יגאל גואטה: אין ספק, זאת עבודת קודש.
יגאל גואטה: צר לי מאוד שאני משמש דוגמה חיה גם לדיון הקודם וגם לדיון הזה.
יגאל גואטה: מה לעשות – גם אני אח שכול.
יגאל גואטה: איבדתי אח וגיסה בשנת 74' בפיגוע טרור.
יגאל גואטה: כנראה מהשילוב הזה יוצא חבר כנסת.
יגאל גואטה: אני מאוד שמח לשמוע שהגברת מביטוח לאומי אמרה קודם שתוך עשרים וארבע שעות מגיע נציג, כי מגיל 8 אני מחכה שיגיע אלי נציג, ועדיין לא הגיע.
יגאל גואטה: עכשיו אני בן 50.
יגאל גואטה: אני שמח מאוד לשמוע שהיום הטיפול שונה, כי גם אני וגם אחים שלי – אני לא זוכר שפנו אי פעם אלינו באיזשהו טיפול - -
<אסנת כהן: אני אשמח לדבר אחר כך.
יגאל גואטה: בשמחה רבה.
יגאל גואטה: אף על פי שהם היו צריכים את הטיפול.
יגאל גואטה: אני שמח שהיום הגישה היא שונה, והטיפול הרבה יותר מסור.
יגאל גואטה: לגבי מה שאמרה נציגת משרד הביטחון שילדים שכולים ואחים שכולים נחשבים כאחד - -
יפעת שאשא ביטון: היא לא אמרה כאחד, היא אמרה שמתייחסים לשכול בכלל.
<לידיה דרורי גוהר: לא אמרתי שהם אותו דבר, אמרתי שהם שכולים.
יגאל גואטה: אז סליחה.
יגאל גואטה: בכל אופן בנושא הזה יש בעיה.
יגאל גואטה: מהניסיון שלי תשומת הלב לילד שכול היא הרבה יותר גדולה מתשומת הלב לאח שכול - -
<קריאה: יתום, אתה מתכוון.
יגאל גואטה: כן, יתום.
יגאל גואטה: זאת עובדה, ואני לא חושב שהתפיסה הזאת נכונה.
יגאל גואטה: לפעמים זה תלוי בחוסן הנפשי, זה תלוי באיזו משפחה אתה עובר את זה.
יגאל גואטה: יש לי אחות שהתחתנה שלוש שנים אחרי שאיבדנו את אחינו ואת גיסתנו, ומסתבר שמאותו לילה שהיא נכנסה לבית שלה אחרי החתונה, בכל נקישה לדלת היא הייתה רצה לחלון לברוח.
יגאל גואטה: ולא היה עם מי לדבר ועל מה לדבר, במיוחד שהתגובה לשכול היא מאוחרת.
יגאל גואטה: שם אני בכלל לא יודע אם מגיעים לאנשים האלה.
יגאל גואטה: אני רוצה לציין עוד נושא שאני חוויתי.
יגאל גואטה: אני לא יודע אם יש התייחסות מיוחדת לאחים שכולים או לילדים יתומים בבתים של הורים מבוגרים בני עדות המזרח.
יגאל גואטה: השכול שם אחר לגמרי בצורה דרסטית מכל שכול בכל משפחה של יוצאי אירופה.
יגאל גואטה: בדרך כלל אצל בני עדות המזרח הטוטליות בנושא השכול הוא משהו שאי אפשר לתאר.
יגאל גואטה: אני יכול רק לתאר את מה שקרה אצלנו בבית ביום שאחי וגיסתי נהרגו.
יגאל גואטה: אמא שלי החליטה ללבוש שחורים, ואבי לבש שחורים, והם היו קמים כל בוקר עוד לפני שהם הולכים לעבודה ולתפילה.
יגאל גואטה: אבא שלי היה כבר ב-6:00 בבית הכנסת, אבל הוא היה הולך כבר ב-5:00 בבוקר הוא היה הולך חצי שעה עם אמי ביחד לבית העלמין במשך שנים רבות.
יגאל גואטה: אמי לא יצאה מהבית, וכל הבית סבב סביב השכול הזה, והחיים פשוט עמדו מלכת.
<לידיה דרורי גוהר: חבר הכנסת גואטה, תרשה לי להעיר הערה קטנה.
יפעת שאשא ביטון: רק ברשותכם, בקצרה, כי אנחנו צריכים לנעול את הישיבה.
<לידיה דרורי גוהר: אני לא ילדה, ואני עובדת במשרד הביטחון עם משפחות שכולות, ונכנסתי בפעם הראשונה למשפחה שכולה בשבעה כשסיימתי את הלימודים באוניברסיטה.
<לידיה דרורי גוהר: אני יכולה להגיד שבמשך כ-30 שנה שאני עובדת מה שאתה מתאר היה אצל חלק מהמשפחות, נכון.
<לידיה דרורי גוהר: היום זה לא קורה.
<לידיה דרורי גוהר: גם אצל משפחות עם דפוסי אבל מאוד קשים זה לא קורה כמו לפני 40-30 שנה.
<לידיה דרורי גוהר: התיאור שלך מדויק לגבי מה שהיה בעבר.
יפעת שאשא ביטון: מה שחשוב שאנחנו מסכימים על כך שצריך לתת תשומת לב גם לאחים שכולים.
יגאל גואטה: נכון שהיום זה לא כמו לפני שלושים שנה ולא כמו לפני ארבעים שנה, אבל עדיין כשיש שכול והורים מבוגרים מבני עדות המזרח הדפוסים של התגובות לשכול הם שונים.
יגאל גואטה: זה לא דבר שאפשר לטאטא אותו.
יגאל גואטה: זאת עובדה.
יגאל גואטה: יכול להיות שזה השתנה, ובעזרת ה' זה ילך וישתנה - -
<לידיה דרורי גוהר: אנחנו לפחות לא עושים שום דיפרנציאציה בטיפול שלנו במשפחות.
<לידיה דרורי גוהר: כולם מקבלים אותו טיפול.
<אילן שריף: אבל יש התייחסות לתרבות.
<לידיה דרורי גוהר: - - - הבדלים תרבותיים.
<לידיה דרורי גוהר: משפחות מסורתיות מתנהגות אחרת באבל, ומשפחות חילוניות אחרת.
יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת יגאל גואטה, משפט סיכום כי אנחנו מתכנסים לסיום.
יגאל גואטה: לסיום, עדיין אני חושב שצריך להתייחס לזה כי המציאות היא שונה.
יגאל גואטה: בתור ילד אני זוכר שכל הבית והמשפחה עמדו מלכת.
יגאל גואטה: למה?
יגאל גואטה: כי ככה ההורים התנהלו.
יגאל גואטה: כל היום זה רק ללכת לבית קברות ולעשות עוד הנצחה ועוד הנצחה.
יגאל גואטה: ומה קורה עם הילד?
יגאל גואטה: לא בגלל שהם היו הורים לא טובים, הם היו הורים מקסימים.
יגאל גואטה: אבל הם התעסקו כל היום בשכול.
יגאל גואטה: הגישה, לדעתי, במקרים האלה צריכה להיות שונה.
יגאל גואטה: אני מציע הצעה שאף פעם לא תופסת בשום מקום ששייכת לדברים האלה, אבל אם ינסו לאגד את כל הארגונים האלה למשהו יותר מאוחד ויותר מסודר – סליחה, זה לא מביקורת, זה רק מתוך רצון להיטיב עם הנושא; לאחד את הגופים ולא שלכל דבר יהיה מנכ"ל וסמנכ"ל והרבה משאבים ופחות תוצאות.
יגאל גואטה: תודה רבה לכם.
יגאל גואטה: אני באמת חושב שאתם עושים עבודת קודש עם מעט הביקורת שהעליתי.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת יגאל גואטה.
אורי מקלב: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש.
אורי מקלב: אני מתנצל שאתה לא האחרון, אבל אני רק רוצה להוסיף שכשראיתי את הנושא שעל סדר היום שאלתי את עוזרי אם מישהו פנה לעוזרים של חברת הכנסת שאשא ביטון לבקש את הדיון הזה.
אורי מקלב: אז התברר שלא.
אורי מקלב: מכיוון שלפני שלושה שבועות ישבו אצלי זוג הורים ששכלו את בנם בן ה-15 בגלל מחלת הסרטן.
אורי מקלב: הם החליטו להשקיע את כל מרצם ואת כאבם להנציח בדבר אחד: בהקמת עמותה שתעזור למשפחות, ובמיוחד לאחים, של מי שנפטרו מסרטן.
אורי מקלב: הם מכרו את הדירה שלהם בפתח-תקוה, ועברו לגור במושב ליד בן-שמן.
אורי מקלב: הם באו לעזרה שלי לעמותה כי הם כבר בהיקף מסוים של הוצאות, והם סיפרו כמה סיפורים.
אורי מקלב: אני אספר לכם רק אחד מהם.
אורי מקלב: עמותות רבות מחבקות ועוטפות באהבה ובחום את המשפחה כשהילד חולה בכל רגע – בדרך לבית החולים, מחוץ לבית חולים, במשפחה ובבית הספר - -
יפעת שאשא ביטון: זה גם מעודד.
אורי מקלב: - - אבל ברגע שהילד נפטר לא רואים אף אחד.
אורי מקלב: הם סיפרו סיפור שזעזע אותי, שיש עמותה שנותנת משחקים לאחים בזמן שהאח חולה ונמצא בטיפולים.
אורי מקלב: בזמן השבעה דפקו בדלת ובאו לקחת את המשחקים.
אורי מקלב: הוא כבר לא ברשימה, אז הם באו לקחת את המשחקים.
<קריאות: אוי ואבוי.
יפעת שאשא ביטון: מי זאת העמותה הזאת?
יפעת שאשא ביטון: זה חשוב.
<לידיה דרורי גוהר: עושים מעשה טוב, אבל מקלקלים.
אורי מקלב: הילד נפטר, אין אחים, ונכון שיש גם בעיות תוך כדי המחלה.
אורי מקלב: כולנו יודעים שלילד חולה נותנים הרבה תשומת לב, ואז הילדים האחרים צריכים תמיכה לא פחות מהילד החולה.
אורי מקלב: אני שומע מקרובי משפחה שילדים אומרים, הלוואי שאני הייתי חולה – כל מיני ביטויים שילדים אומרים.
אורי מקלב: כל העמותות – עשרות עמותות בכל החוגים ומכל הסוגים – שתומכות, אבל מיד אחרי זה זה נגמר.
אורי מקלב: ועל מה הם מוציאים את הכסף?
אורי מקלב: הרי טיפלתם, עשיתם – עזרה ממשפחות על טיפולים ועל תמיכה למשפחות.
אורי מקלב: הפירוש הוא לאחים ולאחיות, לא להורים.
אורי מקלב: החסר הזה כל כך בוטל וברור.
אורי מקלב: בנושא השכול אני אנהל אתך שיחה אחרת.
אורי מקלב: זה קיים גם אצל אשכנזים.
אורי מקלב: אני בן לאח שכול.
אורי מקלב: סבתא שלנו שהייתה אמא שכולה לא ביקרה מעולם בבית שלנו ולא אצל האחים שלה.
אורי מקלב: הכול היה בבית בפתח-תקווה, והכול נשאר כמו שהיה.
אורי מקלב: היא לא יצאה מפתח הבית.
אורי מקלב: גם אצל אשכנזים טהורים זה קרה, אבל זה נכון אז.
אורי מקלב: היום זה בטוח אחרת.
אורי מקלב: היום היא לא הייתה בבית; היום היו מוציאים אותה.
אורי מקלב: הסבא הלך הפוך – נהיה מזכיר "יד לבנים" כדי לעשות פעילות ציבורית ולברוח מהשכול.
אורי מקלב: הוא לא הצליח להוציא אותה מהשכול.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שדיברנו.
יפעת שאשא ביטון: כל אחד לוקח את זה מהמקום שלו.
אורי מקלב: כל אחד לקח את זה אחרת.
אורי מקלב: זה גם היה קשה שהוא לא היה בבית בכלל, והיא הייתה כל היום בבית.
אורי מקלב: זה גם היה חלק מההתמודדות של הילדים, אבל זה קיים בכל המשפחות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת אורי מקלב.
יפעת שאשא ביטון: ראשית אני מברכת גם על המידע ועל הדרך והפעילות שעושים משרד הביטחון ו"יד לבנים".
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לברך על ההתקדמות במשרד החינוך ועל ההתפתחויות כפי שהצגת אותם.
יפעת שאשא ביטון: זה בהחלט מבורך, ואני מקווה שתמשיכו לפעול בנושא.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לבדוק את עניין הטופס הפורמלי.
יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהמודעות.
יפעת שאשא ביטון: הכוונה היא לא לבוא בכוח ולהציע להורים משהו, אלא בדיוק בשביל המקום הזה לא לתייג ילד.
יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו מזהים התנהגות חריגה, לא להגיד, אה, כי הוא מופרע, אלא אולי זה ממצוקה כלשהי; ואם נדע שהוא חווה אובדן במשפחה נדע לבדוק אם זאת התנהגות שמעידה על מצוקה בגלל הסטטוס שלו.
יפעת שאשא ביטון: זאת בדיוק הסיבה, ולשם כך אנחנו מבקשים את זה.
יפעת שאשא ביטון: כדי לזהות משברים תוך כדי תנועה ולא בטופס של תחילת שנה, שיהיה באמת עניין של ליווי מחנכת.
יפעת שאשא ביטון: פעם היה ביקור בית, ואני יודעת שהיום בחלק מהמקומות זה נהוג - -
אורי מקלב: פעם אחות טיפת חלב הייתה מגיעה לבית.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שזה היה נהוג פעם, ובחלק מהמקומות זה עדיין נהוג.
יפעת שאשא ביטון: אבל אולי בשיחות הורים למצוא דרך שמחנכת מבררת מה קורה בבית, מה שלום ההורים, מה קורה במשפחה, ודרך זה לאסוף אינפורמציה; שתמיד נשמע בשורות טובות, אבל כדי שנוכל להיות גם במקום הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שמשרד הבריאות יקבל מכתב לגבי הרפורמה בבריאות הנפש.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שיימצא על-ידי המשרד פתרון לילדים שנמצאים במצבים של משברי חיים, ולתת את הדגש על ילדים שחווים אובדן במשפחה.
יפעת שאשא ביטון: אין שום סיבה בעולם שהילדים האלה שיכלו לקבל טיפול עד היום לא יוכלו לקבל אותו כי הם צריכים לקבל אבחנה שתתייג אותם.
יפעת שאשא ביטון: אני מאוד מבקשת – אני יודעת שיש שיח ביניכם.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח אם תקדמו את השיח הזה ותפתחו אותו.
יפעת שאשא ביטון: לכל אחד מכם יש הרבה מה לתרום לגופים האחרים, וזה יכול רק להוביל לצמיחה.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שגם החקיקה שלנו בנושא של העברת מידע תוכל לשחרר חלק מהחסמים, ונוכל לתת איזושהי מעטפת הוליסטית ומקיפה יותר.
<אסנת כהן: עוד טיפ קטן: להנגשת מידע צריך לנסח משהו, ולפרסם באתר האינטרנט של משרד הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: זאת הערה חשובה, ואנחנו נוסיף אותה גם להמלצות.
יפעת שאשא ביטון: עלה פה מאוד הצורך בהנגשה של מידע ואינפורמציה.
יפעת שאשא ביטון: הרבה משפחות, אם יידעו רק למי לפנות כדי לדעת למה הם זכאים זה יפתור 90% מהמצוקות.
יפעת שאשא ביטון: אז אני מבקשת מהגופים השונים שיושבים כאן להנגיש את המידע ולפרסם אותו כדי שאפשר יהיה להגיע אליו.
יפעת שאשא ביטון: צהריים טובים.
יפעת שאשא ביטון: תודה לכל הנוכחים.
יפעת שאשא ביטון: כם אני פותחת את דיון הוועדה בנושא של מסיבות נוער בווילות וצימרים.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו תופעה חדשה של ילדים ששוכרים, ואני אומרת 'ילדים', כי אנחנו מדברים על צעירים ששוכרים וילות לצורך מסיבות פרטיות, בין אם זה מסיבות יום הולדת, נתקלנו בזה במסיבות סוף שנה, סילבסטר.
יפעת שאשא ביטון: בקיצור כל סיבה הפכה למסיבה והמסיבות כבר לא בסביבה הטבעית שלהן, אלא באיזה שהיא וילה מרוחקת, כשאחד הדברים היותר בולטים בעניין הזה הוא שאין שם מבוגר אחראי.
יפעת שאשא ביטון: אין אף אחד שמשגיח על מה שקורה שם.
יפעת שאשא ביטון: מעדויות שנחשפנו אליהן אנחנו פוגשים כמויות אלכוהול לא מבוקרות, כשהם בכלל לא אמורים לצרוך אלכוהול בגילאים האלה, על פעילויות סקס שזמינות וחופשיות שם, כי אין אף אחד שמשגיח.
יפעת שאשא ביטון: בקיצור נורמות שאנחנו צריכים לראות איך אנחנו מתמודדים איתן ומגייסים את הכלים שעומדים לרשותנו, אם בכלל יש לנו כלים בעניין הזה, כדי למנוע את אותן מסיבות ובמיוחד את ההיקפים שבהם הן מתקיימות.
יפעת שאשא ביטון: זימנו את הגורמים השונים, כדי פעם אחת ללמוד על התופעה, אני חושבת שזו תופעה חדשה לכולנו, ופעם שנייה, לבחון איזה כלים יש לנו ואיזה כלים אנחנו אולי צריכים לייצר כדי שאנחנו נוכל להתמודד עם התופעה של מסיבות נוער בווילות מופקרות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל ברשות
יפעת שאשא ביטון: כם עם המשרד לבטחון פנים.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע איך אתם מתמודדים, עד כמה נחשפתם לתופעה ואיזה כלים יש לנו למנוע את זה.
<יעקב רוזנווסר: סליחה, אולי כדאי שאני אספר על התופעה.
<יעקב רוזנווסר: לא כולם מכירים פה את התופעה.
יפעת שאשא ביטון: אם הסקירה שלי לא הייתה מספיק חזקה ומחודדת, אז אני אשמח אם יש לך מה להרחיב.
<יעקב רוזנווסר: שתי דקות, רק להכניס אתכם לתמונה.
<יעקב רוזנווסר: אני יעקב רוזנווסר, יושב ראש עמותת ארגון בעלי הצימרים בישראל.
<יעקב רוזנווסר: אנחנו הגוף שמאחד כמעט 1,900 בעלי צימרים, זה בערך 10,000 צימרים בישראל.
<יעקב רוזנווסר: הצימרים בגדול מחולקים לשתי קטגוריות, הקטגוריה של הצימרים הבודדים, בדרך כלל צמודים לבתי מגורים.
<יעקב רוזנווסר: יש גם את אלה שלפעמים ניתנים כווילות להשכרה, זאת אומרת במשך כמה ימים בשבוע זה מגורים של בני הבית וחלק מהימים זה מושכר כיחידה אחת קומפלט.
יפעת שאשא ביטון: ויש גם וילות שנועדו כווילות להשכרה.
<יעקב רוזנווסר: יש גם וילות שנועדו ממש להשכרה.
<יעקב רוזנווסר: אני לא נכנס לשאלה של חוק התכנון והבנייה, מה מותר ומה אסור ברישוי וכו', אבל אני מדבר על התופעה הקיימת הפיזית.
<יעקב רוזנווסר: מתקשר בחור צעיר, בדרך כלל אתה מזהה מיד את הפונה, הוא אומר 'אני רואה אתכם באינטרנט', כל אחד מכם שיפתח וילות למסיבות בכל הארץ ימצא כמות אדירה של וילות כאלה.
<יעקב רוזנווסר: ומתחילים לברר במה מדובר, מתברר שזו קבוצה בני 16, בכיתה י', או הגדולים יותר, המבוגרים יותר, מגיעים לגיל 18, עוד יותר מבוגרים אלה כבר בני 21, אבל רוב התופעה השלילית מתבצעת דווקא בגילאים הצעירים של בית ספר תיכון.
<יעקב רוזנווסר: חלק מאיתנו, בצוק העיתים, אין פרנסה בצימרים, אומרים 'בואו ננסה, נראה מה יהיה בסופו של דבר' ולוקחים את העסקה הזאת ובדרך כלל, ב-99%, הם ממש מצטערים לאחר מכן.
יפעת שאשא ביטון: מה שלא מונע מהם לעשות זאת שוב בפעם הבאה, כשמתקשר עוד נער.