GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יואב אפלבוים: על ההחלטה להקים את פרויקט 18 פלוס סיפרתי לכם, אנחנו נמצאים באחת הדירות.
<יואב אפלבוים: שלושת הנשים שההבדל ביניהם לבין מלאכים בשמים זה שאין להן כנפיים, רונית, עובדת סוציאלית שמרכזת את הפרויקט, אילנה ואתי, הן מלוות את הפרויקט, כשאתי גרה כאן.
<יואב אפלבוים: אין לי יותר מה להוסיף.
<יואב אפלבוים: חבר'ה, כשאתם מדברים ומספרים על עצמכם, בטח ירצו לשאול אתכם שאלות, אז תעשו את זה בקצרה, אבל תספרו מאיפה הגעתם, אם הייתם ב'אהבה' כמה זמן הייתם ב'אהבה' ומה אתם עושים היום.
<יואב אפלבוים: מי רוצה להתחיל?
<ניר-דייר: אני הייתי בפנימייה מגיל 8 וחצי עד 13.
<ניר-דייר: אחר כך יצאתי מהפנימייה ועברתי לפרויקט לפני הצבא.
<ניר-דייר: יואב עזר לי להתגייס לצבא, בהתחלה לא רצו לקבל אותי לצבא.
<ניר-דייר: בסוף הייתי בקבע, הייתי 4 שנים בצבא, השתחררתי, נפצעתי, עברתי שיקום והתחלתי לעבוד במספנות ישראל, חודשיים אחרי ניתוח.
<ניר-דייר: היום אני אחראי רציף שם, זה אומר אחראי משמרת, אחראי על כל מה שקשור בתפעול של הרציף, בדיקה של האוניות, ניקיון, ציוד הרמה.
<ניר-דייר: יש לי צוות של עוד 3 חבר'ה, פלוס צוות של חברת עובדי קבלן שנותנים שירותים לנמל.
<יואב אפלבוים: ניר שוכח פרט אחד מזערי, קטן, שאנחנו ישבנו פה לפני שלושה שבועות, יחד עם מנהלת משאבי אנוש של מספנות ישראל וניר אמר שהוא רוצה להמשיך וללמוד ואז הוא אמר 'אני רוצה ללמוד הנדסאי', לפני שהספקתי לשאול למה לא מהנדסים ניר נתן את התשובה ואמר 'אני מפחד שלימודי הנדסה בטכניון יגזלו ממני את כל הזמן ואני לא אוכל לעבוד ולהתפרנס'.
<יואב אפלבוים: ניר קיבל מאיתנו הבטחה אישית שאם הוא יעשה מאמץ וישלים את הבגרויות ויתקבל לטכניון אנחנו, יחד עם מספנות ישראל, נדאג לזה שהוא ילמד הנדסה וגם יוכל להתפרנס ולפרנס את עצמו בכבוד.
<רונית עו"ס: ושהוא השיג לנו תרומה.
<רונית עו"ס: הוא השיג אותה, לדירות, של סלון ומכונת כביסה ומייבש כביסה.
<רונית עו"ס: הוא בא עכשיו כמישהו שתורם למקום שבו הוא גדל.
<רונית עו"ס: זה מקסים.
<עידית ארבץ: כל הכבוד, תענוג לשמוע את הדברים.
<יואב אפלבוים: בגלל שהתחלנו עם ניר אני רק אשלים ואני אומר לכם שאחרי פרויקט 18 פלוס יש לנו פרויקט שנקרא 'משפחה צומחת'.
<יואב אפלבוים: על פי כל המחקרים והספרות ילדים עד גיל 3, למעשה מתעצבת האישיות שלהם, מ-0 עד 3.
<יואב אפלבוים: אנחנו מנחים חבר'ה צעירים שלנו, שגמרו כבר את הפרויקט, שמתחילים מסלול של זוגיות ומשפחה ועד מלאת לילד 3 יש לנו כרגע שלושה בתהליך ואנחנו נמשיך ונפתח אותו.
<אילן-דייר: שלום, אני אילן, משרת בחיל האוויר.
<אילן-דייר: קודם כל לפני שאני מספר על חיל האוויר, אני עליתי מאוקראינה לבד, מכל מיני סיבות אישיות עליתי לבד, הייתי גר בתל אביב ובאתי לפה כי סיפרו לי שיש כאן 18 פלוס.
<אילן-דייר: אני דיברתי עם רונית והסברתי לה שאני צריך את המקום ואני מוכן הכול כדי לעבור מתל אביב לפה ואני צריך את העזרה וקיבלתי את העזרה פה.
<אילן-דייר: אני משרת שירות לא קל בחיל האוויר, ברמת דוד, ואני מאוד גאה בעצמי, כי פעם לא הייתי חושב על זה, הייתי חושב איך לשלם שכר דירה, איך לגמור את החודש, כך הייתי חושב.
<אילן-דייר: היום המקום הזה נתן לי הרבה כלים ואני עדיין לוקח הרבה כלים שאני צריך ויש לי פה צוות שאני חושב שבאף מקום אני לא אקבל אותו ותודה לכל מי שעוזר לי בתהליך הזה.
<אילן-דייר: אני רוצה רק להצליח - - -
<עידית ארבץ: אתה תצליח.
<אילן-דייר: כן, ברור.
<עדנה זלמנסון: באיזה גיל עלית?
<אילן-דייר: אני עליתי בגיל כמעט 18, לבד.
<רונית עו"ס: לא, הוא גדל כאן.
<אילן-דייר: הייתי בפנימייה, אבל - - -
<יואב אפלבוים: כמה שנים היית בפנימייה?
<אילן-דייר: הייתי כמעט 5 שנים ב'אהבה'.
<אילן-דייר: הייתי בהתחלה אצל עליזה ואז עברתי לרותי משה, היום אני גר בפנימייה - - - אבל בסופו של דבר המקום הזה נתן לי הרבה כלים.
<אלכס-דייר: אני אלכס, בגיל 6.5 נכנסתי לפנימייה.
<אלכס-דייר: הייתי בה 10 שנים.
<אלכס-דייר: תקופה לא פשוטה הייתה לי, אבל עזרו לי הרבה, נתנו לי הרבה צ'אנסים.
<אלכס-דייר: אני בן 20, בטירת הכרמל, בסיס - - - אני פה בפרויקט שנתיים, עברו לי די מהר.
<אלכס-דייר: אני ממש נהנה פה, יש פה חברים, לא מרגיש לבד, הכול פתוח, כולנו מבלים, אם זה לשבת לדבר, לשוחח.
<אלכס-דייר: זהו, אני שמח להיות פה.
<דני אריאל: אלכס לא סיים ב'אהבה', הוא בכיתה ט' או י' החליט שכבר הגענו לו עד לפה והוא צריך לנשום, הוא הלך, עשה דברים אחרים.
<רונית עו"ס: הלך לפנימיית הרטוב וחזר אלינו.
<רונית עו"ס: נשם קצת וחזר.
<דני אריאל: חזר כבר לפרויקט, הוא לא חזר לפנימייה.
<רחל סעדה: אתה חוזר כל ערב מהצבא?
<אלכס-דייר: יומיות.
<אלכס-דייר: ממשיך את המורשת של אח שלי.
<רונית עו"ס: נכון.
<רונית עו"ס: יש לאלכס אח שהיה אצלנו, סיים אצלנו לפני 5 שנים ויש לו עוד אחות שהייתה אצלנו.
<יואב אפלבוים: ניקו אחיו למד, אנחנו מימנו לימודים של רפואה אלטרנטיבית, עיסוי.
<רחל סעדה: אבל כל הנערים שרוצים להמשיך מתקבלים?
<רחל סעדה: יש מספיק מקום?
<רחל סעדה: מה לגבי הביקוש וההיצע?
<יואב אפלבוים: צריך לחשוב במושגים של כפר, לא גומרים פה עשרות עשרות כל שנה י"ב, גומרים שבעה-שמונה.
<יואב אפלבוים: לא ייתכן שנער או נערה שזקוקים למסגרת הזאת ורוצים להיות כאן שלא יקבלו את המסגרת.
<יואב אפלבוים: מפה אנחנו ממשיכים הלאה.
<יואב אפלבוים: יש חבר'ה שבגלל סיבות שונות לא הולכים לשרת בצבא וזקוקים להשתלב בהוסטל, הם יילכו להשתלב בהוסטל.
<יואב אפלבוים: הבנים, רובם משרתים בצבא, 99%.
<יואב אפלבוים: אגב, מאז שפתחנו את הפרויקט גמרתי לשמוע 'אני רוצה להתגייס למשמר הגבול ולהרביץ לערבים'.
<יואב אפלבוים: היום ההשפעה החזקה של הפרויקט, שבו חבר'ה בעידוד שלנו מתגייסים גם ליחידות קרביות מביאה לזה שכל הבנים מתגייסים, יש פה ושם בודדים במשך השנים שאנחנו לא מוותרים, אז הם משתלבים בשירות הלאומי.
<יואב אפלבוים: בנות, חצי מתגייסות וחצי הולכות לשירות לאומי ואנחנו כמובן מלווים אותם.
<רחל סעדה: מה השיתוף של המדינה?
<רחל סעדה: עוזרים קצת?
<יואב אפלבוים: קודם כל הפרויקט הזה בנוי על תרומות.
<יואב אפלבוים: אנחנו היום עובדים בשיתוף עם ילדים בסיכוי, שלהם יש מרחב של דירות בכל הארץ.
<יואב אפלבוים: אגב, הם למדו את זה מאיתנו, הם העתיקו את המודל מאיתנו, ואנחנו בשמחה, אנחנו אף פעם לא שומרים את הקלפים קרוב לחזה, אלא רוצים לשתף ולקדם.
<יואב אפלבוים: מה שדיברתי על שיתוף ההורים, כשאנחנו פתחנו את הפרויקטים של הקבוצות, הביטוח הלאומי והמועצה לילד החוסה באו ללמוד מאיתנו את המודל ואחרי זה אימצו אותו ברמה הארצית.
<יואב אפלבוים: אז ילדים בסיכוי מקבלים איזה שהיא תמיכה של משרד הרווחה, אבל אם את שואלת אותי הייתי רוצה לראות שהמדינה לוקחת אחריות על החבר'ה במימון מה שנקרא הועדה, תשלום חודשי.
<יואב אפלבוים: אולי לרשום כאחת הנקודות שלכם לקדם הלאה, בגילאים מאוחרים יותר.
<יואב אפלבוים: כן, הכול בנוי על תרומות וילד אצלנו לא יישאר אחרי גיל 18 ברחוב או במקום שיזיק לו, אלא אנחנו נדאג לו להמשך.
<יואב אפלבוים: אם פה מלא אנחנו יודעים גם לשכור דירות.
<אורית-דיירת: אני אורית, בת 34, הייתי פה מגיל 10 עד גיל 18, גם לי לא היה קל פה כי לא היה לי קל עם עצמי והמקום הזה תמיד מרגש אותי מחדש, כי לבוא לפה מבחינתי זה לבוא הביתה, מה שבאף מקום לא הרגשתי.
<אורית-דיירת: המקום הזה הקנה לי כישורים חברתיים, להכיר עוד ילדים כמוני.
<אורית-דיירת: אני ממש מתרגשת.
<אורית-דיירת: גדלתי וצמחתי מהמקומות האלה, של הקושי, של הכאב.
<אורית-דיירת: היום אני מאמנת אישית ליחסים בין הורים לילדים ואני מגבילה את זה לילדים ונוער.
<אורית-דיירת: זה הייעוד שלי, דווקא מהמקומות האלה שפגשתי גם ילדים שהם מבתים כמו שאני באתי, קודם כל הרגשתי שונה, ומהכאב הזה רק צמחתי, בזכותם, בזכות דני, יואב, אתי.
<דני אריאל: אורית הייתה ברביעייה הראשונה של הבנות של ה-18 פלוס.
<יואב אפלבוים: כבר סיפרתי לכם שניצלתי את י"ג-י"ד של ש"ס.
<יואב אפלבוים: היום אני יכול להגיד לכם, חלק מהשיער שאיננו אצלי - - -
<רונית עו"ס: תגידי שאת אמא לילדה.
<אורית-דיירת: אחד הדברים שהיה חשוב לי זה שסוף סוף אף אחד לא ויתר עליי.
<אורית-דיירת: הם באמת כאילו, מה שלא עשיתי ולאיזה כיוון שלא בעטתי, הם היו שם איתנים וחזקים, גם כשעליתי להם באמת, אני יכולה להעיד, יש פה מדריכים ש - - -
<דני אריאל: דינה.
<אורית-דיירת: כן.
<אורית-דיירת: הם לא ויתרו עליי וזה מה שהכי גרם לי להתפתח.
<אורית-דיירת: מספיק אדם אחד שיאמין בך ולא יוותר עליך בשביל לגדול ולצמוח.
<אורית-דיירת: זהו.
<עידית ארבץ: כל הכבוד לך.
<יואב אפלבוים: האמת שהיו צריכים להיות עוד כמה בני 28-30, אבל מקומות העבודה והסיפורים עיכבו אותם.
<עידן-דייר: אני עידן, אני בן 18.5, גדלתי בפנימייה מגיל 8 ועזרו לי בכול.
<עידן-דייר: עכשיו אני לקראת גיוס, נכנס לכל ה - - - יש פה אווירה טובה, יש פה חבר'ה טובים.
<דני אריאל: יותר חופש מבפנימייה.
<רונית עו"ס: הוא עוד לא נכנס, הוא בשלבים שבין לבין.
<רונית עו"ס: הוא עוד לא עבר - - -
<דני אריאל: אבל יש יותר חופש.
<רונית עו"ס: יותר חופש.
<רונית עו"ס: החופש הזה לפעמים הוא קשה.
<עדנה זלמנסון: אני רואה את זה מאיתי שעכשיו הגיע אליכם.
<רונית עו"ס: מאוד קשה החופש הזה.
<רונית עו"ס: יש איזה שהיא פנטזיה של הצעירים שלנו שכשהם יסיימו את הפנימייה, הם יגיעו סוף סוף לחופש והם מגיעים לכאן, הם נכנסים, זה בעצם מסלול רכבת, הם נפרדים מהמקום שבו הצרכים הבסיסיים מסופקים כל הזמן.
<עדנה זלמנסון: זה מאוד עוטף אותם מכל הכיוונים.
<רונית עו"ס: מאוד עוטף ופה הם צריכים פתאום לעלות מדרגה ולהתחיל להכיר, לקבוע תור לרופא ולעשות קניות בסופר ולהכיר את כל השירותים בקהילה.
<עדנה זלמנסון: זו אחת המטרות של המקום הזה, ללמד אותם את כישורי החיים האלה שבפנימייה יותר קשה כי בסך הכול - - -
<רחל סעדה: איך המדינה לא - - -
<יואב אפלבוים: אני לא יודע.
<יואב אפלבוים: תשאלי את - - -
<רונית עו"ס: אני חושבת שאולי לא מצליחים להבין שבגיל 18 הכנפיים לא מספיק חזקות לעוף.
<רונית עו"ס: לא מצליחים להבין, לא מספיק חזקות לעוף.
<עידית ארבץ: יש לי משפחה ב - - - זורקים אותם בגיל 18 החוצה, נותנים להם מזוודה, קדימה, לצאת לדרך והם יוצאים לדרך.
<עידית ארבץ: רק אנחנו - - -
<יואב אפלבוים: אבל עד גיל 18 בארצות הברית מטעינים אותם עם הרבה כישורים לחיים.
<עדנה זלמנסון: אבל הם יודעים שיש להם לאן לחזור אם קשה להם בדרך.
<רונית עו"ס: גם אל תשכחי שאצלנו הם יוצאים לצבא ועדיין בצבא זו אחת התקופות הלא פשוטות, המאתגרות של בחור צעיר בן 18.
<רונית עו"ס: מסגרת נוקשה, לא רואים כל כך את היחיד, רואים את המערכת, אתה חייב להתאים את עצמך.
<רונית עו"ס: הדרישות, שעות, אימונים קשים, מפרכים, שעות שינה מוגבלות, אתה חייב לבוא לבית לתמיכה, שאתה יודע שיש מישהו שעוטף אותך.
<יואב אפלבוים: סמל ראשון, הבמה שלך.
<ארון-דייר: אני ארון, אני בן 21, אני לא גדלתי ב'אהבה', באתי מאלוני יצחק.
<ארון-דייר: סיימתי י"ב, בגרות מלאה והכול, לאחר מכן עשיתי מכינה בחצור הגלילית, קדם צבאית, ואז הגעתי ב - - -
<רונית עו"ס: לפני שנתיים וחצי-שלוש הגעת אלינו.
<ארון-דייר: בהתחלה הייתה לי כניסה מאוד קשה, אתה יודע, מקום חדש, להתחיל שגרה חדשה והכול, כי הייתי גם בסוג של פנימייה, עטפו אותי באהבה ודאגו לי, ומזל שהייתה רונית, שתמיד דאגה לי, נתנה לי יד ועזרה.
<ארון-דייר: גם מקיקי ואילנה.
<ארון-דייר: התגייסתי לנח"ל, אני מפקד, מ"כ, בגדוד 931 ויש לי אחלה חבר'ה פה.
<ארון-דייר: באמת, נהנה וטוב לי.
<יואב אפלבוים: מה התכניות לעתיד?
<יואב אפלבוים: מתי אתה משתחרר?
<ארון-דייר: ביולי 16'.
<יואב אפלבוים: ו-?
<ארון-דייר: קבע, בעזרת ה'.
<יואב אפלבוים: אחרי שתחזור מדרום אמריקה.
<רונית עו"ס: לא, הוא נוסע למזרח.
<יונתן-דייר: אני יונתן, אני משרת בשירות לאומי, בעכו.
<יונתן-דייר: אני מתנדב גם במשטרת - - - אני סמל שני במשטרה, קיבלתי כמה - - -.
<יונתן-דייר: הגעתי לפה מ - - -
<רונית עו"ס: מאומנה.
<רונית עו"ס: מקיבוץ אילון.
<יונתן-דייר: כן, קיבוץ אילון ובית הספר למדעים ואמנויות מעלה.
<יונתן-דייר: וזהו.
<רונית עו"ס: יש לו פה אחות אצלנו.
<רונית עו"ס: הם התאחדו אחרי שהם נפרדו בילדותם המוקדמת, אימוצים.
<רונית עו"ס: היא גדלה אצלנו בפנימייה והם התאחדו כששניהם הגיעו לגיל 18.
<רונית עו"ס: איחדנו ביניהם והם ביחד.
<יואב אפלבוים: מתי הניתוח?
<רונית עו"ס: בעזרת ה'.
<רונית עו"ס: ביום ראשון אחותו נכנסת לניתוח שתל באוזן, היא חירשת.
<רונית עו"ס: היא נכנסת לניתוח שתל בבני ציון ובעזרת ה' היא תשמע.
<רונית עו"ס: זה מאוד חשוב.
<אשר-דייר: אני אשר.
<אשר-דייר: אני למדתי באלוני יצחק, סיימתי שם, עשיתי מכינה קדם צבאית, כמוהו, אחרי זה התגייסתי לצנחנים, סיימתי את הצנחנים, לוחם, וזהו.
<אשר-דייר: עכשיו אני בשחרור.
<אשר-דייר: ב-20 אני משתחרר, גוזר את החוגר.
<אשר-דייר: אתמול היה לי ראיון ברכבת, נכנס לרכבת, סיימתי תעסוקתית ואחרי הרכבת - - - בעזרת ה'.
<יואב אפלבוים: מאיזה עדה אתה?
<יואב אפלבוים: אתה חייב לבוא אליי ולהצטלם שוב.
<יואב אפלבוים: חבר'ה, אני מצולם עם אשר והתמונה תלויה אצלי בחדר, אבל הוא לא חייך ולפעמים שואלים אותי 'את מי אתה מחבק?'
<אשר-דייר: זה התאורה.
<יואב אפלבוים: זה הפרויקט שלנו.
יפעת שאשא ביטון: מקסים, כל הכבוד.
<רונית עו"ס: אנחנו מריעים באהבה לצעירים שלנו.
<רונית עו"ס: באמת הם עושים המון, זה כרוך במוטיבציה פנימית שלא תתואר, זה פשוט כל פעם הצעד הבא.
<רונית עו"ס: ממש ניתן לראות אחורה שהם עושים המון צעדים והכול מתחיל באמת בצעד אחד ועוד צעד אחד ועוד צעד אחד.
<רונית עו"ס: להיות מ"כ בצבא זה גדול, לסיים שירות צבאי זה פשוט - - - לחיילים שלנו, רגילים בבית, שאנחנו עוטפים אותם זה הישג גדול, להם זה הישג עצום, זה מדהים.
יפעת שאשא ביטון: אבל לא נקל ראש, הם אמרו שזה האמון ושעוטפים אותם ו - - -
<יואב אפלבוים: (המשך הסיור)
<יואב אפלבוים: אני אומר משפט וחצי ואחרי זה אפרת תציג.
<יואב אפלבוים: אנחנו נעשה סיור קצר ונשב למעלה לסיכום.
<יואב אפלבוים: בעניין מרכז החירום, אנחנו מטפלים בו ומנהלים אותו מ-2008, אחרי שהוא היה בקרית אתא והיה מאוד מוזנח משרד הרווחה פנה אלינו שניגש למכרז והודיע שאם אנחנו זוכים בו אנחנו מקימים בניין חדש.
<יואב אפלבוים: ואכן הבניין הזה חדש, הוא לא מ-2008.
<יואב אפלבוים: לצערי בסוף 2009, עם המשבר הכלכלי הגדול נפלו גם התורמים שהתחייבו לממן את כל הבנייה, אבל הצלחנו לגייס עוד כספים וכאן, אפרת, יש לי בקשה, למרות האכזבה שלי מהישיבה האחרונה של ועדת הרווחה, אני מוכרח לומר לשבחו של אלי אלאלוף, ותעבירו לו גם אתם, שאחד האנשים הראשונים שהתגייס לעזור לנו במשבר הזה היה אלי עצמו באמצעות קרן רש"י.
<יואב אפלבוים: הוא נתן לנו הלוואה של מיליון שקל ללא ריבית.
<יואב אפלבוים: אחריו התגייסו עוד כמה אנשים וכמה ארגונים וברוך ה' הבניין הזה קיים ומתפקד.
<יואב אפלבוים: הבמה שלך.
<אפרת אמיר: אני אספר בכמה מילים על מרכז החירום.
<אפרת אמיר: למרכז החירום יש שתי מטרות מרכזיות, המטרה הראשונה היא מטרה של הגנה על הילדים, בעצם הילדים שמגיעים לכאן אלה ילדים בטווח גילאים של 6 עד 14 שמוצאים מהבית בנסיבות מאוד דרמטיות, בשיא המשבר של חייהם.
<אפרת אמיר: הם מגיעים לכאן ולמעשה עוברים עוד איזה שהוא משבר סביב ההוצאה מהבית וכמו שאמרתי, המטרה הראשונה היא הגנה בפני כל מה שקורה להם ובכלל זה כל הפעולות שנעשות כאן נעשות בצורה הזו.
<אפרת אמיר: המטרה השנייה היא מטרה אבחונית.
<אפרת אמיר: בזמן שהותם כאן, שהוא זמן קצוב של מספר חודשים, שלושה חודשים, שהילדים אמורים להיות כאן אנחנו אמורים לאבחן אותם ואת משפחתם ולגבש המלצות לגבי המשך חייהם, האם הם יכולים לחזור הביתה או האם הם זקוקים לאחת המסגרות החוץ ביתיות השונות שקיימות.
<אפרת אמיר: בתוך כך הילדים מגיעים לכאן, כמו שאתם מבינים, במצב לא פשוט, אנחנו מקבלים אותם הרבה פעמים במצב הזנחה מאוד קשה.
<אפרת אמיר: יש לזה הרבה פעמים ביטוי פיזי, איך שהם נראים ואיך שהם אוכלים ומבחינת לכלוך, מהדברים הכי הכי בסיסיים ופשוטים שנראים לכולנו מאוד ראשוניים, ועד כמובן המצב הרגשי המאוד סוער ומבולבל שלהם.
<אפרת אמיר: הם מתקבלים כאן ומקבלים ליווי מאוד מאוד צמוד של מספר גדול של אנשי צוות, יש פה עובדים סוציאליים שמנהלים את המקרה, שאחראים על כל הקשר עם המשפחה.
<אפרת אמיר: המשפחה מגיעה לכאן אחת לשבוע ורק בהזמנה, שיחה עם עובד סוציאלי שעה, ביקור של שעה עם הילד, כשהעובד הסוציאלי נוכח ורואה כל הזמן את המשפחה ואת האינטראקציה שיש עם הילדים, שיחות הטלפון של הילדים עם הבית פעמיים בשבוע בזמנים קבועים, בעזרת המדריכים אנחנו מקשיבים לכל שיחת טלפון ומתערבים בהתאם לצורך, נאלצים אפילו לנתק שיחה אם השיחה היא מאוד פוגענית.
<אפרת אמיר: לאורך כל סדר היום של הילדים אפשר לראות, יש הרבה מאוד מבוגרים שמסתכלים עליהם.
<אפרת אמיר: אנחנו מסתכלים על כל דבר שקורה להם, אנחנו מדברים איתם המון, מלמדים אותם מאוד לחבר בין התנהגות לבין רגש, ללמד אותם שיש אפשרויות נוספות להביע את הרגשות ולהוציא אותם.
<אפרת אמיר: בעיקר משתדלים מאוד להיות קשובים ולהחזיר את האמון של המבוגרים שמאוד הלך לאיבוד.
<אפרת אמיר: יש פה בית ספר, הילדים לומדים פה בשתי כיתות, כיתת קטנים יותר, א' עד ג', כיתת גדולים יותר, ד' עד ו', לפעמים יש לנו גם ז'.
<אפרת אמיר: כמובן תכנית לימודים אישית, זאת אומרת שהמורים פה צריכים להמציא את עצמם מחדש כל פעם.
<אפרת אמיר: הילדים מגיעים לכאן, מן הסתם לימודים זה הדבר האחרון שמעניין אותם ועדיין אנחנו עסוקים בלתת להם חוויות של לימוד אחרות ושונות מכל מה שהם מכירים, חוויות של הצלחה, חוויות של מורה שרואה אותם ומקשיבה להם ומלמדת אותם, כמעט ולא בצורה פרונטלית כמו שאנחנו מכירים שמורה מלמדת.
<אפרת אמיר: אנחנו משקיעים בזה הרבה מאוד והמורות צריכות ממש לבנות תכניות אישיות לכל הילדים, שתלויות גם במצב הרגשי שלהם כמובן, גם במצב שאליו הם הגיעו.
<אפרת אמיר: אני יכוה להגיד שכל הילדים, באמת אנחנו יכולים לראות שמבחינה לימודית, למשל, יש תזוזה, מצליחים בחודשים שהם כאן להתארגן ולקבל חוויית למידה שונה ולצאת מפה הרבה פעמים עם הצלחות.
<אפרת אמיר: יש לנו כמובן פעילויות של אחר הצהריים.
<אפרת אמיר: לא אמרתי את זה קודם, יכולים להיות פה עד 15-16 ילדים גג, מקסימום.
<אפרת אמיר: יש פה פעילויות אחר הצהריים של חוגים, שעות פנאי, קוסם, חוג זומבה, חוג מחזור, כל מיני חוגים כאלה ואחרים, פעילויות פנאי.
<אפרת אמיר: עכשיו אנחנו בקיץ אז יש פעילות של קייטנה, הילדים יוצאים לטיולים.
<אפרת אמיר: אתמול הם היו במדרסה, נוסעים לשפיים, יש פעילויות כמובן שהן בתוך הבית מה שנקרא, בתוך המרכז.
<אפרת אמיר: זהו.
<אפרת אמיר: סיור.
<יואב אפלבוים: בואו נעלה נראה בעיניים.
<אפרת אמיר: ניכנס קודם לתחום בית הספר.
<אפרת אמיר: אתם רוצים לראות את החצר?
<אפרת אמיר: הילדים מבלים בה.
<אפרת אמיר: גם בבית הספר, גם אחרי הצהריים.
<אפרת אמיר: כמובן שהכול תחום.
יפעת שאשא ביטון: המגלשה לא מוצללת.
<יואב אפלבוים: יש פה בנות של השירות הלאומי.
<יואב אפלבוים: (ישיבת סיכום)
<יואב אפלבוים: אתם רוצים לשאול משהו לפני כמה דברים שאני ארצה לומר?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו שאלנו תוך כדי סיור.
<יואב אפלבוים: אורית, הבחורה בת ה-30, אני זוכר אותה בת 18, יוצאת עם הקייטנה שלנו ללונה פארק, מבקשת ממני לעלות איתה על הגלגל הענק.
<יואב אפלבוים: אני עולה איתה על הגלגל הענק, קיץ, קייטנה, שמח, היא בת 18, ואז היא תופסת לי את היד ואומרת לי 'אני רוצה לשאול אותך משהו', אני שואל אותה 'מה?' ואז היא אומרת לי 'אתה חושב שזה הזמן לפתוח את תיק האימוץ שלי?
<יואב אפלבוים: ' שתבינו איפה הילדים האלה חיים ועם מה הם חיים.
<יואב אפלבוים: לונה פארק, קייטנה.
<יואב אפלבוים: לצערנו היא דוגמה לא טובה של אימוץ והיא למעשה פליטת אימוץ.
<יואב אפלבוים: האמא שלה המאמצת בעלת מקצוע חופשי, הבעל שלה, האבא המאמץ, בעל כמה משאיות להובלת זבל.
<יואב אפלבוים: כשדינה העובדת הסוציאלית כתבה עליה דוח לצבא היא גילתה שם מה מקצועם ודינה כתבה נהג, היא אמרה, 'את השתגעת?
<יואב אפלבוים: תכתבי נהג זבל, כי הוא זבל'.
<רחל סעדה: זה נושא לדיון אחר.
<רחל סעדה: הילדים בתוך המשפחות המאמצות.
<יואב אפלבוים: תראי, לרונית לא היה זמן לדבר, אבל למשל חלק מהבוגרים שאנחנו קולטים ממקומות אחרים הם נפלטי משפחות אומנה שאיתם צריך לטפל.
<יואב אפלבוים: יונתן, הילד הקצת חירש - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל אם כבר סיפרת, היא פתחה את תיק האימוץ בסוף או לא?
<יואב אפלבוים: כן, והיא נפגשה עם האמא הביולוגית פעם אחת ויחידה.
<יואב אפלבוים: אני לא יכול לחדור ליותר פרטים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מגיעים לסיום הסיור שלנו.
יפעת שאשא ביטון: זאת 'אהבה'.
יפעת שאשא ביטון: פתחתי וסיפרתי, אין הרבה מה להוסיף, אפשר לסייר ולשהות אצלנו הרבה שעות ולשמוע הרבה דברים ולראות עוד הרבה דברים, ברשותך וברשות
יפעת שאשא ביטון: כם אני רוצה לחבוש את הכובע השני שלי שהוא קשור קשר אמיץ מאוד ולנצל את ההזדמנות הזו שאת כאן.
יפעת שאשא ביטון: אני מגיש לכם נייר עמדה, אתם תקבלו אותו למטה, אני במלוא הצניעות מציין גם מי אני בתחילת נייר העמדה כדי להבהיר שאני, סליחה על הצניעות, יש לי קבלות על הדברים שאני אומר.
יפעת שאשא ביטון: 43 שנה אני עובד רק בנושא של סידור חוץ ביתי לילדים בסיכון, יש לי שתי ידיים שמאליות, מתמטיקה זה לא בדיוק הצד שלי, אז מה נשאר לי?
יפעת שאשא ביטון: להיות עובד סוציאלי ולעבוד עם ילדים בסיכון.
יפעת שאשא ביטון: אני בוגר חיפה עבודה סוציאלית, היום אני גם יושב ראש העמותה לקידום הפנימיות הטיפוליות בישראל ואני סגן נשיא FICE ישראל.
יפעת שאשא ביטון: FICE היא ארגון בינלאומי שמאגד בתוכו כ-32 מדינות מרחבי העולם, שכולם ארגונים שעוסקים בילדים בסידור חוץ ביתי, ואני גם חבר ההנהלה הבינלאומית ויושב ראש ועדת הביקורת של ההנהלה הבינלאומית של FICE.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקש בדברים שאני מביא בפניכם להעלות נקודות שנדמה לי שהן שדות ופנסים לעבודה הלאה במישור הפרלמנטרי והחוקתי וקצת מכאבי הבטן שלנו.
יפעת שאשא ביטון: העמותה שלנו היא עמותה של מתנדבים, עמותה לקידום הפנימיות, כולה על טהרת המתנדבים, חוץ ממנכ"ל באיזה רבע משרה שמשלים את העבודה שלנו קשה מאוד להשלים, וכל המטרה היא לקדם את מצב הילדים בפנימיות ולקדם את הפנימיות.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להדגיש דבר אחד שהוא בשבילנו דבר חקוק בסלע ולעיתים חברי כנסת, אנשי ממשלה, ציבור, לא מבינים את ההבחנה.
יפעת שאשא ביטון: כשאני מדבר על הפנימיות והפנימיות הטיפוליות אני מדבר על פנימיות בשירות ילד ונוער של משרד הרווחה, לא כפרי הנוער של משרד החינוך, ואני חייב לשים ולהדגיש את ההבדל.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו עובדים רק מול משרד הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: יש בינינו שיתוף פעולה מלא, יש המון קונפליקטים בדרך, אבל בסך הכול יש שיתוף פעולה מלא לאורך כל הדרך, עם שאלות, עם תהיות, עם הערות, עם כעסים לפעמים, אבל קשה לי נורא כשמדברים על פנימיות ומכילים את כולם בסלט אחד.
יפעת שאשא ביטון: יש לי רעיון איך לפתור את זה, אבל את זה אני אומר בסוף.
יפעת שאשא ביטון: יש לי תחושה, ולא רק לי, שבשנים האחרונות הציבוריות הישראלית, ולצערי גם חברים בפרלמנט, נגררים אחרי עליהום שלא מוצדק, הוא לא מוצדק בנושא של עובדים סוציאליים, פקידי סעד ופנימיות.
יפעת שאשא ביטון: אני עד לכך במשך כל השנים, כמה עובדים סוציאליים משקיעים ומתלבטים וכמה פקידי סעד משקיעים ומתלבטים עד הרגע שהם מחליטים להוציא ילד מן הבית.
יפעת שאשא ביטון: ואני ודאי ער לכך כמה משקיעים בפנימיות כדי להוביל את הילדים למרכז החברה הנורמטיבית.
יפעת שאשא ביטון: זו לא סיסמה, זה אמיתי.
יפעת שאשא ביטון: ועדת הרווחה האחרונה כונסה בעקבות כתבה בתקשורת.
יפעת שאשא ביטון: אני אז לא היה לי זמן לדבר, אבל הייתי מזכיר לכל החברים שביום שישי לפני כינוס הוועדה, בערוץ 10, בחדשות המרכזיות, הייתה כתבה עלינו ועל זוג שנקלט כאן ועל תחושת השליחות והעשייה של הזוג.
יפעת שאשא ביטון: אחת השאלות שאני שואל ומבקש זה כשאתם נתקלים - - - אגב בסוף ועדת הרווחה הלכתי לכיוון חניון הלאום ונתקלתי שם בצוות טלוויזיה של ערוץ 1 מראיין אמא שהילד שלה נמצא במרכז החירום בנווה מיכאל.
יפעת שאשא ביטון: אני לא צריך להוסיף כדי שתבינו מה קורה ומי זה הילד שנמצא שם.
יפעת שאשא ביטון: אני הקשבתי ובשלב מסוים ביקשתי לדבר עם הכתבת.
יפעת שאשא ביטון: אני לא יודע אם זה שודר או לא שודר, היא בכל אופן שמחה לשמוע אותי ולצלם.
יפעת שאשא ביטון: אם הכתבה הייתה נשארת רק עם הדברים של האמא, שאני מבין לליבה, אבל כנראה שהילד צריך להיות בחוץ, במרכז החירום, אם הכתבה הייתה נשארת רק ברמה הזאת, שלהם, שוב עליהום בלי לבדוק על העובדים הסוציאליים, הרווחה.
<רחל סעדה: בהתייחס למה שאתה אומר, אנחנו מקבלים הרבה פניות, לפעמים אני מקבלת טלפונים, 'לקחו לי את הילד', 'לקחו לי - - -', גם אם אנחנו רוצים לטפל בזה אין לנו אפשרות לברר.
<רחל סעדה: מקסימום אנחנו כותבים מכתב לשר ומה עושה השר?
<רחל סעדה: הוא מבקש מהעובדת הסוציאלית שמטפלת בתיק.
<רחל סעדה: אין לנו אפשרות גם לבדוק, לעזור.
<רחל סעדה: זאת אומרת יש איזה תסכול מצד אחד כהורה שאין לו לאן לפנות ואנחנו לא יכולים לעזור.
<עדנה זלמנסון: מוציאים צו של בית משפט בפני שופטת לנוער והשופט לא מאשר כל בקשה ולא מקבל כמובן מאליו את הבקשות - - -
יפעת שאשא ביטון: בואו נשים את הדברים על השולחן, יש הרבה פעמים שההוצאות הן לא מוצדקות, הן חפוזות, ולפעמים משקיעים כסף בלהוציא את הילד החוצה כשיכלו להשקיע את הכסף בלשקם את הילד בתוך המשפחה ולתת סיוע לאם.
יפעת שאשא ביטון: יש הכול מהכול.
יפעת שאשא ביטון: אני גם חייבת לומר, אני הסתובבתי נפעמת פה, באמת, כל היום הזה, זה פשוט מדהים, עם כל הכאב.
יפעת שאשא ביטון: אני הסתכלתי על הילדים, ניסיתי לחשוב מה עובר עליהם, אבל בואו נודה, מבלי שסיירתי בכל המקומות, שלא כל המרכזים האלה הם מרכז 'אהבה'.
יפעת שאשא ביטון: ולכן אין לי בעיה גם, באמת במקום לבוא ולהגיד 'אה, הנה באמת הכול עובד כמו שצריך' ללכת להסתובב ולראות את המקומות שבהם זה פחות עובד.
יפעת שאשא ביטון: באותו דיון שאתה היית אנחנו דיברנו על המקומות שבהם הצוותים הם ללא הכשרה ושיש שם המון בעיות שמטייחים אותם.
יפעת שאשא ביטון: אני למשל הרבה יותר מעריכה אמירה כמו שלך, שהיו פה הרבה פגיעות מיניות ואנחנו התמודדנו איתם ובדקנו אותם מאשר לנסות לטייח ובא מישהו מבחוץ ואופס, מגלים שזה לא בדיוק.
יפעת שאשא ביטון: אז לא לקחת את זה אישית, הרבה פעמים הדיונים האלה נוגעים במקומות - - -
<דליה סיני: לא, אבל אני חושבת שיואב דיבר על משהו יותר כללי.
<דליה סיני: את אמרת שיש הוצאות חפוזות וכדומה ואני בכל זאת רוצה כאן להתייחס לזה.
<דליה סיני: אין מערכת מושלמת, לא כל העובדים, לא ברפואה, לא בעבודה סוציאלית, לא בשום תחום, זה ברור.
<דליה סיני: אני חושבת שאם אני מבינה נכון, המסר היה שמוציאים ילד מהבית, זה לא שעובד סוציאלי קם בבוקר והוא מחליט להתלבש על הילד הספציפי ולהוציא אותו למחרת בבוקר.
<דליה סיני: זה עובר כל כך הרבה תהליכים, בתוך הרווחה ואחר כך מול בתי משפט וכדומה, שלהגיד 'הוצאות חפוזות', זה משהו שקשה לי לשמוע, כי זה בטח לא חפוזות, אולי אפילו מאוחר מדי.
<דליה סיני: את צודקת שיש הוצאות שאולי - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את זה, הייתי ממונה על הרווחה וטיפלתי אישית.
<דליה סיני: שאולי היה אפשר למנוע אם היינו בעולם מושלם והיו את כל התקציבים שבעולם, יכול להיות, אני לא בטוחה שזה רק כסף.
<דליה סיני: יש הרבה מקרים שאנחנו משאירים בקהילה ומשקיעים הרבה מאוד תקציבים ושירותים שניתנים ואחר כך הילד יוצא, ופה יכולים לספר עליהם, בגיל מאוד מאוחר ואז כבר קשה לפעמים לעשות איתם עבודה.
<דליה סיני: אז יש מחיר לכל דבר.
יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני אומרת, זה מאוד מאוד מורכב.
יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את זה, כי באמת הייתי שם ואפילו יצא לי להיות בתוך טיפול של משפחות ברמה מאוד מאוד ספציפית.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להגיד לך שמהצד השני, אני גם אמרתי את זה, לא זוכרת מי עמד לידי, שזה נורא שיש ילדים שצריך להציל אותם מההורים שלהם וגם שם אנחנו ככה מאוד צריכים לראות, ובעיניי זה הרבה יותר חמור, איך אפשר להגביר את הענישה או להחמיר אותה ובאמת לזעזע, כי בעיניי זה הדבר הכי נורא שצריך להציל ילד מההורים שלו.
יפעת שאשא ביטון: יש הכול מהכול ואני בעד שכל העבודה הקשה והמשאבים שנדרשים, כל אחד זה עולם, אומרים, אז בואו נתייחס לזה ככל אחד בעולם ובואו נבדוק את זה לגופו של עניין ושלא ייווצר איזה שהוא שטנץ' במערכת כי לפעמים התחושה, בהרבה מאוד תחומים, שנוצר שטנץ' כזה ו'הנה זאת הדרך'.
<עדנה זלמנסון: זה הדימוי שהתקשורת מנסה ליצור, שהוא לא מדויק.
<יואב אפלבוים: אני ביקשתי במסר שלי לנסות ולבדוק את הדברים באמת עד סופם.