GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<בת שבע שיינין: הם נמצאים בלשכה חצי שנה וזה הורס את כל הטיפול.
<בת שבע שיינין: צריך להוסיף תקנים.
יפעת שאשא ביטון: או לשנות את רצף הטיפול.
<בת שבע שיינין: נכון.
<בת שבע שיינין: אני חושבת שלשלוח אנשים, תחשבו על משפחה רגילה שהילד שלה נפגע ברחוב והיא צריכה לגשת ללשכת הרווחה ולשכת הרווחה לצערנו עד היום – גם אצלנו וגם בכל העולם – זה לא כבוד ללכת לשם.
<בת שבע שיינין: גם ללכת לשם וגם ללכת אלינו, לפתוח את הסיפור כאן ולפתוח את הסיפור שם, לפתוח תיק ברווחה, זה דבר קשה ולדעתי הוא מיותר.
<בת שבע שיינין: אפשר למצוא דרכים יותר קצרות כדי שאנשים יגיעו לטיפול.
יפעת שאשא ביטון: אני רושמת את זה לפני.
<בת שבע שיינין: הדבר האחרון שאני רוצה להגיד ואני אומרת הכול בקיצור.
<בת שבע שיינין: אם לא תהיה עבודת מניעה, חבל על הזמן.
<בת שבע שיינין: אני מרגישה את עצמי כמו בית חולים מתחת לגשר.
<בת שבע שיינין: יש גשר עם חור וכל המכוניות נופלות ולכן בנו בית חולים כדי שמיד הפצועים יקבלו טיפול.
<בת שבע שיינין: אין תקציב למניעה.
מיכל רוזין: השאלה אם רוצים מניעה כי למשל בבתי ספר שרוצים להיכנס ולעשות הדרכות למורים ורוצים להכניס את הנושאים ולדבר עליהם, אומרים, סליחה, אצלנו לא מדברים על הנושאים האלה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתייחס לזה בהמלצות.
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לעבור לעדות שתינתן כאן לגבי אופן טיפול.
יפעת שאשא ביטון: אני לא מציינת שמות.
<בת שבע שיינין: אני מבקשת לענות לחברת הכנסת.
<בת שבע שיינין: זה נכון שיש מקומות שמתנגדים למניעה, אבל יש יותר מקומות שמעוניינים בנושא של מניעה אבל אין לזה תקציב.
<בת שבע שיינין: אין לזה שעות ואין לזה תקציב.
יפעת שאשא ביטון: אפשר להכניס את זה במסגרות אחרות.
יפעת שאשא ביטון: יש היום מספיק מקצועות שמי שזה מאוד בנפשו יכול להכניס את זה לשם, אבל כמו שאמרת, זה עניין של טיפול מערכתי, להיכנס פנימה ולהבין את התהליכים שצריך לקיים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתייחס לזה בסיכום הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לשמוע את העדות.
יפעת שאשא ביטון: בלי שמות ובלי צילום.
יפעת שאשא ביטון: לפי סעיף 120 לתקנון הכנסת, ככל שיימסרו בשגגה פרטים מזהים בקשר לקטינים, הם יהיו חסויים בפרוטוקול ופשוט נעצור את ההקלטה.
<<מוזמן: > אני המקרה שציינה נציגת הרווחה שהטיפול התחיל בגלל חשיפה בתקשורת.
<<מוזמן: הבן שלי היה במשך ארבע וחצי שנים.
יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה כמה רגעים להירגע ואחר כך תמשיך?
<מוזמן: מגיל שבע וחצי הילד שלי עבר את הדברים הכי קשים שיכולים להיות.
<מוזמן: אנחנו כהורים, זיהינו מצוקה אצל הילד, ניגשנו לטיפול.
<מוזמן: ניגשנו לקופת חולים על מנת לקבל איזשהו סיוע פסיכולוגי.
<מוזמן: הילד חזר לעשות את הצרכים, סובל מחרדות.
<מוזמן: דברים מאוד קשים.
<מוזמן: התחלנו את הטיפול במסגרת קופת חולים אצל פסיכולוג והשאלה הראשונה שנשאלנו היא האם הילד עבר תקיפה.
<מוזמן: אמרנו שלא ידוע לנו והילד אמר לא.
<מוזמן: במשך למעלה משנה המתנו להתחלת הטיפול בקופת חולים, לפסיכולוג.
<מוזמן: הפעלנו כל מיני אנשים שיכולנו להפעיל על מנת לקדם ולזרז את התור.
<מוזמן: הגענו למשמר העם ואז אחרי שנה של טיפול במשמר העם, הילד חשף את זה.
<מוזמן: הוא בא אל אשתי ואמר לה: אימא, בן אדם פלוני פוגע בי.
<מוזמן: בחור שמסתובב אצלנו בבית, שנתנו לו איזושהי אווירה חמה.
<מוזמן: זה קרה לפני כשלושה חודשים.
<מוזמן: מאז נודע לנו, אני פניתי לרב שלי והרב שלי אמר לי בצורה מפורשת: תעשה את כל מה שצריך לעשות.
<מוזמן: את כל מה שצריך לעשות.
<מוזמן: זה בתשובה לכל מה שנאמר כאן.
<מוזמן: אני פניתי לפסיכולוגית שמטפלת בילד ואמרתי לה: תשמעי, המקרה הוא כך, הילד מספר על פגיעה שנמשכת במשך ארבע וחצי שנים.
<מוזמן: המטפלת אמרה שהיא מדווחת על זה למרכז ההגנה בירושלים.
<מוזמן: היא שוחחה עם הילד, שמעה את כל הסיפור ושלחה את זה למרכז ההגנה.
<מוזמן: אז אמרו לנו שמרכז ההגנה, שם זה מקום חקירה של הילד ורק שם הוא יכול לדבר ואנחנו עם לבנת חבלה בבית אחרי שהילד התפרק וסיפר את הדברים.
<מוזמן: אותו פוגע מסתובב סמוך לבית ואנחנו ממתינים למרכז ההגנה.
<מוזמן: אנחנו שוב יוצרים קשר עם הפסיכולוגים ואני אומר לה: תשמעי, אף אחד לא יצר אתנו קשר, מה קורה?
<מוזמן: היא מרימה טלפון למרכז ההגנה ובמרכז ההגנה אומרים: אנחנו עמוסים ואין לנו כוח אדם וזה ייקח זמן.
<מוזמן: יום, יומיים, אני מתקשר למרכז ההגנה וזאת התשובה שאני מקבל.
<מוזמן: אשתי מתקשרת למרכז ההגנה וזאת התשובה שהיא מקבלת.
<מוזמן: במשך למעלה מחודש ימים הילד לא נחקר ואותו מפגע מסתובב ואין זמן לצוות הטיפולי ויש שם צוות טיפולי מדהים, אנשים עם לב ענק.
<מוזמן: מרכז ההגנה שעובד מהשעה 8:00 עד השעה 4:00, זה פשע.
<מוזמן: זה פשע והאנשים כאן ייתנו את הדין על זה.
<מוזמן: חוקרי משטרה שנמצאים במרכז ההגנה, לשם אני אמור להביא את הילד שלי, אין אף אחד שמדבר עם הילד ואני לא יודע מה לעשות.
<מוזמן: אין שום הדרכה.
<מוזמן: אנחנו נכנסים לאתר האינטרנט של הרווחה, ריבונו של עולם, יש לנו לבנת חבלה בבית, מה אני עושה עם זה?
<מוזמן: כלום.
<מוזמן: שום הנחיה.
<מוזמן: שום דבר לא ברור ואין לי אל מי לפנות ואני בהמתנה.
<מוזמן: כל פעם במרכז ההגנה כשאני מתקשר, אומרים תמתין.
<מוזמן: למי אני אמתין?
<מוזמן: מה אני עושה עם הילד?
<מוזמן: אין עם מי לדבר.
<מוזמן: יש להם מצוקת כוח אדם וכל מיני דברים ואני יכול להבין את זה, אבל מישהו צריך לתת את הדין בדבר הזה.
<מוזמן: במסגרת העבודה שלי – אני עובד בקול ישראל, מקום שעומד להיסגר לפי הדברים שנאמרו כאן אתמול – הייתי חייב לערב אנשים אצלי ולספר להם את הסיפור שלי שאני הולך עם לבנת חבלה בבית ושאני מפחד שהילד יפגע בעצמו ואני לא יודע מה לעשות.
<מוזמן: דיברתי עם חברת הכנסת אורלי לוי והיא לא יכלה לעצום עין.
<מוזמן: היא אמרה שהיא פשוט בהלם.
<מוזמן: היא יצרה קשר עם שר הרווחה וייאמר לזכותו שרק אחרי המעורבות הזאת קיבלנו טלפון שאנחנו מוזמנים למרכז ההגנה ואמרו לי שהקדימו את התור.
<מוזמן: חודש ימים.
<מוזמן: שמעתי כאן את הדברים שאמרת ואני פשוט עמדתי להתפוצץ.
<מוזמן: חודש ימים אני מחכה לתשובה ואף אחד לא דיבר אתי.
<מוזמן: במסגרת התקופה הזאת הילד הולך לבית הספר והוא מתפרץ בבכי בכיתה והוא לא יכול לתפקד.
<מוזמן: מה אני עושה?
<מוזמן: אף אחד לא מתדרך אותי גם היום.
<מוזמן: גם היום, אחרי שהתפוצצה כל הפרשייה, אף אחד לא מתדרך אותי.
<מוזמן: אף אחד מהרווחה לא יצר אתי קשר.
<מוזמן: יצרה אתי קשר מנהלת לשכת הרווחה באזור המגורים שלי וביקשה שאגיע אליה ושאביא לה את תלושי השכר.
<מוזמן: סליחה, אני לא מבקש עזרה מהרווחה.
<מוזמן: אני לא נזקק ולא מוכן לתת את הפרטים שלי ברווחה.
<מוזמן: טוב, תשמע, אנחנו נעשה לך טובה ונעביר את הדברים למיטל, עמותה שאמורה לטפל במקרים האלה.
<מוזמן: עד היום אף אחד לא יצר אתי קשר.
<מוזמן: ייאמר לזכותו של דוקטור יצחק קדמן ועורכת הדין כרמית שהם בעצם המקום היחיד בו יכולתי לפתוח את הדברים.
<מוזמן: כל רגע הילד שלי מתקשר אלי גם כשהוא בבית הספר: אבא, אני נזכר שהוא עשה לי את זה פה.
<מוזמן: מה אני עונה לילד?
<מוזמן: אף אחד לא תדרך אותי ואף אחד לא מתדרך אותי.
יפעת שאשא ביטון: היום זה בטיפול של מרכז ההגנה?
יפעת שאשא ביטון: מה הסטטוס של זה?
<<מוזמן: > אחרי שהילד שלי נחקר במרכז ההגנה, הבחור נעצר והוגש נגדו כתב אישום.
<<מוזמן: כרגע הוא עצור עד תום הליכים.
יפעת שאשא ביטון: יש ליווי של המשפחה מעבר לליווי שלכם?
<<מוזמן: > אין שום ליווי.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על הליווי של הרשויות.
מיכל רוזין: מרכזי הטיפול הנפשי אמורים לתת ובוודאות הם נותנים טיפול למשפחות.
<<מוזמן: > אנחנו בהמתנה.
<קריאה: רות כבר קיבלה את התיק מהרווחה והוא עתיד בימים הקרובים לעבור למיטל.
<קריאה: בעניין הזה ייאמר שהיא קיבלה את התיק בשבוע שעבר ולא לפני שלושה חודשים.
<קריאה: פשוט היה איזה עיכוב.
<<מוזמן: > אין שום הנחיות.
יפעת שאשא ביטון: זה עדיין לא הופך את זה לכך שזה בסדר.
<חניתה צימרין: זה מקרה פרטי שצריך להתייחס אליו.
<<מוזמן: > לצערי זה לא מקרה פרטי כי אני הייתי במרכז ההגנה.
יפעת שאשא ביטון: זאת דוגמה שבעצם משקפת.
<<מוזמן: > אני הייתי במרכז ההגנה עם הילד וישבתי בהמתנה בחוץ והפקידה שעונה לטלפונים אומרת לאנשים שמתקשרים: רבותיי, אנחנו עמוסים ואין לנו כוח אדם, תמתינו בסבלנות.
<<מוזמן: היא אמרה את זה לידי וחבל שלא הקלטתי אותה.
<קריאה: ילדים לא יכולים להמתין.
<קריאה: המדינה צריכה להבין את זה.
<<מוזמן: > זאת התשובה שאני קיבלתי.
מיכל רוזין: אבל אמרו שאין רשימות המתנה וכי כולם מטופלים.
מיכל רוזין: אני לא מצליחה להבין.
<<מוזמן: > אחרי כל הסיפור הזה פניתי לביטוח לאומי כי אנחנו הורים עובדים.
<<מוזמן: המרכזים פתוחים בשעות העבודה שלנו ואז אנחנו צריכים לעזוב את העבודה ולהמשיך את הטיפול בילד על חשבוננו ואף אחד לא נותן לזה מענה ואין שום פתרון בקטע הזה.
<<מוזמן: זה על חשבון הימים הפרטיים שלי, ימי החופשה שלי כי אין מענה לילדים במצב כזה.
יפעת שאשא ביטון: אין הכרה בביטוח לאומי.
<<מוזמן: > אין הכרה.
<<מוזמן: אני הולך לביטוח לאומי ואני מגיש בקשה לתביעה, ואז אומרים לי שאני צריך להביא את הילד לעדות.
<<מוזמן: אמרתי לו: תקשיב לי טוב, לא יהיה מצב כזה שאני אביא את הילד שלי לעדות, בפני מי?
<<מוזמן: הילד שלי שנה ומשהו נמצא אצל פסיכולוגית עד שהוא פתח ואני צריך להביא אותו לביטוח לאומי?
<<מוזמן: הוא אמר לי שהוא יעשה לי טובה.
<<מוזמן: לא, אל תעשה לי טובה.
<<מוזמן: מה פתאום ילד עד גיל 18 צריך להגיע למקום כזה לביטוח לאומי ולספר את הסיפור, בפני מי?
<<מוזמן: איפה הרגישות?
<<מוזמן: איפה האכפתיות?
<<מוזמן: מה זה הדבר הזה?
<<מוזמן: באיזה רשות לבוא ולהגיד את זה?
<<מוזמן: בפני מי הילד שלי צריך לבוא ולספר על מה שהוא עבר ומה שהוא עובר?
<<מוזמן: טיפת אכפתיות.
<<מוזמן: מה פתאום?
<<מוזמן: בשום פנים ואופן, ילד מתחת לגיל 18 לא ייחקר בביטוח לאומי ולא צריך לתת שום עדות.
<<מוזמן: אחר כך אומרים למה הציבור החרדי לא מספר.
<<מוזמן: אני חרדי.
<<מוזמן: כל הרבנים אליהם פניתי, לא היה רב אחד שאמר לי לא לדבר.
<<מוזמן: אף אחד.
<<מוזמן: כולם אמרו לי, לך ותעשה מה שאתה צריך לעשות.
<<מוזמן: אחד הרבנים של הקהילה המקומית אמר לי: תשמע, אל תשכח שאתה באיזושהי נקודה מסכן את הילד שלך.
<<מוזמן: אמרתי לו: תקשיב לי טוב, אני מחליט בשביל הילד שלי ואף אחד לא מחליט בשבילי ומי שלא נאה לו, שילך למקום אחר.
מיכל רוזין: הלוואי שכל ההורים יהיו כמוך.
מיכל רוזין: הלוואי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע עוד שתיים-שלוש התייחסויות כי אני רוצה לסכם את הדיון ואני מבטיחה לכם זה רק דיון ראשוני.
מיכל רוזין: לא קיבלנו תשובה למה מרכזי טיפול לקחו על עצמם לעבוד אחרי שעות אחר הצהרים ובבוקר הם עושים השתלמויות והדרכות צוות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתייחס לזה בסיכום.
מיכל רוזין: למה מרכזי ההגנה לא עובדים אחר הצהרים?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נקיים דיון על מרכז ההגנה אבל יש לי הצעה אופרטיבית אפילו ממוקדת יותר.
יפעת שאשא ביטון: מהדיון הזה חייבות לצאת הצעות אופרטיביות וצעדים משמעותיים לקידום כל הסוגיות שעלו כאן.
יפעת שאשא ביטון: אני מבטיחה לסכם את זה בדברי הסיכום.
<טליה אתגר: אני מעמותת על"ם.
<טליה אתגר: הכנתי כאן ארבעה עמודים של ראשי פרקים על החברה החרדית אבל לא אקריא לכם אותם.
<טליה אתגר: אני רק אומר שבהמשך למה שנאמר כאן, אני חושבת שצריך לעשות גם מניעה, גם טיפול בנפגעים וגם טיפול בתוקפים ולא רק כי הקורבנות יהפכו לתוקפים אלא טיפול בתוקפים הוא גם מניעה.
<טליה אתגר: אנחנו מונעים את התוקפים הבאים.
<טליה אתגר: עוד דבר שאני יכולה להגיד אותו באופן כללי.
<טליה אתגר: אנחנו ארץ של כור היתוך.
<טליה אתגר: יש לנו המון תת תרבויות כאן והאחריות ללמוד מהי התרבות ואיך לטפל בכל אחת, היא עלינו המטפלים.
<טליה אתגר: אי אפשר לבוא לחברה הערבית, הקיבוצים, החברה החרדית ולהגיד "אתם".
<טליה אתגר: אנחנו צריכים ללמוד את התרבויות השונות ולדעת איך לטפל בכל אחת.
<טליה אתגר: אני למעלה מ-15 שנים עובדת בבני ברק עם המגזר החרדי.
<טליה אתגר: אני אישה חילונית ולא ידעתי את הדברים אבל היום אני יכולה להגיד שבלי לדעת - השקעתי בזה 15 שנים כדי ללמוד – זה מה שעושה את ההבדל, להבין באמת עם מי אתה עובד ולקחת אנשים שמכירים את התרבות, את השפה וזאת לא רק ערבית אלא גם חרדית היא שפה אחרת וגם בקיבוצים מדברים אחרת.
<חניתה צימרין: גם אמהרית היא שפה אחרת.
<טליה אתגר: נכון.
<טליה אתגר: יש לנו אחריות לדעת בפני מי אנחנו עומדים.
<טליה אתגר: אנחנו לא יכולים לעשות את זה עכשיו ואנחנו גם לא יכולים להכשיר מטפלים מכל סוג שיטפל בדוברי רוסית או אוזבקית אבל התפיסה הכללית של התרבות היא האחריות שלנו, המטפלים.
<טליה אתגר: רק הבנה של התרבות תאפשר לנו באמת יצירת טיפול יותר הולם.
<אורית סוליציאנו: אני המנכ"לית של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.
<אורית סוליציאנו: אגב, יש לנו מרכז סיוע לנשים דתיות ונמצא כאן נדב כאן שהוא מנהל את הקו של גברים דתיים.
<אורית סוליציאנו: יש הרבה מה להגיד אבל מאחר ואין זמן, אני אתייחס בקצרה לארבע נקודות.
<אורית סוליציאנו: שוחחתי עם האדון כאן ואנחנו רואים מצוקה כאשר המדינה לא מתנהלת כלפי ההורים.
<אורית סוליציאנו: לבנת חבלה בבית, מי נותן מענה להורים?
<אורית סוליציאנו: כל הטיפולים הפורמליים וכל המרכזים הפורמליים חייבים לייצר גם קבוצות תמיכה להורים.
<אורית סוליציאנו: אמנם במרכזי הסיוע בארץ הם ניתנים באופן וולנטרי או במחיר מאוד מאוד סמלי, קבוצות תמיכה להורים, ואפשר לפנות למרכזים לפי אזור המגורים אבל אין בזה די.
<אורית סוליציאנו: אני חושבת שבכל מרכז טיפולי חייבים לבנות קבוצות תמיכה להורים שעוברים את הדבר הזה.
<אורית סוליציאנו: נושא שנתקלנו בו וקשור לחברה החרדית.
<אורית סוליציאנו: אם הפוגע הוא מתוך מערכת החינוך החרדית, ובמיוחד אם זאת המערכת הבלתי פורמלית, יש ואקום.
<אורית סוליציאנו: על פי חוק כשיש פוגע שהוא נגיד איש מערכת החינוך ומתנהלת חקירת משטרה, המשטרה מחויבת להודיע למערכת החינוך על כך שכרגע מתנהלת חקירה.
<אורית סוליציאנו: במיוחד במגזר החרדי הלא פורמלי אין ידוע, כך שיכול להיות איש מסוים שעובד במערכת החינוך שהוא פוגע וכרגע יש חקירה אבל אף אחד לא יודע על כך.
<אורית סוליציאנו: חייבים לבדוק את הדבר הזה ולטפל בו כי הפצצה המתקתקת ממשיכה להתפוצץ.
<אורית סוליציאנו: במדינת ישראל כחובה ובאופן סיסטמתי אין הכשרות הן של מערכת החינוך את עצמה של ילדים שעברו הכשרות לגבי כל הנושא הזה כך שידעו לזהות.
<אורית סוליציאנו: זה קיים בצורה וולנטרית.
<אורית סוליציאנו: חייבים שמשרד החינוך יוציא הנחיה גורפת כי כמה שנים אנחנו יכולים לחכות לזה?
<אורית סוליציאנו: אנחנו כמרכזי הסיוע מעבירים עד 10,000 סדנאות בשנה ואנחנו אולי הארגונים הכי מקצועיים שעובדים בזה כבר שלושים שנים.
<אורית סוליציאנו: צריך להרחיב את זה כי מה שעושים, אין בו די.
<אורית סוליציאנו: לאור הדברים שנאמרו כאן, ואני חושבת שזה לא תיקון כל כך מסובך לחוק, חייבים לשנות את חוק דמי מחלה כך שיכיר בהיעדרות הורים מהסיבות הללו כסיבה מוצדקת לקחת חופשה כך שהימים לא יהיו על חשבונם.
יפעת שאשא ביטון: הרב מלמד, בבקשה.
<אשר מלמד: כל מה שעולה כאן, לא משנה מה היקף הפגיעות, מדובר כאן בדיני נפשות.
<אשר מלמד: כל ילד שנפגע, זה עולם ומלואו.
<אשר מלמד: השאלות של מה קורה אתו במשך החיים ואיך הוא מתנהל, האם הוא יכול להתחתן או לא, אלה דברים שהם מאוד מאוד מורכבים.
<אשר מלמד: כאדם חרדי וגם כאדם שנמצא בתוך המשטרה, חשבתי לעצמי מה התרומה שאני יכול לתרום כרב משטרתי מעבר לתפקיד הקלאסי של רב.
<אשר מלמד: זה באמת לייצר את הגשר הזה בין הציבורים, בין החברה החרדית לרשויות החוק.
<אשר מלמד: כדי שנוכל להתמודד עם הנושאים האלה, כאן אנחנו מדברים על האם הרבנים מדווחים, האם הילד שמגיע לחקירה מדבר או לא מדבר מספיק, האם כאשר הפדופיל מספר על עוד מקרים, האם המשפחות הנוספות יסכימו או לא יסכימו לבוא.
<אשר מלמד: כדי לייצר כתבי אישום - בכל מקרה שאנחנו מעורבים בו, יש כתב אישום עד הסוף - אם עובדים נכון, אפשר להגיע להישגים.
<אשר מלמד: אם אנחנו רוצים להגיע להישגים, אנחנו צריכים להבין מה הם החסמים.
<אשר מלמד: כל זמן שלא נבין מה הם החסמים, לא נדע איך להתמודד עם הבעיה.
<אשר מלמד: אם לא נבין שבציבור החרדי יש חסמים שהם לא קשורים לאוכלוסיות אחרות, אי אפשר לעבוד ביחד.
<אשר מלמד: אני אתן דוגמאות של אדם חרדי שבעצם יודע שיש פגיעה ועכשיו הדילמה שלו היא האם לדווח למשטרה או לא לדווח למשטרה.
<אשר מלמד: קודם כל, נושא של חילול השם.
<אשר מלמד: זאת אחת העבירות החמורות.
<אשר מלמד: לא משנה שחילול השם הוא בדיוק הפוך.
<יצחק קדמן: חילול השם הוא המעשה ולא הדיווח עליו.
יפעת שאשא ביטון: תתייחס בקצרה כי אנחנו ממש לקראת סיום הדיון.
<אשר מלמד: אני אדבר על הפתרונות אליהם הגענו.
<אשר מלמד: אנחנו מייצרים עכשיו מעגלים משותפים של רבנים, של קציני משטרה, של פרקליטות.
<אשר מלמד: לפני חודשיים היה מפגש של 18 רבנים עם כל נציגות פרקליטות מחוז מרכז, עם פיקוד התחנה הרלוונטית, כדי לייצר את השיח המשותף הזה וכדי שיהיה קשר בין אישי.
<אשר מלמד: כאשר מכירים אחד את השני, אין חרדות ואין חששות.
<אשר מלמד: גייסנו 16 חוקרים חרדים מתוכן 12 חוקרות שאחרי בסך הכול שלושה חודשים שהם נמצאים בתחנות, כמו שהזכירו כאן, במחוז מרכז תל אביב וירושלים, כבר אנחנו רואים את השינוי.
<אשר מלמד: כאשר מתקשרת החוקרת החרדית לאותו בית ואומרת שמדברת פריידי, זה נגמר כי המשפחה מבינה שהמתקשרת היא חרדית וכל הלחץ יורד.
<אשר מלמד: כשמגיעה אישה למסור עדות בתחנת פתח תקווה על תיק שלא קשור לתחנה, היא באה למסור השלמת עדות והיא רואה את החוקר החרדי מולה, היא אומרת לו שהיא רוצה לשתף אותו ולספר לו שהבן שלה נפגע.
<אשר מלמד: כשאנחנו מגיעים למרכז הגנה בתל השומר, אדם פגע בשני נערים והנער שהוא מעל גיל 14 אומר שהוא לא מוכן להיחקר אצל חוקרת אישה, אנחנו מריצים חוקר חרדי מפתח תקווה.
<אשר מלמד: זאת התאמה.
<אשר מלמד: זאת הדרישה של הרבנים וכאן אנחנו יכולים להשיג את הדבר.
מיכל רוזין: זה לא עובד לשני הכיוונים?
מיכל רוזין: למשל אני יכולה להגיד לך שאני שומעת לפעמים הפוך, שממש לא רוצים שזה יהיה מישהו מתוך הקהילה.
<אשר מלמד: יש שתי חוקרות חרדיות בתחנת ראש העין אבל יש עוד עשרים חוקרים כך שאתה יכול ללכת לאן שאתה רוצה.
<אשר מלמד: אם הילד במרכז ההגנה אומר שהוא לא מוכן לדבר עם אישה אלא הוא רוצה חוקר חרדי, זה מתאפשר.
<יצחק קדמן: העיקר שיהיו אופציות.
מיכל רוזין: אופציות זה מצוין.
<אשר מלמד: דבר אחרון נוסף שאפשר לייצר.
<אשר מלמד: הקמנו יחד עם מרכז תהל מערך מתנדבות חרדיות.
<אשר מלמד: יש לנו מתנדבות סל"ע, סיוע קורבנות עבירה, ואנחנו מכשירים אותן והן בעצם מהוות עוד איזו חוליה של גשר בין הקהילות.
<אשר מלמד: הן נציגות של הקהילות ופונים אליהן.
<אשר מלמד: דבר אחרון, אלה הרבנים.
<אשר מלמד: אתם חייבים לדעת שהרבנים הם הציר המרכזי.
<אשר מלמד: יהיו רבנים, יהיה הכול.
<אשר מלמד: לדבריה של חברת הכנסת רוזין.
<אשר מלמד: נפגשתי עם הרב לאו וגם העברנו מסמך לשר הדתות והם הולכים לעשות כנס רבנים ורבניות בו ישתתפו מאה רבנים ורבניות כדי ללמד אותם קודם כל את מסגרת החוק, מה מותר, מה אסור ומה המסוכנות של פדופיל.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת מחילה מכל אלה שלא נתתי להם את זכות הדיבור.
יפעת שאשא ביטון: הארכנו את הדיון ובשקט יכולנו לשבת כאן עוד כמה שעות אבל חשוב לי לסכום את הדיון ולציין שוב שזאת נקודת פתיחה של טיפול בנושא הזה.
יפעת שאשא ביטון: כתבתי כאן כל כך הרבה דברים שיש להמליץ, אבל תוך כדי הדיון שהתגבש, אני אומר רק נקודות עיקריות.
יפעת שאשא ביטון: הסיפא של הדברים היא שאנחנו חייבים לצאת מכאן עם שני צוותים, צוות מקצועי אחד – ואני רוצה להיות שותפה לו - צוות שיטפל בכל הנושא של טיפול בפניות, בחקירה מיטבית, של הבאת תיקים לכדי טיפול מיטבי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבחן את החסמים שיש ונבחן את העיוותים שקיימים כפי שציינו כאן מבחינתה עדות שנותנים קטינים.
יפעת שאשא ביטון: ננסה לראות איך אנחנו יכולים לטפל בהם או להסיר אותם, אם זה באמצעות חקיקה ואם זה בדרכים אחרות.
יפעת שאשא ביטון: זאת סוגיה אחת שאנחנו חייבים לתת עליה את הדין וזה נוגע גם לחברה הכללית וגם למגזר החרדי.
יפעת שאשא ביטון: הצוות השני הוא צוות שאני כן רוצה לקיים אותו שיעסוק רק במגזר החרדי כדי לנסות ולהבין באמת את הצרכים הייחודיים של החברה, את היכולת שלנו לחבר אותם עם המוסדות השונים תוך כדי שאנחנו נותנים מענה בתוך החברה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מוותרים על העניין של הענישה ושל מיצוי הדין עם התוקפים אבל לצד זה גם על העניין של הטיפול בהם ובנפגעים.
יפעת שאשא ביטון: זה לצד הטיפול שיש לעשות עם המשפחות ואני מבינה שיש כאן עניין שהוא מאוד מאוד מורכב.
יפעת שאשא ביטון: חשוב לי לומר שאנחנו לא באים כאן בביקורת.
יפעת שאשא ביטון: העלינו כאן נושא שהוא מאוד מורכב, שיש בו המון נקודות שצריך להתייחס אליהן.
יפעת שאשא ביטון: יש המון חסמים בכל החברה בכלל ובחברה החרדית בפרט ולכן אני יוצרת שתי קבוצות נפרדות של עבודה בהן ניפגש.
יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר תוך ארבעה חודשים – כי אנחנו יוצאים לפגרה ונראה איך אנחנו נפגשים בתקופת הפגרה – אנחנו נתכנס כאן שוב כשיש לנו תכנית עבודה ואנחנו יודעים בדיוק מה הנקודות בהן אנחנו רוצים לטפל ואיך אנחנו מקדמים אותן מבחינה אופרטיבית.
יפעת שאשא ביטון: אני אומר בקצרה שהנקודות שעלו כאן ושאני דורשת לקבל הן הפילוח של הענישה.
יפעת שאשא ביטון: חשוב לי לדעת מה חומרת גזר הדין שניתן בעבירות שונות.
יפעת שאשא ביטון: אני כן חושבת שזה משהו שצריך לעלות למודעות ואני כבר אומרת שמתוך המעט שאני מכירה, אנחנו נדרוש החמרה של גזרי הדין כי אחרת אנחנו לא נוכל ליצור הרתעה.
יפעת שאשא ביטון: הנושא של ליווי המשפחה הוא עניין קריטי בתוך התהליך הזה.
יפעת שאשא ביטון: אני מאוד הייתי רוצה שפניות יטופלו לא כי מישהו דאג לקדם אותן בתור אלא כי זה יהיה בנפשנו לראות איך אנחנו מקצרים את התורים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה את זה גם בתוך הצוותים המקצועיים.
יפעת שאשא ביטון: אין ספק שבדיונים אנחנו נתייחס לנושא של גיוס רבנים.
יפעת שאשא ביטון: לגייס אותם מהבחינה הזאת שהם באמת ייתנו את האמון וישתפו פעולה אבל לצד זה אנחנו חייבים לעשות טיפול בתוך הקהילות, בין אם זה בתוך מערכת החינוך ברמה החברתית הכללית ובין אם זה בתוך החברה החרדית כדי להעלות מודעות של הציבור, של הילדים, של ההורים, של כל מי ששותף שם.
יפעת שאשא ביטון: אני לא אקריא את הכול אבל אני באמת אומרת שאנחנו נצא מכאן עם שני צוותי עבודה ואלה יהיו צוותים מצומצמים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפנה לאנשים שיושבים כאן ואם נרגיש צורך, אנחנו נצוות אנשים נוספים שלא יושבים כאן היום.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבוא לכאן בעוד ארבעה חודשים בעזרת השם ואני מקווה שנבוא עם שתי תכניות עבודה, אחת למגזר החרדי ואחת ברמה הכללית ומשם נראה איך אנחנו מתקדמים.
יפעת שאשא ביטון: המון תודה לכולם והמון סליחה לכל מי שלא קיבל את רשות הדיבור.
יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, אני מבקשת להתחיל את הוועדה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מציינים היום יום מיוחד למיגור השיח האלים והבריוני ברשת.
יפעת שאשא ביטון: למעשה הדיון הזה ממשיך סדרת דיונים שהתחלנו בהם כבר במושב הקודם, בניסיון לראות איך אנחנו יכולים להתמודד עם האלימות ברשת, עם הסכנות ברשת ולאפשר לילדים שלנו גלישה יותר בטוחה ממה שהם חווים היום.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו בחרנו את הדיון ביום המיוחד להקדיש דווקא להעצמת ההורים.
יפעת שאשא ביטון: אני משוכנעת שלהורים יש פה תפקיד ומקום מאוד מאוד משמעותי בסיוע של כולנו להתמודדות עם הסכנות באינטרנט.
יפעת שאשא ביטון: אני מאמינה שההורים צריכים להיות הרבה יותר דומיננטיים, הרבה יותר נוכחים, לא רק פיזית, אלא גם תודעתית, בעולמם של הילדים כשהם נמצאים או מצ'וטטים באינטרנט ולכן אני חושבת שהדיון היום צריך לעסוק בשאלה איך אנחנו מעצימים את ההורים, איך אנחנו נותנים להם את הכוח ואת הכלים להתמודד עם המציאות שבה הילדים היום מסתובבים הרבה יותר ברשת מאשר ברחובות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפתח את הדיון עם הדוברים ואני מבטיחה שאני אאפשר לכולם לדבר, רק תשתדלו לעשות את זה בצורה עניינית, קצרה וכמובן ממוקדת.
יפעת שאשא ביטון: יש לנו נציגים ממשרד החינוך, יש לנו את יסמין והילה, בוקר טוב.
יפעת שאשא ביטון: מישהי מכן רוצה לפתוח?
<הילה סגל: נגיד באופן כללי שהמשרד שלנו מאוד עסוק בסוגיה של גלישה בטוחה.
<הילה סגל: ברשת יש הרבה אתגרים, אבל כמו כשיוצאים לרחוב, ברחוב יש הזדמנויות ויש גם סכנות.
<הילה סגל: באופן עקרוני אני רוצה להגיד מילה על מה אנחנו עושים עם התלמידים, מאוד בכללי, כי ביקשת קצר ואנחנו עסוקים בהורים, אבל שבתי הספר היום פועלים בשלוש פעימות סביב ההסברה לתלמידים על איך חיים ברשת, בתחילת השנה, באמצע השנה, כשמתקיים השבוע הלאומי לגלישה בטוחה, ולקראת היציאה לחופשה.
<הילה סגל: אני חושבת שזה אחד התחומים אולי הכי מטופחים מבחינת חומרים מושקעים, ויסמין תגיד תיכף מילה על איזה סוג של חומרים יש לנו, חומרים, מערכים, סדנאות, סרטונים, עזרים, שותפויות עם משרדים אחרים, משרד המשפטים ששותף לפעילויות שאנחנו עושים עם תלמידים, לצד כל זה יש לנו גם חוזר מנכ"ל חדש שיצא באפריל האחרון שמדבר אמנם על יצירת אקלים מיטבי וצמצום אלימות בכלל, אבל בפעם הראשונה מפרט בצורה מאוד מאוד ברורה מה נדרש מבית ספר לעשות בימים של שגרה, זאת אומרת מה אמור להופיע, מרמת תקנון, כי הילדים צריכים לדעת לא רק כשקורה אירוע, ושלוש רמות של התייחסות, חינוכית, חינוכית טיפולית, חינוכית טיפולית ועל פי חוק במצבים של פגיעה ברשת, וזה טווח גדול מאוד, סוגי הפגיעה הם בטווח רחב מאוד, מהצקה חד פעמית ובאמת התנהגויות שהן ברמה של חוסר מודעות ועד להתנהגויות פוגעות וקשות וחמורות.
<הילה סגל: אני אגיד שבקצה של התגובה שלנו, ועוד פעם, יש לי עוד הרבה מה להגיד, אבל אני מקצרת בכוונה, אחת ההחלטות שאנחנו קיבלנו, בעיקר סביב הנושא של הפצת תמונות עירום ותמונות של אקט מיני וסרטונים של קטינים, אחת ההחלטות שקיבלנו, לא בקלות, עם כאבי בטן, הייתה שכשמגיע כזה דבר לפתחו של מנהל או מנהלת בית הספר הם מגישים תלונה במשטרה על אף שאין על זה היום חובת דיווח.
<הילה סגל: זה קרה בעיקר כי רוב המקרים שהגיעו אלינו היו מקרים של תמונות שרצו בלי שידענו מי הפיץ אותם ואיך קרה ואפילו לפעמים - - -
יפעת שאשא ביטון: אפילו ההורים מפיצים תמונות באופן תמים מאוד והם הופכים להיות משהו שהוא מאוד בעייתי, או משתמשים בזה ל - - -
<הילה סגל: אני אומרת שוב, מרמה של חוסר מודעות וילדים מאוד צעירים שלא יודעים מה זה הכלי הזה שנתנו להם ביד, ועד לרמה של התנהגויות פוגעניות, והתפקיד שלנו הוא לסמן ולהעלות לרמת מודעות, גם את הקצה, אבל בוודאי עוד הרבה לפני זה עם ילדים צעירים.
<הילה סגל: לגבי ההורים אני אגיד, התפיסה שלנו של ההורים, שבאמת ההורים הם שותפים.
<הילה סגל: מה זה שותפים?
<הילה סגל: אנחנו שותפים שלהם, אבל ההורים מוזמנים לפעילויות, יש הרצאות, תיכף יסמין תגיד על זה כמה מילים, כי חשוב לי שיישמע כאן איזה פעילויות יזומות נעשות גם על ידי המשרד וגם בתי הספר עושים, ישירות, מיועדות להורים, אבל ההורים יכולים כמובן לבחור אם להגיע או לא.
יפעת שאשא ביטון: ברשותך, לפני שאנחנו עוברים ליסמין, הפעילות בהחלט נשמעת מבורכת, אני גם מכירה את אופי הפעילויות שיש בחלק מבתי ספר.
יפעת שאשא ביטון: ולמה אני אומרת בחלק מבתי ספר?
יפעת שאשא ביטון: כי השאלה שאני רוצה לשאול היא עד כמה אתם יכולים באמת לפקח, לעקוב, שהפעילויות שאת מדברת עליהן מתקיימות בכל בתי הספר, מתקיימות באופן שהוא שיטתי, שהוא לא ארעי, חד פעמי, שיש איזה שהיא עבודה שבונה את עצמה, שיש איזה שהוא תהליך שנעשה בבתי הספר.
יפעת שאשא ביטון: כי הרי זה נחמד לבוא ולעשות איזה שהיא פעילות שהיא חד פעמית, שהיא מעלה את הנושא ואנחנו לא באמת יודעים איזה תהליך של הטמעה הילדים עוברים.
יפעת שאשא ביטון: זה ברמה של הילדים.
יפעת שאשא ביטון: ברמה של ההורים באמת השאלה שנשאלת היא איך אנחנו הופכים במרכאות את ההורים לקהל שבוי.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מאפשרים להם פעילויות חד פעמיות, כל מיני דברים שאנחנו מציעים והם יכולים להחליט אם הם מגיעים או לא מגיעים.
יפעת שאשא ביטון: לרוב מגיעים דווקא ההורים שהם יותר מודעים ואנחנו מפספסים את ההורים שהם פחות מודעים.
יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו יכולים ליצור מערך כזה שאנחנו מביאים אליו את כל ההורים, מנצלים ימים שכל ההורים ממילא נמצאים ואז מעבירים את התכנים הייחודיים האלה.
<יסמין פנינה ליסמן: קודם כל לגבי מערך הבקרה, בתום שבוע הגלישה הבטוחה אנחנו מעבירים שאלונים לכל בתי הספר, על מנת שידווחו על ביצוע פעילויות שאנחנו מאפשרים להם בשבוע הזה יחד עם כל השותפים שלנו למערך הזה.