GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<לידיה רבינוביץ': כ-2,000 ילדים מדי שנה, מתוכם כ-200 ילדים באשפוז כפוי, שיש להם זכות ייצוג על פי חוק.
<לידיה רבינוביץ': ולמעשה, מה שאנחנו מגלים, בעצם הייצוג הוא גם בפני בית משפט לנוער וגם בפני ועדות פסיכיאטריות של ילד ונוער.
<לידיה רבינוביץ': אחת הבעיות שהצפנו לפני כמה שנים, זה באמת הנושא של אשפוז סוציאלי, כלומר ילדים שאמורים להיות במסגרת, אבל לא במסגרת פסיכיאטרית ובעקבות זה באמת נפתחו מסגרות פוסט אשפוזיות והיום התור באמת התקצר.
<לידיה רבינוביץ': אבל מה שאנחנו רואים בשטח, זה שבעצם האפוטרופוס לדין או עורך הדין שמייצג את הילד, הוא הופך להיות ה- case manager.
<לידיה רבינוביץ': כשברור שהילד מתנגד נחרצות לאשפוז והאשפוז הוא לא בהכרח הפתרון המתאים לו, אבל אין פתרון אחר, אפוטרופוס הדין או עורך הדין הופך להיות זה שמנסה מן הגורן ומן היקב לארגן טיפול נפשי פרטי, מסגרת חינוכית שתקבל אותו, או איזה שהוא חונך.
<לידיה רבינוביץ': אנחנו מצטרפים פה לקריאה של התאמת המסגרות בקהילה, כלומר אותו מהלך שנעשה סביב המסגרות הפוסט אשפוזיות, לעשות אותו סביב הטיפול בקהילה.
<לידיה רבינוביץ': תודה.
יפעת שאשא ביטון: תודה לך.
יפעת שאשא ביטון: תמי חנוך, בבקשה.
<תמי חנוך: שלום, שמי תמי חנוך, אני עובדת סוציאלית ראשית, מומחית בבריאות הנפש, עובדת בתחנה ציבורית בירושלים.
<תמי חנוך: אנחנו בעצם אלה שפוגשים בשטח את הילדים שסובלים ממצוקה נפשית מאד גדולה ואת המשפחות שלהם ובעצם עובדים בדרך הזו, שמתאמת בין כל המערכות שהילד פוגש וצריך להסתדר בתוכן.
<תמי חנוך: אנחנו עובדים עם כל הגורמים בקהילה, כולל מערכות החינוך והרווחה וגם נותנים את הטיפול הנפשי שהילד זקוק לו.
<תמי חנוך: ההצעה שהחוק בא לתת מענה, היא בעצם להרחיב את הטיפול הזה, שהוא כרגע מרפאתי, למרכז, שבו אפשר יהיה לתת מענה גם לחלקים האלה של התמודדות חברתית, של התמודדות עם בעיות שעולות מבית ספר, אבל שזקוקים לעוד תמיכה וגיבוי בלמידה ובהתפתחות של הילד.
<תמי חנוך: יש ראייה שהיא כוללת והדבר הזה הוא הראייה שלנו בתור אנשים של בריאות נפש בתוך הקהילה, המייצגים ויכולים לעשות את העבודה הזאת.
<תמי חנוך: אנחנו היינו שותפים בגיבוש החוק ואנחנו חושבים שהוא נותן מענה מאד מעמיק ומדויק לכל ההיבטים האלה, של ילדים עם בעיות נפשיות.
<תמי חנוך: אנחנו רואים את הבעיות האלה על רצף, וכמו שנאמר פה לא מעט, יש ילדים שזקוקים למערך שלם של שירותים תחת גג אחד במרכז ויש ילדים שזקוקים לזה שיהיה מי שיתאם את השירותים בתוך הקהילה.
<תמי חנוך: יש כאלה שזקוקים לטיפול נפשי שהוא יחד עם ההורים שלהם בתוך שעת טיפול בשבוע לאורך זמן.
<תמי חנוך: זה רצף שלם של ילדים שזקוקים למענים תפורים ומותאמים למצב הנפשי שבו הם נמצאים.
<תמי חנוך: לגבי הסוגיה של אבחנה, בחוק באמת מדובר על ילדים שיש להם צורך מאובחן.
<תמי חנוך: זאת אומרת הבעיה של סטיגמה היא פה לא השאלה בכלל.
<תמי חנוך: זאת אומרת אלה ילדים שהם מזוהים כילדים שסובלים סבל נפשי, שזקוקים למערך מאד גדול של שירותים.
<תמי חנוך: לגבי האחרים, המחשבה על מניעה היא משהו ששייך לדיון אחר וראוי מאד שייעשה.
<תמי חנוך: הדגש שלנו כרגע הוא זה להתייחס לילדים שזקוקים למערך הרבה יותר רחבה ברצף של טיפולים.
יפעת שאשא ביטון: תודה, אביגיל.
<אביגל מילסון-דגן: אביגיל מילסון-דגן, פסיכולוגית קלינית בכירה בתחנה שתמי עובדת בה, והייתי שותפה איתה ועם עידית, ועם חברות הכנסת לשעבר אורית סטרוק ושולי מועלם וחברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס בהצעת החוק הזאת.
<אביגל מילסון-דגן: היו גם נציגות מאיגוד הפסיכיאטריה של הילד, שוש ארבל ורות שלא נמצאות כאן היום איתנו.
<אביגל מילסון-דגן: אני אתמקד באוכלוסייה הזאת, כי אני חושבת שכולנו נשמח אם תובילי דיון נוסף באוכלוסייה שלא מגיעה לכלל האוכלוסייה הזאת, באוכלוסיות ילדים שהם אולי מאד במצוקה, אבל לא עליהם מדברים כאן.
<אביגל מילסון-דגן: אני רוצה להוסיף משהו, זה המשפחות.
<אביגל מילסון-דגן: אני חושבת שעבודה רבה מאד מאד, אנחנו לפחות עושים עבודה מאד מאד רבה, שדרך אגב היא כרגע לא נכנסת תחת שום קורת גג ברפורמה – לא לילדים האלה ולא לאחרים - צריך להגיד את זה.
<אביגל מילסון-דגן: היא נעשית אצלנו לפחות עם ההורים, גם עם האחים אם צריך, גם עם סבים וסבתות אם צריך.
<אביגל מילסון-דגן: עבודה כדי שמערכת התמיכה המשפחתית תוכל להכיל ולתמוך בילד, בתוך כל מערכת הסביבה הרחבה יותר.
<אביגל מילסון-דגן: ללא זה – הילד יתקשה למצות את מה שהסביבה, גם אם יהיה לה, תוכל לתת לה.
<אביגל מילסון-דגן: אני חושבת שזה קריטי ממש.
<אביגל מילסון-דגן: זה משהו שצריך לחשוב עליו והוא קריטי.
<אביגל מילסון-דגן: אני חושבת שמתאם הטיפול צריך להיות באמת בקשר טוב עם ההורים, כי אני חושבת שההורים הם השותפים הראשונים שלנו בילדים.
<אביגל מילסון-דגן: אני גם חושבת שאסור להגדיר את הילד מגיל 14.
<אביגל מילסון-דגן: אנחנו רואים ילדים מאד קטנים שזקוקים למענים מאד מאסיביים, גם בגיל הרך, אני מסכימה.
<אביגל מילסון-דגן: אני מומחית בגיל הרך ואני מאד מסכימה ואני חושבת כן, אפרופו עניין כלכלי, אני מאד מסכימה איתך, כל שקל שנשקיע בגיל הזה – יחסוך הרבה מאות ואלפי שקלים בגיל המבוגר יותר.
<אביגל מילסון-דגן: לא רק בעניינים של אשפוז, אלא בכלל.
<אביגל מילסון-דגן: זה יעזור לילדים האלה בהמשך ולאותם אנשים שיהיו יותר משולבים, יצירתיים, יצרניים ויעילים ומפקדים בחברה, בדרך שהם יכולים.
<אביגל מילסון-דגן: אני חושבת שזו צריכה להיות מטרה של הכנסת, של הממשלה, שזאת מטרה שהיא ראשונה במעלה.
<אביגל מילסון-דגן: יש עוד דברים שילדים צריכים לקבל במדינה ולא מקבלים, אבל אנחנו כרגע פה, אז נסתכל על זה.
<טלל דולב: הנושא של הגיל הוא אילוץ תקציבי.
<טלל דולב: אנחנו הגדרנו בדו"ח את הגיל אך ורק - - -
יפעת שאשא ביטון: זכות הדיבור לחבר הכנסת מקלב, ברשותכם.
אורי מקלב: בגלל אילוצי הזמן, אני באתי בעצם רק כדי לחזק אתכם ואת יושבת הראש בדיון הזה, לקחת באמת נושאים שפעם היו החצר האחורית שלנו ולשים אותם בקדמה כדי לקדם גם את זכויות הילד וגם את זכויות המשפחה.
אורי מקלב: דיברתם על זכויות הילד, על המצוקות של הילדים האלה, והיום ההורים יותר ויותר מחזיקים אותם בבית.
אורי מקלב: פעם ילדים כאלה היו אולי במוסדות, היום מחזיקים אותם בבית, אבל הקשיים לא מתמעטים.
אורי מקלב: ההורים סובלים ומתקשים המון.
אורי מקלב: מי שלא יודע את זה, לא יודע כמה חוסר התיאומים האלה והריצות – מקשים.
אורי מקלב: זה דבר שאי אפשר לדמיין אותו בלי שעוברים אותו.
אורי מקלב: בכל דבר ללכת.
אורי מקלב: אם אין משהו שמתכלל את זה זה סבל הכי גדול שיש לילדים וזה קשה מכל הבחינות.
אורי מקלב: בכל מקום יש הקשיים שלו ואת הנגישות הקשה.
אורי מקלב: הנקודה שאני רוצה להוסיף, גם מתוך ניסיון שאני מכיר כאלה משפחות, התמיכה גם בילדים האחרים, באחים של אותם ילדים.
אורי מקלב: וכאן אנחנו לא מספיק - וכמובן שהכל שאלה של הוצאות - אבל גם להם מגיע, לא פחות.
אורי מקלב: הילדים האלה מאד מאד רגישים, מפתחים בעניין הזה רגישות סביבתית, חברתית.
אורי מקלב: מתוך המסגרת הכוללת של התמיכה שאנחנו עושים, יש חשיבות לשים דגש גם על האחרים האלה.
אורי מקלב: נושא אחרון שקשור להצעת החוק.
אורי מקלב: יש גם ילדים, שלא כולם יודעים, שנמצאים בתוך המסגרות הרגילות – גם בגלל שההורים מעדיפים, גם בגלל הדימוי, וכאן כבר כן מגיע הדימוי.
אורי מקלב: את אמרת נכון, מי שהוא כבר כזה – זה לא שאלה של דימוי.
אורי מקלב: הוא כבר כזה והמשפחה יודעת ומתמודדת ואנחנו באמת גאים בהורים האלה, מחזקים את ההורים האלה שהם מתמודדים איתם.
אורי מקלב: אני הכרתי לא מעט משפחות שהילד לא היה יוצא מהבית, או שסגרו אותו במוסד, לא סיפרו לאחים שלו שיש להם אח כזה.
אורי מקלב: ברוך השם, אנחנו נמצאים בעידן אחר.
אורי מקלב: אני מדבר על אלה עם ההפרעות הקלות, שלכאורה הם כן משתלבים בחינוך הרגיל והם צריכים, כדי שהם לא יהיו במצב יותר גרוע ולא פעם יש תקופות שהם צריכים את החיזוקים.
אורי מקלב: גם אם עכשיו הוא לא עמד במבחן שהוא צריך סל יותר רחב, אבל נוצר לו מצב שהוא צריך את הסל היותר רחב, את התמיכה היותר גדולה.
אורי מקלב: יש חשיבות גם כלפיהם לתת להם להשתלב, יכול להיות שזה יאפשר להם להשתקם, אבל גם לאפשר לשמר אותם במסגרות האלה, עם התמיכה המקצועית שאנחנו נדע לתת להם אותה.
אורי מקלב: אם עשינו את זה, אז באמת והיה זה שכרנו.
אורי מקלב: את מסיימת את הישיבה?
יפעת שאשא ביטון: יש עוד דוברים.
אורי מקלב: אני מתנצל.
יפעת שאשא ביטון: מרים, פורום עוצמה, בבקשה.
<מרים בר ניר: אני כהורה.
<מרים בר ניר: אני לא יכולה להגיד שזה פיגוע, אבל רעידת אדמה.
<מרים בר ניר: אני פונה במיוחד למשרד החינוך.
<מרים בר ניר: גם אם יהיו פסיכולוגים, פסיכיאטריים כמה שצריך, אם במשרד החינוך לא תהיה מערכת – שאני באמת מחזקת אותה – מערכת תומכת, כולל מורים שמקבלים הכשרה, כי יש אירוע בגיל 15-16, פתאום מישהו מאבד את הכיוון וכבר יש פסיכולוג, אבל בית הספר לא נותן את האפשרות גם להיבחן, גם לקבל את השיעורים.
<מרים בר ניר: החברים מתרחקים ואז נמצאים בבדידות מזהרת וגם עם התרופות ואם לא תהיה מודעות במשרד החינוך, שיש כאן ילדים שצריכים את הושטת היד, להושיט את היד, לקרב אותם בחזרה.
<מרים בר ניר: הילדים יכולים להיות מאד קשים, מאד פוגעים, נבהלים, מפוחדים והכתובת היא משרד החינוך.
<מרים בר ניר: אם לא עושים משהו, בלי כסף.
<מרים בר ניר: אני חושבת שבאיזה שהוא שלב אמרתי – יש שבוע איידס, יש שנת האיידס, שתהיה שנת בריאות הנפש.
<מרים בר ניר: גם כל מה שהם עושים במערכות האלה, של הטלפונים.
<מרים בר ניר: הרי יכולים להרוס את הילדים בגלל זה שאין הכנה והכלה לילדים שבשלב מסוים חולים.
<מרים בר ניר: עכשיו, אם הוא חולה בסרטן - - -
יפעת שאשא ביטון: מרים, ברשותך משפט סיכום, כדי שנאפשר גם לדוברים הנוספים.
<מרים בר ניר: רק משפט אחד.
<מרים בר ניר: חולי סרטן באים אליו לבית החולים להשלים את החומר.
<מרים בר ניר: לא עושים את זה בבריאות הנפש.
<חגית גור-זיו: אני רוצה להוסיף על זה.
<חגית גור-זיו: שמי חגית גור-זיו מעוצמה, אותו ארגון שאליו שייכת מרים ואני גם במקצועי אשת חינוך ואני עוסקת בחינוך מיוחד.
<חגית גור-זיו: אני מלמדת בסמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת תל אביב.
<חגית גור-זיו: אני רוצה להגיד שבארצות אחרות כל המערכת הולכת לקראת הכלה – Inclusion.
<חגית גור-זיו: גם במשרד החינוך בישראל מדברים על זה.
<חגית גור-זיו: לא יכול להיות שבבריאות הנפש נדבר על מסגרות נפרדות.
<חגית גור-זיו: חלק מההחלמה של הילדים האלה, זה להיות בתוך המערכות הנורמטיביות של ילדים, לא של מבוגרים וזו מערכת החינוך.
<חגית גור-זיו: אז אני חושבת שהפוקוס לא צריך להיות על הוצאה ועוד מסגרות ועוד מסגרות.
<חגית גור-זיו: גם אם הן בקהילה, הן לא צריכות להיות מסגרות נפרדות לילדים עם מחלות נפש, הן צריכות להיות בתוך מערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה.
יפעת שאשא ביטון: חנה, בבקשה.
<חנה שטרום-כהן: שמי חנה שטרום-כהן, אני פסיכולוגית קלינית, אני עובדת מעל 30 שנה במערכת בריאות הנפש.
<חנה שטרום-כהן: עבדתי במחלקת ילדים, מרפאה לילדים ונוער בנס ציונה ומעל 30 שנה בתחנה למבוגרים בירושלים ואני יושבת ראש פורום פסיכולוגים ועובדים סוציאליים בבריאות הנפש, בעמותה לבריאות נפש מטיבה בישראל.
<חנה שטרום-כהן: אני רציתי לומר כמה דברים.
<חנה שטרום-כהן: קודם כל, משהו קטן, לא להעמיק בזה, הדבר שהעלתה חברת הכנסת לשעבר, אורית סטרוק.
<חנה שטרום-כהן: עניין של האבחנה הוא פשוט אסון נוראי.
<חנה שטרום-כהן: 90% מהילדים והנוער, שמקבלים היום טיפול בתחנות לבריאות הנפש, מאבדים את זכאותם בגלל הרפורמה וזה מגדיל מאד את הסטיגמה לכל מי שימשיך לקבל.
<חנה שטרום-כהן: עלה פה העניין של הדבקת אבחנות, שזה אסון.
<חנה שטרום-כהן: לא במקרה הורים רבים עוזבים ולא - - -
<קריאה: הנושא הוא לא סטיגמה.
<קריאה: הנושא הוא לא הרפורמה עכשיו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נקיים על זה דיון נפרד.
<חנה שטרום-כהן: אני לא אדבר על זה, אני רק אמרתי לעניין הזה - - -
יפעת שאשא ביטון: חנה, ברשותך.
<חנה שטרום-כהן: אני אחזור לנושא, זו רק הייתה הערה.
<חנה שטרום-כהן: העניין של רצף הטיפול הוא מאד מאד משמעותי.
<חנה שטרום-כהן: אני יודעת שבתחנות לילדים ונוער עושים עבודה מאד כוללנית.
<חנה שטרום-כהן: כל מטפל הוא גם case manager, גם אצלנו במבוגרים זה ככה, כל מטפל הוא מנהל טיפול ואנחנו עובדים בקשר עם מערכות.
<חנה שטרום-כהן: אני רוצה לומר מנסיוני, כמי שמטפלת גם עם מתמודדים עם מחלת נפש עשרות שנים, יש חשיבות עצומה שבתוך אותה יחידה יש מגוון של טיפולים, כי הצרכים מאחד לשני הם שונים לחלוטין וברור שצריך לאוכלוסייה הזאת כשמדברים על הילדים, יש פה רצף, טיפול אינטנסיבי.
<חנה שטרום-כהן: וצריך בתוך התחנות לבריאות הנפש ליצור יחידות מורחבות של טיפול אינטנסיבי, שירחיבו את העבודה שלהם, מעבר למה שהיום נמצא.
<חנה שטרום-כהן: לנו יש סל שיקום וצריך משהו במקביל, שעובדים עם מערכת החינוך ועם כל הגופים האחרים.
<חנה שטרום-כהן: אני שמעתי את העניין הכספי.
<חנה שטרום-כהן: חוסכים המון כסף.
<חנה שטרום-כהן: אנחנו יודעים, כל המטפלים בבריאות הנפש יודעים שכאשר יש דבר כזה של קושי, אפילו ילד שמגדירים אותו כ- conduct disorder – משפחה שלמה יוצאת מתפקוד, הורים לא יכולים ללכת לעבודה.
<חנה שטרום-כהן: זה לא חשוב באיזה גיל הילד.
<חנה שטרום-כהן: חייבים להשקיע פה את הכסף, כי המדינה בסופו של דבר מרוויחה הרבה יותר.
<חנה שטרום-כהן: היעילות, ככל שנכנסים יותר מוקדם היא רבה יותר מאשר אחר כך לרדוף, כשכבר יש התדרדרות והמון נזקים שנוצרים בדרך.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חנה.
יפעת שאשא ביטון: אורנה, ואחר כך אנחנו מסכמים וממליצים.
<ארנה מלוא: אני חושבת שחוץ מכל העניינים שנכנסו מן הצד, השאלה המרכזית כאן היא שאלת הרצף או שאלת הבידוד של אוכלוסייה מסוימת.
<ארנה מלוא: זאת השאלה המרכזית.
<ארנה מלוא: ואם אנחנו רוצים לדאוג לזכויות של אנשים, צריך תפיסה של רצף.
<ארנה מלוא: אי אפשר להגיד אוקיי, מכאן זה בסדר, אנחנו עכשיו דואגים רק לאלה.
<ארנה מלוא: בגלל שברגע שאת תגידי אנחנו דואגים רק לאלה, אז באמת לא תהיה דאגה.
<ארנה מלוא: צריך תפיסה של דאגה ושאדם צריך לקבל את מה שהוא צריך.
<ארנה מלוא: אדם, גם כשהוא ילד.
<ארנה מלוא: אני רוצה להגיד משהו מנקודת הראות שלי על הרצף מול משרד החינוך.
<ארנה מלוא: אני אם לסכיזופרן.
<ארנה מלוא: הוא אובחן.
<ארנה מלוא: הוא מתויג.
<ארנה מלוא: זה לא סטיגמה.
<ארנה מלוא: הוא בסדר.
<ארנה מלוא: הוא מתמודד.
<ארנה מלוא: אני גאה בו.
<ארנה מלוא: הוא נשוי.
<ארנה מלוא: הוא לומד.
<ארנה מלוא: הוא עובד.
<ארנה מלוא: מה?
<ארנה מלוא: עכשיו בזכות מה?
<ארנה מלוא: בזכות שאני רשמתי אותו בבית ספר שמצפצף על משרד החינוך.
<ארנה מלוא: שלא עשו לו עיצוב התנהגותי ודיברו איתו והתייחסו, לא חפצנו אותו ולא התייחסו אליו כאל איזו חיה, כמו עכברים.
<ארנה מלוא: הוא גמר בגרות בהצטיינות ואחרי זה הוא קרס, אבל זה שהוא היה בתוך בית ספר והוא גמר, היה לו אחר כך לאן לחזור.
<ארנה מלוא: תמיד הוא זכר – אני יכולתי להיות שייך והוא חזר והיום הוא לומד.
<ארנה מלוא: אז הדברים האלה, אי אפשר להגיד זה שהילד שלי לא בתיכון, לא היה בבית חולים.
<ארנה מלוא: זה בגלל שהוא מצא את התיכון, שבו לא חפצנו אותו.
<ארנה מלוא: ולכן, כל זמן שמשרד החינוך מחפצן את הילדים, אנחנו לא יכולים להגיד – לא צריך רצף.
<ארנה מלוא: כי הילדים האלה יזרקו החוצה.
<ארנה מלוא: ואם לא יחפצנו אותם – הם לא יצטרכו את השיקום מבחוץ.
יפעת שאשא ביטון: תודה אורנה.
יפעת שאשא ביטון: אני הייתי מוציאה מהפרוטוקול את העניין של לחפצן את הילדים.
<ארנה מלוא: אבל זה נכון.
<ארנה מלוא: זה עצוב, אבל זה נכון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים להגדיר את זה גם אחרת, אבל בסדר.
יפעת שאשא ביטון: אני בהחלט מקבלת את הרעיון.
יפעת שאשא ביטון: אני גם אתייחס לזה בהמלצות ובסיכום.
<חגי מעוז: ממש שתי דקות.
יפעת שאשא ביטון: שתי דקות שלמות?
<חגי מעוז: 37 שניות.
<חגי מעוז: אני רק רוצה להגיד משהו שהוא ברור, אבל בכובע של המטפל.
<חגי מעוז: אני עובד במרכז, אז אני חושב שיש לי פריבילגיות שלמטפלים בפריפריה אין, ועדיין אני מרגיש מאד חסר באמצעים ואני רוצה לדבר על השטח.
<חגי מעוז: אני חושב שבשטח, אם לא יהיה קשר הדוק בין הפסיכיאטר והפסיכולוג המטפל והרווחה ומערכת החינוך - אמרו פה על המורות שיודעות או לא יודעות - כשאני חושב שהדרכה אחת למורה שאני נותן פעם בחצי שנה – איך לעבוד עם ילד כזה או אחר – היא שווה המון.
<רויטל לן כהן: בבתי הספר לא מרשים לך לבוא.
יפעת שאשא ביטון: בואו לא נפתח את זה לדיון, רויטל.
יפעת שאשא ביטון: בואו נמשיך, כי אחרת אני פשוט סוגרת את הדיון.
<ארנה מלוא: משרד החינוך שולח מישהו שאומר בדיוק ההפך ממך.
<ארנה מלוא: משרד החינוך שולח לבית הספר מישהו שאומר בדיוק ההיפך ממך.
<חגי מעוז: אז שוב, אני מדבר מהכובע שלי.
יפעת שאשא ביטון: בואו נרגיע את הרוחות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתייחס להכל בסיכום.
<חגי מעוז: אני חושב שהקשר הזה ברמה היומיומית של השטח הוא קריטי וזה ברור שזה דורש אמצעים וזה ברור שזה גם נכנס לשאלות של הרפורמה – כן או לא – שהיא לא הנושא פה, אבל הדברים האלה הם מאד מאד חשובים, עוד לפני שאנחנו מתחילים לדבר על הארד קור באמת, של שיקום של מטופלים שבאמת זקוקים למערכת, וביחד, נכון.
<חגי מעוז: אז זה במילה אחת.
<איתנה ברמן: רק בקשה מיושבת ראש הוועדה.
<איתנה ברמן: ב-21 ביולי, חלק מהאנשים שיושבים פה מוזמנים לדיון בוועדת הרווחה, בראשותו של חבר הכנסת אלאלוף בנושא הרפורמה בבריאות הנפש, הצעה לסדר בנושא חשש לטיפול נפשי בילדים ונוער באוכלוסיות מוחלשות.
<איתנה ברמן: אנחנו חושבים שמדובר באיזה שהוא אופן שידברו על דברים דומים, אז אנחנו מאד מבקשים.
יפעת שאשא ביטון: אולי שם אפשר להרחיב את זה, כי אחת ההמלצות - - -
<איתנה ברמן: לא, אז להיפך, אנחנו מבקשים שתדברי איתו.
<איתנה ברמן: אנחנו לא צריכים ששתי ועדות בכנסת יטפלו בנושא שהוא אותו דבר.
<תמי חנוך: צריך מקום במיוחד לילדים.
<תמי חנוך: זה אחרת.
<תמי חנוך: זה ממש אחרת.
<תמי חנוך: זה מטשטש.
<איתנה ברמן: אז שידברו ביניהם, שלא תהיה חפיפה.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אנחנו נחשוב על זה.
יפעת שאשא ביטון: אחת ההמלצות שכתבתי כאן, לנוכח הדיון, היא באמת לקיים דיון ממוקד בנושא התיוג והרפורמה.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שנוכל לעשות את זה, אני אברר איתו בדיוק לאן הם לוקחים את הדיון הזה, אבל אם יהיה חשש שהם ידברו על הרפורמה בכלל, אז אני מעדיפה שנקיים פה דיון ממוקד בילדים.
יפעת שאשא ביטון: אני אעשה את הבירור ובהתאם לכך אנחנו נתקדם.
<איתנה ברמן: תודה.
יפעת שאשא ביטון: אז ברשותכם, ואני מקווה שלא פספסתי כלום, ההמלצות שעולות מהדיון: ראשית, אנחנו נשמח לקבל מהגורמים האמונים נתונים על היקף מספר הילדים שנדרשים לטיפולים ונבחן את פונקצית הצרכים כפי שהציע חבר הכנסת יוסף ג'בארין.
יפעת שאשא ביטון: לבחון את חלוקת התקציב בהתאמה לצרכים הנדרשים.
יפעת שאשא ביטון: אני שאלתי שאלה בראשית הדיון, לגבי הטענה שהייתה שהיה פסיכיאטר ברווחה ומומלץ להכניסו.
יפעת שאשא ביטון: הייתי שמחה לקבל בכל זאת תמונת מצב, גם אם לא עכשיו, שתשלחו לוועדה לגבי האנשים שעברו הכשרה, נכנסו לתוך המערכת.
<תמי חנוך: הוציאו אותם.
<תמי חנוך: היו מקומות שהיו והוציאו עכשיו, בגלל המצב.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שהמצב מבחינת הדיווח שלכם לא רק שהוא לא השתפר, הוא גם הוחמר.
יפעת שאשא ביטון: זו נקודה שחשוב לציין אותה ואנחנו נפנה למשרד הרווחה כדי לברר את הסוגיה ולראות למה זה פועל כך.
יפעת שאשא ביטון: עלתה החשיבות של הקשר הבין משרדי.
יפעת שאשא ביטון: אני ממליצה שכן יהיה שיח על נושא האחריות – מי בעצם לוקח את האחריות, מי מנהל את הטיפול באותה אוכלוסיית ילדים שאנחנו דיברנו עליה בדיון.
יפעת שאשא ביטון: מיד אומר מילה גם על הרצף.
יפעת שאשא ביטון: כן להכניס את המונח של ניהול הטיפול, אתם קראתם לזה , case manager ואני חושבת שזה נושא מאד חשוב, וכמובן סוגית התקצוב שאנחנו נדרש לתת עליה את הדעת.
יפעת שאשא ביטון: אני מכניסה המלצה נוספת שלא עלתה בדו"ח, אבל אני חושבת שהיא עלתה פה מאד מאד חזק בשולחן, וזה להתחיל את הטיפול עוד מהגיל הרך.
יפעת שאשא ביטון: לתת התייחסות לשלבים הצעירים, גם אם מבחינה תקציבית זה יצטרך בשלבים הראשונים לבוא על חשבון הגילאים המאוחרים, אבל אולי אם אנחנו נתחיל את זה מוקדם יותר וניצור מניעה, אז אנחנו גם נצליח למנוע את זה בעתיד.
יפעת שאשא ביטון: בנושא של הרצף, אני יודעת שהכל פה מאד מאד בוער ואני לגמרי מסכימה שכשאנחנו באים לטפל במשהו אנחנו צריכים לראות את המכלול ואנחנו בהחלט צריכים להתייחס לרצף.
יפעת שאשא ביטון: אבל לפעמים בתוך הרצף הזה יש חוליות שהן חסרות, שחסרות התייחסות או שחסר להן מענה.
יפעת שאשא ביטון: לכן מאד חשוב לי לקחת את החוליה זו, ש-once לא משתלבת בתוך מערכת החינוך, מכל מיני סיבות, אל מול האוכלוסייה שנמצאת במסגרות של אשפוז ולראות את אלה שאנחנו כן יכולים לשלב אותם בתוך המערכת, בלי לאבד אותם לטובת פנימיות.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה ואני מוסיפה למרות שזה לא היה בנושא הדיון, את העניין של מניעה בתוך בתי הספר, לראות אם אנחנו יכולים לזהות מקרים כבר בשלבים מוקדמים, בתוך מערכת החינוך ולמנוע את ההגעה שלהם למצבים קיצוניים שנדרשים הוצאה לטיפול במסגרות אחרות.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה משהו שצריך לתת עליו את הדגש ולדרוש ממערכת החינוך לראות האם יש אנשים שבאמת מוכשרים לכך בתוך המסגרות השונות.
יפעת שאשא ביטון: אם מישהו רוצה להוסיף משהו, אז בשמחה.
יפעת שאשא ביטון: עלו פה המון המון דברים.
יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שהצלחתי לגעת לפחות בעיקר.
<רויטל לן כהן: גברתי, רק להוסיף דבר אחד.
<רויטל לן כהן: אחת החוויות שלי, גם כמי ששומעת עשרות הורים אם לא מאות, התחושה הזאת שמתייחסים גם לאנשים עצמם וגם להורים בפטרונות, כמי שלא מבינים, כמי שלא יודעים, כמי שלא מעורים, לא מקצועיים.
<רויטל לן כהן: תמיד אומרים לנו אתם לא מקצועיים, אתם אמוציונאליים.
<רויטל לן כהן: אני אומרת להם אם לא הייתי אמוציונאלית הייתי מבקשת שתזמינו רווחה.
<רויטל לן כהן: העובדה הזאת, שלא נותנים לאנשים עצמם ולמשפחות שלהם את המקום הראוי להם, היא משהו שאי אפשר לעבור עליהם לסדר היום.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, רויטל, כי את העלית נקודה נוספת שאני כתבתי ואפילו מסגרתי אותה ולא ציינתי וזה באמת התייחסות גם בדו"ח ובכלל, בתוך תהליך עתידי, לתמיכה במשפחה, שהטיפול באמת יהיה הוליסטי, לא ממוקד רק בילד.
<ארנה מלוא: זקוקים למשפחה.
<ארנה מלוא: שהמשפחה תתמוך.
<ארנה מלוא: למשפחה יש ידע, למשפחה יש הבנה.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על הליווי של המשפחה כחלק ממערך שהוא תומך ובהחלט למשפחה צריך להיות פה גם כן דגש ולא רק לילדים.
<ארנה מלוא: המשפחה היא התומכת.
<ארנה מלוא: כשרויטל אמרה אל תתייחסו אלינו בפטרונות, אז היא אמרה המשפחה צריכה תמיכה.
יפעת שאשא ביטון: ארנה, בואי נתרגם את העניין של תמיכה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו דיברנו פה על הילדים, שמנו את הילדים פה במוקד ועלה פה קול מאד מאד חזק, שיש פה משפחה שגם היא מתמודדת וצריך גם בה, גם לה לתת את הכלים וזה בסדר, כי בסופו של דבר אתם מתמודדים עם הסוגיה הזו.
יפעת שאשא ביטון: וכשאני אומרת תמיכה, זה לא ממקום של פטרונות, זה ממקום של לתת את הכלים ולקחת בחשבון שיש גם אתכם בסיפור ולא רק את הילדים.
<תמי חנוך: אבל לא רק להשתמש בידע של ההורים - - -
<רויטל לן כהן: להתייחס אליהם כשווים במערך הטיפולי.
<רויטל לן כהן: בעולם הם נחשבים כ-care givers, ורק אצלנו פה בארץ הם נחשבים כאיזה סרח עודף.
<רויטל לן כהן: הם חלק מהמערך הטיפולי והם צריכים לקבל את הכבוד.
יפעת שאשא ביטון: אני מקבלת, רויטל.
יפעת שאשא ביטון: לגבי הנתונים שאנחנו ביקשנו, אני מבקשת שיינתן פרק זמן של חודשיים כדי להעביר אותם לוועדה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נקיים דיון נוסף שעוסק ברפורמה ובתיוג באופן ממוקד.
<רונית דודאי: אם אפשר לפרט את הנתונים, כי יש בדו"ח נתונים.
<רונית דודאי: תפרטו מה חסר.
יפעת שאשא ביטון: אין פילוח של מספר הילדים על הספקטרום, אין את הנושא של פונקצית הצרכים השונים.
<רונית דודאי: תשאלו אותנו בצורה יותר מדויקת.
יפעת שאשא ביטון: אז אני אעביר לכם.
יפעת שאשא ביטון: אני רשמתי את הנקודות השונות כפי שהן עלו פה, אנחנו נשלח לכם את זה בצורה ממוקדת ואתם תעשו את הפילוח.
יפעת שאשא ביטון: צהרים טובים לכולם.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לפתוח את הדיון בוועדה לזכויות הילד.
יפעת שאשא ביטון: את הדיון נקדיש לנושא אלימות ושוטטות של בני נוער בחודשי הקיץ והיערכות הרשויות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שחודשי הקיץ מזמנים גם את אווירת החופש וגם ריבוי של שעות פנאי.
יפעת שאשא ביטון: בני הנוער שלנו, בין אם הם מופעלים בחלק משעות היום, או יותר מכך, ובין אם לא, מוצאים להם את הזמן גם קצת להשתעמם ולעשות עוד כל מיני דברים ביחד אם אנחנו לא נותנים הכוונה נכונה ולא באמת מסייעים להם להתמודד עם חודשי הקיץ בצורה מיטבית.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו כאן כדי לשמוע על ההתמודדות של כל אחד מן הגופים עם חודשי הקיץ, עם סוגיית הנוער.
יפעת שאשא ביטון: יש כאן נציגי רשויות מקומיות וראשי רשויות מקומיות שנשמח לשמוע איך הם נערכו לחודשי הקיץ כדי למזער את תופעת השוטטות של בני נוער ברחובות וכמובן למזער את תופעות האלימות.
יפעת שאשא ביטון: נפתח את הדיון עם נציגת משרד החינוך, דורית בר חי, בבקשה.
<דורית בר חי: משרד החינוך נערך מראש לקראת הקיץ במספר תוכניות: תוכנית שנקראת "קיץ אחר" או "קיץ בטוח"; "ערי ילדים ונוער", שזה פעילות שנערכת בפרישה ארצית; "מתחברים לנוער בחופים" – באילת, בחוף ירושלים, בכיכר החתולות, בתל-אביב, בשני חופים בטבריה: לבנון ודוגית; "יורדים בטוח לאילת" – יושבים על-ידי נציגי אילת – שזה גם ליווי של בני הנוער באוטובוסים בנסיעות חצות בירידה לאילת וגם ליווי בתוך העיר אילת ביום ובלילה; יש כמובן קייטנות דיגיטליות ועוד ועוד.
<דורית בר חי: יש תוכנית עשירה מאוד.
<דורית בר חי: הקיץ מבחינת משרד החינוך מלא בפעילויות.
<דורית בר חי: יצאה אפליקציה, יש אתר אינטרנט, המידע נגיש לנוער בכל רשות מקומית: מה יש, מתי, אם זה מסיבת אוזניות כזאת או אחרת או פעילות ספורטיבית וכולי.
<דורית בר חי: יש כאן ממש מגוון פעילויות.
<דורית בר חי: יש את העניין שמתחבר לכולם ויש את "מתחברים לנוער בחופים" שמתייחס במיוחד לנוער בסיכון.
<דורית בר חי: כל התוכניות נעשות בשיתוף השלטון המקומי, משרדי הממשלה, הרווחה, הבריאות וכולי.
<דורית בר חי: המטרה למנוע מצבי סיכון של בני הנוער, לאפשר להם לעבור את הקיץ בצורה בטוחה, טובה ואיכותית ולעבור אותו בשלום.
<דורית בר חי: אני חייבת לומר שיש פעילות של מניעה לקראת הקיץ, תוכניות חינוכיות לכל הגילאים, מהגילאים הנמוכים ועד י"ב, להיערכות לקראת הקיץ: מה לעשות, מה לא לעשות, איך להתנהג, בתוכנית חינוכית מובנית ומסודרת.
יפעת שאשא ביטון: בתוך מערכת החינוך?
יפעת שאשא ביטון: במהלך השגרתי של שנת הלימודים?
<דורית בר חי: לפני שיוצאים לחופשת הקיץ, בשעות המחנך, בהיערכות לקראת הקיץ.
יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שאת התוכניות שמשרד החינוך מציע, מה שאת תיארת כאן, אתם עושים בשיתוף הרשויות המקומיות?
<דורית בר חי: ברור, השלטון המקומי אתנו בוודאי, יד ביד.
יפעת שאשא ביטון: זה וולונטרי מצד הרשות המקומית?
יפעת שאשא ביטון: כלומר זה פועל רק ברשויות מקומיות שמשתפות פעולה עם התוכניות שלכם, או אנחנו יכולים למצוא את זה בעצם בכל רשות מקומית בארץ?
יוסף ג'בארין: מה המימון?
יוסף ג'בארין: זה מימון של משרד החינוך?
<דורית בר חי: זה מימון של משרד החינוך בשיתוף הרשויות המקומיות.
<דורית בר חי: יש כאן היערכות תקציבית מיוחדת.
<דורית בר חי: היום למשל "ערי ילדים ונוער" יש ב-63 רשויות מקומיות.
<דורית בר חי: צריך איזה תנאי בסיסי, שיש יחידת נוער פועלת, שיש מנהל יחידת נוער, שיש עם מי לעבוד ברשות המקומית.
<דורית בר חי: אם אין עם מי לעבוד ברשות המקומית ולא עומדים בתנאים בסיסיים של מי יפעיל את התוכנית אז כמובן זה לא יכול להתקיים.
יוסף ג'בארין: מה שיעור ההשתתפות של המשרד?
<דורית בר חי: המאצ'ינג: אני חושבת שזה 50%-50%.
<דורית בר חי: לא נגעתי בעניין התקציב.
יפעת שאשא ביטון: כל אחד יקבל רשות דיבור כדי שנוכל לשמוע את כולם.
יוסף ג'בארין: זה 63 רשויות מקומיות?
<דורית בר חי: 63 רשויות מקומיות שיש בהן "ערי ילדים ונוער", שזה פעילות מרוכזת בשבוע אחד – "עיר הנוער" כפי שהיה פעם – פעילות ממוקדת של הפעלות ואמנות והופעת אמנים בערב, ימים שלמים של ריכוז פעילות.
<דורית בר חי: אני יכולה לתת דוגמאות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על שבוע מרוכז או על תוכנית מתמשכת?
<דורית בר חי: תלוי איזו תוכנית.
<דורית בר חי: אם זה "עיר הילדים והנוער" – כל רשות מקומית בוחרת את השבוע המרוכז שלה או את הימים שלה.