GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אלמוג בן משה: אני מאוד רוצה להתחבר למה שנאמר כאן לגבי הנושא של המעורבות של ההורים, אבל לא ברמה של להסתכל ולבדוק מה קורה בטלפון, אלא ברמה של לדעת שכשקורה משהו אז יש לי למי לפנות ולא יקרה לי שום דבר ולא יסתכלו עליי אחרת, באמת שיש לי את המקום לפנות אליו וזה ההורים.
<אלמוג בן משה: בסופו של דבר זה צריך להיות באיזה שהוא מובן של תקשורת, שאני ארגיש בנוח, שאני ארגיש שמתעניינים, שיש התעניינות של ההורים, שזה לא משהו שעובר לידם, שרוצים לבוא ולעזור לי, אבל לא ברמה של לבוא ולקחת ממני או לבוא ולהשתלט לי.
<אלמוג בן משה: בסופו של דבר מתבגרים, בני נוער, אני מניחה שכולכם יודעים את זה, יש לנו את החיים שלנו וברגע שההורה נכנס יותר מדי זה יוצר אנטי ומאבדים ערך מוסף.
<אלמוג בן משה: זהו, בעיקרון.
<אלמוג בן משה: ככה דיברו כאן על מעקב וזה, הרגשתי צורך להבהיר את זה, שבגילאי יסודי, אני חושבת שיש בזה אפילו צורך, אבל בגילאי חטיבה ותיכון, לא רק שאין בזה צורך, זה גם עלול לגרום לתוצאה הפוכה.
יפעת שאשא ביטון: אלמוג, אבל תסכימי איתי, בדיוק כמו שדיברנו מקודם, בשביל לבנות את המצב שבו הנער או הנערה המתבגרים ירגישו שהם יכולים לבוא ולפנות להורה והם ירגישו שהוא שם ושהוא יעזור להם ושהם לא לבד בסיטואציות שהן בעייתיות, צריך את כל התהליך המטרים מאז שהוא צעיר.
יפעת שאשא ביטון: שכן ההורה יושב איתו ורואה מה הוא כתב ואומר לו 'אתה לא חושב שפגעת?
יפעת שאשא ביטון: ' או 'אתה לא נפגעת', השפה הזו, ייתן את ההערות, או באתרים מסוימים שהוא נכנס, שיגיד לו 'תשמע, יש אתרים שכן ויש אתרים שלא', ובאמת שתהיה יד מכוונת שרק בדרך הזו יהיה אפשר לעצב את הנער או הנערה, שאנחנו כבר לא נצטרך לראות איפה הם משוטטים, כי יושב להם כאן איפה נכון להיות ואיפה פחות נכון להיות ושהנה, אנחנו שם בשבילם.
<אלמוג בן משה: אני מסכימה עם זה ובאמת אמרתי על הגילאים היותר מוקדמים, של בית הספר היסודי, שכן, ההורה צריך להיות מעורב.
<אלמוג בן משה: אבל כשמגיעים לגיל כיתה ז' ומעלה אנחנו מאבדים פה איזה שהוא משהו וזה צריך להיות בעצם מודעות הורית, כמו שאמרו כאן, שבאמת יש לי כאן בראש שאמא שלי אמרה לי ככה וככה ולכן אני רואה - - - לצורך העניין, עכשיו באמת רצים המון סרטונים, תמונות זוועה, של כל מה שקורה בפיגועים כאן בחוץ.
<אלמוג בן משה: אני באופן אישי אני מקבלת, אני אפילו לא מורידה את התמונה, כי אני יודעת שזה עושה לי רע ואני לא רוצה לראות את זה, וזה משהו שיש המון שמתייחסים לזה - - -
יפעת שאשא ביטון: זה הוטמע בתהליך.
<אלמוג בן משה: אלה דברים שהם מזעזעים ואני ראיתי את זה ואני לא מסוגלת לעמוד בזה ואני יודעת את זה, בגלל שעברתי איזה שהוא תהליך.
<אלמוג בן משה: אני יודעת שאני לא רוצה לראות את זה אז אני לא מורידה את התמונה, מבחירה שלי, לא כי אמרו לי ולא כי בודקים לי בטלפון שאין לי תמונות כאלה.
<אלמוג בן משה: זאת המטרה בסופו של דבר.
יפעת שאשא ביטון: את רצית לשאול שאלה?
<סימונה מורלי: אני מקבלת את מה שאת אומרת על הקטע של החיטוט, זה נכון, אבל יש לגיטימציה להורה אחת ל- לבוא ולהסתכל ביחד, אני מדגישה את הביחד, עצם הידיעה שאחת ל- ההורה, האמא, האבא, יבואו ויסתכלו מכניסה גם את הנושא של אחריות.
<סימונה מורלי: אני שמחה שלא הורדת, סימן שהוטמע בך חינוך כהלכה.
<אלמוג בן משה: מה שאני רוצה להגיד לגבי הנושא הזה, אני באמת לא מאמינה שהורה צריך לבוא ולהסתכל, אלא ברמה של אפילו אני יושבת עכשיו עם הטלפון ואמא שלי יושבת לידי, 'מה את מדברת?
<אלמוג בן משה: מה?'
יפעת שאשא ביטון: כן, זה ברמה של לשאול.
יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא לוקח את הטלפון של הילד ומחפש בו.
<כרמית פולק כהן: את אומרת את כל מה שאני רוצה להגיד, כל הכבוד.
<אלמוג בן משה: להראות את ההתעניינות, לא לבוא ולהסתכל ולראות.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה בדיוק השיח, כשאנחנו אומרים 'תהיו שם' זה בדיוק השיח.
<כרמית פולק כהן: כמו שאני לא אחטט בטלפון של בעלי, כך אני לא אחטט בטלפון של הילדה שלי, כי אני מכבדת אותה.
<כרמית פולק כהן: כל הכבוד.
<אלמוג בן משה: בדיוק.
<קריאה: בתנאי שהיא לא עשתה עבירה.
<כרמית פולק כהן: זה מה שרציתי להגיד.
<כרמית פולק כהן: זה כמו בגן שעשועים, אנחנו מנחים ומכוונים את הילדים שלנו.
<כרמית פולק כהן: בגן השעשועים, כשהילדה שלי רוצה לטפס על המגלשה מלמטה ויש מישהו שרוצה להתגלש, אני אומרת לה, מה ששנוא עליך אל תעשה לחבריך, את לא אוהבת שמטפסים לך מלמטה אל תטפסי מלמטה.
<כרמית פולק כהן: ואני רואה איך ההורים נותנים לילדים שלהם - - -
יפעת שאשא ביטון: אני ישר אומרת לה, את רוצה שהוא ייפול עלייך ותשברי את הראש?
<כרמית פולק כהן: ואני רואה איך ההורים נותנים לילדים שלהם להתפרע בגן השעשועים ולא עומדים איתם ומנחים אותם איך לשחק נכון ולא לפגוע בחברים.
<כרמית פולק כהן: על אותו משקל של גן השעשועים, גן השעשועים ברשת.
<הילה סגל: זה יותר קשה.
יפעת שאשא ביטון: אבל זה אחרי שאת בנית - - -
<כרמית פולק כהן: ברור, לכן אני יושבת על כל מה שאלמוג אמרה, כי היא לקחה לי את כל מה שרציתי להגיד, על השיח והכבוד.
<כרמית פולק כהן: כל הכבוד, באמת.
יפעת שאשא ביטון: זו מערכת היחסים שצריך לבנות גם עם ילדים, של שיח שהוא פתוח והוא מתחיל במקום שאת רואה לאיזה כיוונים הילד הולך כשהוא צעיר, כי בואו נודה על האמת, הם מחזיקים את זה היום כבר בכיתה א'-ב', לצערנו, ולנתב אותו ככה לאט לאט כדי שאנחנו נוכל לנהל שיח ולא יותר מזה בבגרות.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אלמוג, ואנחנו נודה גם לך כי את רצית להצטרף לדברים.
יפעת שאשא ביטון: יריב מחברת תום.
יפעת שאשא ביטון: אהלן.
<יריב פאר: אני רוצה קודם כל לחזק את מה שאמרה יושבת ראש הוועדה, הניסיון שלנו מראה שהפער הטכנולוגי קודם כל בהחלט מצטמצם, אבל מה שנשאר מאוד בולט זה המרחק התפיסתי לגבי שני דברים.
<יריב פאר: האחד, ההורים לא מבינים את עוצמת החומרים שהילדים שלהם צורכים.
<יריב פאר: ההורים לא מבינים שהילדים צורכים חומר פורנוגרפי קשה, חומר אלים בצורה קשה וכשמדברים על שיח אחר כך ברשת, אם ילדים צורכים כזה חומר בתוך הבית, אז אחר כך נורא ברור למה הם מתבטאים בצורה אלימה בתוך הרשת, בתוך החברים.
<יריב פאר: הבעיה השנייה שלדעתי היא יותר מורכבת, צריך להבין, אני חושב שהפורום המכובד שיושב פה הוא ממש לא מייצג את כלל האוכלוסייה, יש פה פורום מאוד מודע, רוב ההורים מפחדים להתעמת עם הילדים שלהם.
<יריב פאר: רוב ההורים יפחדו לגשת לסמרטפון, רוב ההורים יפחדו להגיד לילד, 'אני לא רוצה שבבית שלי תצרוך פורנוגרפיה'.
<יריב פאר: ההורים מפחדים להגיד את זה, הם לא מבינים מה תפקידם, אם זה נכון להגיד, מה יקרה אם הילד יתחיל לריב איתי וזה - - -
<הילה סגל: ההורים לא מניחים שהילדים שלהם רואים פורנוגרפיה.
<יריב פאר: אמרתי שני דברים, אחד, הם לא מבינים שבבית שלהם צורכים פורנוגרפיה וצורכים אלימות קשה.
<יריב פאר: בבית שלהם.
<יריב פאר: הסקרים הם מוחלטים בנושא הזה, מגיל מאוד צעיר.
<יריב פאר: והפחד השני זה להתעמת עם הילד.
<יריב פאר: אני חושב שאם אפשר פה, אני מאוד מאמין בחינוך ובהרצאות, אבל זה חייב לקרות במקביל.
<יריב פאר: אם אפשר לעשות פה משהו בצורה לאומית, רחבה, אני חושב שיש כמה מהלכים, אם מסתכלים בהיסטוריה הקצרה שהצליח המחוקק לייצר מודעות, היום כולם חוגרים חגורת בטיחות בלי קשר לקנסות, כי הם יודעים שזה מסוכן, ופעם לא חגרו.
<יריב פאר: אני חושב שבזמנו הנושא של חיסכון במים עבד.
<יריב פאר: אני חושב שגם המהלך אפילו האחרון של משרד החינוך, עם 5 יחידות במתמטיקה, תפס.
<יריב פאר: אני חושב שאם הוועדה תצליח לקבל מימון, יחד עם הלפ"מ, למצוא את הקריאטיב הנכון, את הפרזנטור הנכון ולהעביר מסר להורים, אחת, אתם חייבים קודם כל בתוך הבית שלכם למנוע מהילדים שלכם להיחשף לתכנים קשים.
<יריב פאר: זה לא מעקב ולא שום דבר, ההורה צריך להעביר מסר ברור, כשאין מסר ברור יש בלבול וכשיש בלבול אז הכול מותר.
<יריב פאר: אחד התירוצים זה, עד שלא נפתור את כל יכולות הטכנולוגיה לא צריך לעשות כלום, ופה זה מסר מבלבל.
<יריב פאר: צריך לבוא מסר ברור אחד, ההורה צריך למנוע מהילדים שלו להיחשף לתכנים אלימים, לפורנוגרפיה קשה, שאין שום סיבה שילד ייחשף.
<יריב פאר: והדבר השני זה למצוא את הדרך להסביר להורה, זה התפקיד שלך, אתה חייב, אתה צריך להיות שם.
<יריב פאר: אני חושב שיש מספיק אנשי שיווק מוכשרים שיצליחו להעביר את המסר.
<הילה סגל: זה הרבה יותר עמוק מזה.
יפעת שאשא ביטון: נכון, זה לא יכול להישאר ברמה הטכנית.
<הילה סגל: אם להורה יש איזה שהוא קושי לשים גבולות ויש פה מומחים להורים יותר ממני, אחד הסימפטומים של זה היא באמת המורכבות סביב הרשת ויש לזה סימפטומים נוספים.
<הילה סגל: ואם יש בעיה בתקשורת ואם יש שאלה של סמכות, הסוגיה היא הרבה יותר עמוקה ובהחלט אחד הביטויים שלה זה המורכבות ברשת.
<יריב פאר: עד שנפתור את כל ה - - -
<הילה סגל: אבל קיימים היום, למשל קמפיינים של משרד המשפטים להורים על הפצת תמונות ברשת, ערוץ הילדים - - -
<יריב פאר: לא מספיק.
<הילה סגל: זה קיים.
<הילה סגל: עם כל הכבוד, האפקטיביות של זה היא מזערית.
יפעת שאשא ביטון: אין ספק שצריך פה איזה שהיא תעמולה במרכאות שתעלה למודעות של ההורים, אבל ברשותך, אני מוכרחה לומר שמעבר לצעדים הטכניים שאנחנו יכולים לעשות, בחסימה של אתרים, בחסימה של אינטרנט וכו', אז אנחנו חוסמים את זה אצלנו בבית והוא יוצא ל-wi.fi, אם זה בסביבת בית ספר או בסביבות אחרות וגולש.
<קריאה: חברים שההורים שלהם מורידים את זה.
יפעת שאשא ביטון: מה שאני רוצה, לפחות מהדיון הספציפי הזה, כי אנחנו כבר היינו בסדרה של דיונים ודיברנו על ההיבטים הטכניים שאנחנו יכולים להשתמש בהם, בכלים הטכנולוגיים שאנחנו יכולים להשתמש בהם, אבל חשוב לי שמהשולחן הזה, מהדיון היום, ייצא כל הנושא של הסמכות ההורית, של האחריות ההורית ושל חיזוק ההורים, העצמת ההורים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים בדיוק מהמקום שאתה אומר, ההורים פוחדים להתעמת, אני רוצה לתת להורים את הכוח לעמוד מול הילדים שלהם ולצד זה שהם מלווים אותם ומנחים אותם הם גם יודעים לקבל מהם את המידע של איפה הם נמצאים ועם איזה אתגרים בתוך הרשת הם מתמודדים.
יפעת שאשא ביטון: תודה, יריב.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ממש קרובים לסיום.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו את רינה ואחר כך עדן.
<רינה כהן: תודה רבה.
<רינה כהן: אני קודם כל רוצה להודות על הדיון הזה ועל העלאת הנושא של הורים והעצמת הורים, כי זה נדיר שזה מתרחש בבית הזה ואני חושבת שזה חשוב ביותר.
<רינה כהן: אני רוצה בכמה נקודות ספורות.
<רינה כהן: 35 שנים אני בתוך הנושא של הורים ופיתחתי אותו בתוך משרד החינוך ועל כל הארץ.
<רינה כהן: אני רוצה להגיד ככה, אנחנו נמצאים היום במהפכה, במהפכה של הגדרות, של הגדרות מי זה ילד היום, בן 13 שמכניס סכין לבן 13 אחר זה ילד?
<רינה כהן: או זה מישהו אחר?
<רינה כהן: אנחנו צריכים להבין שההגדרות משתנות לנגד עינינו כל יום.
<רינה כהן: באותה מידה גם הנושא של הורות ואתגרי ההורות בעידן הדיגיטלי הזה, הורות היא הורות היא הורות, מאברהם אבינו ועד היום זו אותה הורות, אבל האתגרים הם אתגרים משתנים.
<רינה כהן: תמיד ההורות זה לגדל ילד אחד יחיד ומיוחד ולהביא אותו מתלות לעצמאות ושיהיה אדם אותנטי וכו' וכו' וכו', אבל האתגרים משתנים.
<רינה כהן: מה שקורה היום ולאור הדיון הזה, אני רוצה להחזיר את הדיון ברשותכם ולתת את הדגש, דיברתם על אחריות הורית.
<רינה כהן: אני רוצה על השולחן הזה להעלות את השאלה, אחרי באמת 35 שנות עבודה בתחום ואני מכירה את כל העשייה בשטח ואם פספסתי משהו, עליי ועל צווארי, מי אחראי לאחריות הורית?
<רינה כהן: זאת שאלה לבית הזה.
<רינה כהן: מה תפקידה של המדינה, מה תפקידו של הבית הזה בנושא אחריות הורית.
<רינה כהן: אין תחליף להורות, אין תחליף למי שמגדל ילדים, אין תחליף לדבר הזה, אבל מי אחראי לאחריות הורית ובעידן שמשתנה לנגד עינינו הסיכויים של הילדים גדלים מחד, אבל הסיכונים גדלים מאידך.
<רינה כהן: הזירה משתנה, איפה ההורים, איפה המדינה כדי לסייע להורים, אלה שלא מודעים ואלה שמפחדים, ואלה שכן יודעים אבל לא יודעים איך, יודעים את המה, אבל לא יודעים את האיך ולא יודעים את מה שאלמוג אמרה, איפה הגבול בין הדברים הללו.
<רינה כהן: אנחנו מצפים, אנחנו זה המועצה הציבורית להורים, זה הרבה גופים שחברו ביחד לנושא הורים, אנחנו מצפים מהבית הזה למדיניות לאומית בנושא הורים והעצמת הורים.
<רינה כהן: צריכה להיות מדיניות לאומית, צריך להיות מרכז להורים בכל יישוב כדוגמת אשדוד.
<רינה כהן: בזמנו, לפני כשמונה עד עשר שנים היו 60 מרכזים כאלה ב-60 יישובים, בזמן שהיו מעברים כאלה ואחרים במשרד החינוך, לא משנה, הם הצטמצמו, יד לנו כרגע ביחד עם אשדוד כ-10 מרכזים גדולים שנותנים מענים מורכבים, מותאמים, רב תרבותיים, בשפות שונות עם מנחי הורים מוסמכים שיצרנו אותם.
יפעת שאשא ביטון: היכן מפוזרים 10 המרכזים האלה, במרכז?
<רינה כהן: בוודאי.
<רינה כהן: לא בנתיבות, לא באופקים ולא בבית שאן.
<רינה כהן: היו לי פעם שם.
<רינה כהן: היו לנו, זה לא לי, הקמנו אותם, עבדנו עליהם.
<רינה כהן: תקציבים, צריכים להינתן תקציבים לנושא הורים, מעט מאוד תקציבים מוקדשים לנושא הורים, גם ברמת מדינה וגם ברמה יישובית.
<רינה כהן: אז יש לנו את אשדוד לדוגמה, את מודיעין, את חיפה, יש שאפשר למנות אותם, אבל באמת על זה אני מונה אותם, אין בטבריה ואין במקומות האחרים.
יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר משהו בעניין התקציב.
יפעת שאשא ביטון: תמיד נדמה לנו שאנחנו נגיד תקציב ואז גם יש בעיות תקציביות, אז על זה קם ונופל דבר, ואני אומרת, אולי אנחנו צריכים לעשות חשיבה מחודשת לגבי סדרי העדיפויות שלנו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא יכולים להפיל ולהרים פרויקטים של תכניות שונות או נושאים שאנחנו רוצים לקדם על ענייני תקציב.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזו שאלה בפני עצמה, איך אנחנו מארגנים מחדש את סדרי העדיפויות שלנו בתוך המערכות, כי כמו שאת אומרת, הצרכים משתנים, האתגרים משתנים והפוקוסים שאנחנו צריכים לשים במרוצת השנים הולכים ומשתנים ויכול להיות שזה מפנה לנו תקציב מדברים שאנחנו פחות זקוקים להם, או פחות נדרשים להם בנקודת הזמן הזו, לטובת דברים שהם הרבה יותר אקוטיים.
יפעת שאשא ביטון: שיח שהוא בהחלט חשוב ואני אעלה ואקדם אותו במשרד החינוך.
<רינה כהן: עוד שלוש נקודות מצומצמות.
יפעת שאשא ביטון: אם את יכולה לומר אותן בעשר שניות אז כן.
<רינה כהן: למה זקוק ילד ל-1,000 הודעות ווטסאפ ביום?
<רינה כהן: או בשעה?
יפעת שאשא ביטון: אין תשובה.
<רינה כהן: לא, יש תשובה.
<רינה כהן: אני אגיד לך - - -
<קריאה: טלפון סלולרי, זאת השאלה, כזה משוכלל.
<קריאה: הוא אסטרונאוט?
<רינה כהן: ילד זקוק לקשר נותן תמיכה, מאפשר גדילה ויוצר זהות.
<רינה כהן: זה תפקידם של הורים ומחנכים.
<רינה כהן: ברגע שהדבר הזה חסר ממיטבו, נגיד את זה ככה בלשון עדינה, אז הוא מחפש את זה אצל בני הגיל שלו והוא צריך - - -
יפעת שאשא ביטון: אני פחות מסכימה עם הניתוח הזה, אני מוכרחה לומר, אנחנו לא נפתח פה את השיח, כי יש הרבה ילדים.
יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה?
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לקחת כדוגמה את מה שקורה פה, תסכימו איתי, אני כרגע לא זקוקה לתמיכה, יש לי הרבה בבית, הטלפון שלי מוצף בהודעות, לא של אנשים עלומים.
יפעת שאשא ביטון: יש פה איזה שהיא אינטראקציה חברתית שאנחנו יכולים לדון עליה בפני עצמה.
<רינה כהן: למה הילד מנהל שיח של בריונות ברשת?
יפעת שאשא ביטון: ברשותך, בואי נשאיר את זה במקום של הסמכות ההורית, מבטיחה לך שעוד יהיו לנו דיונים על הנושא של הילדים ואיך אנחנו מתמודדים גם ברובד הזה.
<רינה כהן: אז בואו נסכם את הנושא הזה ונדגיש את הנושא של האחריות הלאומית ודבר נוסף, על זה שגם הורים לא יכולים להיות לבד וגם המחנכים לא יכולים להיות לבד.
<רינה כהן: חוסר הקשר או הקשר הפחות טוב, בוא נגיד ככה, בין המבוגרים המשמעותיים, קרי הורים ואנשי מקצוע, בפער הזה נופלים ילדים.
<רינה כהן: בגילוי הדעת שרשמנו ויש לכל אחד - - -
יפעת שאשא ביטון: רינה, תודה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו קיבלנו את גילוי הדעת.
יפעת שאשא ביטון: אני פשוט רוצה לאפשר לגד גם לדבר ואנחנו כבר אחרי זמן הוועדה.
יפעת שאשא ביטון: אז ברשותך, יהיו לנו עוד הזדמנויות, אבל אני בהחלט לוקחת ממך את הנושא של מדיניות לאומית להעצמה הורית, אני אפילו אנסה לקדם את זה בשיח מול המשרדים השונים.
יפעת שאשא ביטון: תודה על הטיפ הזה.
<רינה כהן: אנחנו מצפים לחקיקה.
יפעת שאשא ביטון: גד, בבקשה.
יפעת שאשא ביטון: אבל, ברשותך, ממש בקצרה.
<גדי ליסק: קצר.
<גדי ליסק: אני פסיכולוג ואני בעמותת נתיבי רשת מרכז את התחום של רפואה התנהגותית, שזה כולל מחקר של השפעות בריאותיות ופסיכולוגיות של צריכת כל זמן המסך החל מינקות עד גיל הנוער.
<גדי ליסק: אנחנו כרגע מרכזים את מאגר הידע, שלצערי הוא הכי גדול, הייתי שמח שבכלל לא הייתי צריך לעשות את זה, שזה היה קיים מזמן.
<גדי ליסק: אנחנו דיברנו פה על מושגים כמו נגע חברתית ושאלנו מאיפה בא הרוע, איך הוא מתחיל - - -
יפעת שאשא ביטון: גדי, ברשותך, אנחנו כוועדה שמענו את זה, אני רוצה שתמקד את זה בנושא של ההורים, כי זה נושא השיח.
<גדי ליסק: אנחנו שואלים איך זה מתחיל מגיל צעיר, וזה התכנים אשמים, אז אנחנו צריכים למנוע כאן בעיות, דיברנו על מניעה ואני רוצה להכניס כאן אלמנט חדש במשוואה שלא דובר עליו בכלל וזה אלמנט אורגני, מאיפה נוצרת הבריונות.
<גדי ליסק: קודם כל היום אנחנו יודעים שזמן המסך בגיל הנוער הוא קרוב ל-9 שעות וזה כולל סמרטפונים, בעיקר סמרטפונים.
<גדי ליסק: זאת אומרת הורים שלא חושבים שזה זמן מסך עושים טעות רצינית ביותר.
<גדי ליסק: צריך להבין שזמן המסך הזה, עד גיל 20 לפחות, ובני הנוער לא מודעים לזה בכלל, ודאי ההורים, יוצר מתח כרוני במערכת הפיזיולוגית.
<גדי ליסק: מתח כרוני מבחינת התנהלות קצב הלב ומבחינת לחץ הדם.
<גדי ליסק: אלה הילדים שיבואו לתוך האינטרנט ויתפקדו.
<גדי ליסק: הגורמים הבאים זה שינויים במבנה המוח, שמתחילים מינקות.
<גדי ליסק: אלה המחקרים שמתחילים להתעסק ב - - -
יפעת שאשא ביטון: גדי, אתה נוגע בהשלכות של זמן מסך, אנחנו קיימנו על זה דיון מאוד מאוד ארוך, אני ממש באמת מבקשת, כי אנחנו כבר הרבה אחרי הזמן ואני רוצה לכבד את הנוכחים.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתיתן לנו מהמקום המאוד מקצועי שלך הצעה פרקטית לגבי ההתמודדות של ההורים, איך אנחנו יכולים לתת כוח בידיים של ההורים להתמודד עם כל זה.
<גדי ליסק: אני אגיד מה ההורים צריכים לדעת, כי חסר להם מידע.
<גדי ליסק: רק מילה אחת על ההשפעות האלה, ההשפעות האלה של זמן מסך יוצרות שינויים במוח, שינויים מבניים שיוצרים תכונות של כר לבריונות.
<גדי ליסק: זאת אומרת מאיפה הרוע הזה בא מגיל צעיר?
<גדי ליסק: הילד הנחמד שלנו פתאום מתחיל - - - זה יוצר שליטה קוגניטיבית לקויה, ירידה באמפתיה לאחרים, תגובות מתחושת איום, לכל דבר קטן אנחנו עונים מתחושת הישרדות ואיום.
<גדי ליסק: אלה דברים מוחיים, ויסות רגשי לקוי, אגרסיה, זה לא נראה כקונפליקט בעיני הילד ושליטה לקויה באימפולסים.
<גדי ליסק: זה הכול.
<גדי ליסק: זאת אומרת שאם הורים יידעו את הדבר הזה, שכל זמן מסך מעבר לשעה וחצי-שעתיים עד גיל 16-17, אנחנו לא ב-9 שעות, אלא נדבר שעתיים מקסימום, מתעצמות נטיות באופן אורגני לבריונות רשת.
<גדי ליסק: אם ההורים יידעו את זה, זה כל המסר, וצריך תקציב מאוד קטן בשביל זה.
<גדי ליסק: אם הורים יידעו את זה, אז יהיה עניין של הפחתת זמן המסך.
<גדי ליסק: אין לנו בעצם אל מי לדבר, אנחנו נותנים להם את כל החופש לגלוש כמה שהם רוצים בכל הכלים, כולל אחרי שעות כיבוי אורות, ואז מתפלאים שקרה משהו ואנחנו לא מבינים שזה משהו אורגני משמעותי.
יפעת שאשא ביטון: אתה אומר, הנגשת המידע הזה להורים יכולה להפחית.
<גדי ליסק: הנגשת המידע הזה, שההורים יגידו 'אני לא רוצה שזה יקרה לילדים שלי, אני לא רוצה ילד עם סטרס כרוני ועם שינויים מבניים כאלה במוח'.
<גדי ליסק: המידע הזה צריך להגיע דרך רופאי הילדים ודרך מיזם לאומי תקשורתי.
<קריאה: אני לא נתקלתי במידע הזה עדיין, זה באמת מעניין.
<קריאה: איפה אפשר למצוא את המחקר?
<גדי ליסק: תלכי לאתר נתיבי רשת, יש מאמר שלם על כל הדברים האלה.
יפעת שאשא ביטון: כם אני מסכמת.
יפעת שאשא ביטון: ראשית, אני רוצה להודות לכולכם באמת על הסבלנות ושנשארתם אפילו מעבר לזמן הוועדה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שעלו פה דברים מאוד חשובים שיכולים לסייע, גם מודלים שונים שאני אשמח לקבל כדי להנגיש אותם לכמה שיותר רשויות ובתי ספר, שיידעו באמת להשתמש בכלים האלה או לפחות יוכלו לבחור וללמוד מהכלים האלה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהשאלה הבאמת גדולה וחזקה שישבה פה במרכז זה העניין של התמודדות ההורים עם הפחד לעמוד מול הילדים ולראות מה באמת קורה שם, הרצון להישאר איתם באיזה שהיא מערכת יחסים של שקט תעשייתי ואיזה שהיא נינוחות, חברים עם הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אין שום פסול בלהיות חבר של הילד אם אתה קודם כל ההורה שלו.
יפעת שאשא ביטון: אז ככה לראות באמת מה היא נקודת הפתיחה.
יפעת שאשא ביטון: אני לוקחת את הרעיון של מדיניות לאומית להעצמת הורים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו ננסה ליצור איזה שהיא ועדה בין משרדית שתשב ותבחן איך אפשר לעשות את זה בשיתופי פעולה.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של פעילות משותפת בית ספרית, אנחנו דיברנו בהתחלה על הנושא של מתי ההורים הם קהל שבוי, במרכאות, אז יכול להיות שבאמת בפעילויות משותפות של הורים וילדים אנחנו נצליח להכניס את התכנים האלה.
יפעת שאשא ביטון: זה משהו ששווה לחשוב עליו.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שיש הרבה פעילויות משותפות של הורים וילדים בתוך בתי הספר, אפשר לווסת את אחת מהן.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח גם לקבל את המודל ועד הורים מייעץ, אני חושבת שאם הורים יתחילו לדבר בינם לבין עצמם ולשתף, עם איזה שהוא כוח מנחה, אז אולי גם דרך הערוץ הזה אנחנו נצליח לחזק ולעודד הורים יותר להתמודד.
<לורין פוריס: זה מה שאנחנו עושים בירושלים.
<לורין פוריס: זה המודל שלנו בירושלים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נרשום את הדברים הללו.
יפעת שאשא ביטון: אני אפנה פה לאנשים השונים שהציגו את הדברים ואנחנו ניעזר.
יפעת שאשא ביטון: המון המון תודה לכם.
<רינה כהן: חודש טוב לכולם.
יפעת שאשא ביטון: אני פותחת את ישיבת הוועדה לזכויות הילד.
יפעת שאשא ביטון: על סדר היום החלת דין רציפות על הצעת חוק זכויות החולה (תיקון מס' 9) (הסכמה לטיפול רפואי בשם קטין שהורהו מואשם בביצוע עבירת מין או אלימות כלפיו), התשע"ה-2014.
יפעת שאשא ביטון: מי יזמה את החקיקה זאת חברת הכנסת קארין אלהרר עם קבוצה נוספת של חברי כנסת.
יפעת שאשא ביטון: האם תרצי להתייחס?
קארין אלהרר: אני רק אומר בקצרה.
קארין אלהרר: קודם כל, תודה על קיומה של ההצבעה.
קארין אלהרר: מדובר בהצעת חוק שאם להיות הגונה וכנה, היא הוגשה על ידי חברת הכנסת יפעת קריב בקדנציה הקודמת ואני הצטרפתי להצעת החוק.
קארין אלהרר: אני חושבת שיש כאן הצעת חוק שהיא מאוד חשובה ומטרתה להגן על ילדים מפני הורים שביצעו בהם פגיעות ובאמת להבין מי הגורם שעשוי לתפקד בצורה המיטבית עבור אותם ילדים.
קארין אלהרר: הייתי מבקשת להחיל דין רציפות על ההצעה הזאת.
קארין אלהרר: אני מבינה שזה כבר עבר בוועדת שרים והייתי מבקשת מהוועדה גם לאשר את דין הרציפות כדי שנוכל לדון בהצעה וליצור מצב שהוא טוב יותר והגון יותר כלפי אותם ילדים.
יפעת שאשא ביטון: אני אציין שהוועדה בכנסת הנוכחית מטפלת בצורה מעמיקה ומקיפה בכל הנושא של פגיעות מיניות בקטינים, כך שהחלת דין רציפות מבחינתי הוא מאוד טבעי להתנהלות שלנו במהלך הנכנסת הזאת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מצביעים.
יפעת שאשא ביטון: מי בעד החלת דין רציפות על הצעת חוק זכויות החולה (תיקון מס' 9) (הסכמה לטיפול רפואי בשם קטין שהורהו מואשם בביצוע עבירת מין או אלימות כלפיו), התשע"ה-2014?
יפעת שאשא ביטון: בעד – פה אחד
יפעת שאשא ביטון: נתקבלה.
יפעת שאשא ביטון: אושר פה אחד.
יפעת שאשא ביטון: שיהיה בהצלחה.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני אפתח את הוועדה.
יפעת שאשא ביטון: הוועדה שלנו היום עוסקת בניצול ילדים והוריהם על ידי חברות פרסום.
יפעת שאשא ביטון: אני אתן קצת רקע, בתקופה האחרונה אנחנו הקדשנו את דיוני הוועדה לכל הנושא של גלישה בטוחה של ילדים באינטרנט, גלישה בטוחה ונכונה, חשיפה של ילדים באינטרנט לתכנים שונים ומגוונים ובתוך כך בעצם נחשפנו לתופעה אומללה, הייתי אומרת, של פנייה לקטינים דרך רשתות חברתיות ובהן יוצרים איזה שהוא פיתוי, איזה שהיא אשליה, שקוראת להם לבוא להצטרף לאודישנים או לתחרויות שונות ואחרות ומתוך כך התרחבנו לתופעה שמתרחשת על ידי חברות פרסום.
יפעת שאשא ביטון: תופעה שבה הם קוראים לקטינים לבוא, בחינם כביכול, ואחרי שהקטינים מגיעים למקום האודישנים אז מספרים להם הם מתאימים ומתוך כך יוצרים איזה שהוא לחץ של הסכם כספי דרך צילומי בוק או אודישנים נוספים או ליהוק לכל מיני תכניות וכך יוצרים התקשרות שאם אנחנו נסכם אותה במילה אחת, היא הונאה.
יפעת שאשא ביטון: בעיניי ההונאה הרגשית פה של הילדים היא הרבה יותר חמורה מההונאה הכספית ולכן אנחנו מכנסים את הוועדה לזכויות הילד, כדי לדון בתופעה הזו, לראות איך אנחנו יכולים למגר אותה ומה אנחנו יכולים לעשות במסגרת החקיקה בעניין.
יפעת שאשא ביטון: כם אני אפתח עם הנציגה של המועצה לשלום הילד.
יפעת שאשא ביטון: תציגי את עצמך לפרוטוקול.
<מירה קרני: שלום וברכה.
<מירה קרני: שמי מירה קרני, אני עובדת סוציאלית ומנהלת את נציב הקבילות במועצה לשלום הילד.
<מירה קרני: אני חייבת להגיד שמה ששמענו בקיץ האחרון, הייתה תחושה של דז'ה וו.
<מירה קרני: לפני 16 שנה אנחנו היינו בתסריט דומה מאוד, ואני מיד אומר מה ההבדל הגדול בין אז להיום, מצב שבו מזמינים ילדים בצורה מאוד מאוד אטרקטיבית, מבטיחים להם הצלחה, פרסום, נותנים להם הרגשה שהם מיוחדים ושהם הולכים לזכות באבק הכוכבים, כשגובים מההורים כסף תמורת ההבטחות האלה זה נותן תחושה שזה הרבה הרבה יותר רציני והנה הנה באמת הולך לקרות עם זה משהו משמעותי והילדים הולכים לישון עם חלומות מתוקים, מספרים לחברים והנה זה הולך לקרות, אבל למחרת בבוקר פתאום מבינים שלא מתקשרים אליי ועובר עוד שבוע ושוב לא מתקשרים אליי, והילד בטוח שזה רק לו וחלק מהילדים חווים את זה כפגיעה מאוד מאוד קשה, כאכזבה מאוד קשה.
<מירה קרני: הם בטוחים שמשהו בהם כנראה לא עבר נכון ולוקח הרבה זמן עד שמבינים שזה לא אני שלא בסדר, אלא הילד מבין שיש לו שותפים רבים מאוד לאכזבה הזאת.
<מירה קרני: בינתיים הוא צובר הרבה פעמים הרבה מאוד תסכול והרבה מאוד כאב.
<מירה קרני: בעצם הילדים צריכים לחזור לחברים שלהם, שכבר הנה, הספיקו לספר להם שהם הולכים לזכות בהצלחה והנה הולכים לראות אותם עוד רגע על איזה שהוא שלט חוצות או תכנית מדליקה והילדים צריכים להסתכל לחברים שלהם בעיניים ולהתחיל להסביר הסברים על ציניות של העולם, על זה שזה לא רק הם וזה קושי מאוד גדול.
<מירה קרני: אני חוזרת ואומרת, היינו בסרט הזה לפני 16 שנה, שהשאירו הרבה מאוד ילדים עם אבק ולא עם אבק של כוכבים.
<מירה קרני: אבל אז קרה משהו, כי הגורמים שעוסקים בתחום, כולל אותנו, המועצה לשלום הילד, שקיבלנו עשרות ומאות פניות מדי שבוע, הובלנו חקיקה עם הגורמים השונים ויש חוק שקובע שאסור לגבות תשלום על תיווך לדוגמנות ולפרסום ולכל זה.
<מירה קרני: בעצם הייתה תחושה שהחוק עשה את שלו ואולי בגלל זה כמה שנים היה שקט מהמעשים האלה ואז שוב הגיעה חצי שנה-שנה אחרונה ופתאום אנחנו מקבלים שוב אותו סגנון של תלונות, רק צורת הפנייה קצת השתנתה, בגלל האפשרות של לגשת לילדים דרך האינטרנט והנגישות הבלתי נסבלת הזאת של להגיע לכל אחד ואחד, כבר לא צריך לטרוח לשלוח אנשים לרחוב ולהגיד לילד 'איזה מהמם אתה', אפשר פשוט להזמין אותו דרך האינטרנט.
<מירה קרני: אני חייבת להגיד שהתסכול הגדול שלנו בעניין זה למה לחוק לוקח כל כך הרבה זמן עד שאוכפים אותו.
<מירה קרני: את התלונות שהגיעו, הראשונה שהגיעה אלינו הפנינו מיד למשרד הכלכלה, שאחראי על אכיפת החוק, ומאז הגיעו אליהם עוד ועוד ועוד ועוד ועוד פניות ותהליך האכיפה הוא מאוד איטי, כשבינתיים עוד ועוד ילדים חווים את העלבון והאכזבה הזאת ואת התסכול הזה.
<מירה קרני: השאלה הגדולה, אני חושבת, הייתי רוצה לשאול איך מונעים כזה דבר, אבל אני חוששת שאנשים מנצלים יהיו, ותפקיד החוק ותפקיד המחוקק ותפקיד רשויות האכיפה למנוע מהם לפגוע בעוד ועוד ועוד אנשים.
<מירה קרני: אנחנו רוצים לבקש שתהליך האכיפה יהיה מהיר, יעיל ומספיק חד וברור כדי למנוע מהבאים בתור לעשות אותו דבר.
יפעת שאשא ביטון: תודה, מירה.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להצטרף לדברים בעניין האכיפה.