GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<סימונה מורלי: לצורך העניין עכשיו, עם כל הרגישויות של מה שקורה, אנחנו יחד עם ועד ההורים, עם סיירת הורים, עם המנחות הבית ספריות, נכנסים על מנת להגביר את תחושת הביטחון של הילדים שלנו.
<סימונה מורלי: אז הכול בשיתוף פעולה ואז בעצם אנחנו גורמים לתחושת ביטחון מצד אחד ומצד שני אנחנו מנגישים את השירות.
יפעת שאשא ביטון: יישר כוח.
יפעת שאשא ביטון: אורנה מאיגוד האינטרנט.
יפעת שאשא ביטון: אורנה, אתם עשיתם סקר שמעיד על הנתונים הקשים, שבעצם הורים פחות מעורבים, פחות מודעים, פחות יודעים איפה הילדים שלהם בעצם נמצאים בסביבת הרשת.
<אורנה היילינגר: מצאנו הרבה מאוד פערים בתפיסה של הילדים ברשת, בין מה שהילדים חושבים על עצמם לבין מה שההורים חושבים עליהם.
<אורנה היילינגר: לפעמים פערים שמעוררים חיוך, כי מרבית ההורים חשבו שהילדים פוגעים ברשת בעוד שהילדים פחות פוגעים ברשת, מצד אחד.
<אורנה היילינגר: מצד שני, למרבית ההורים אין ידע באמת איפה הם נמצאים, באיזה מרחבים הם נמצאים, כמה שעות הם גולשים.
<אורנה היילינגר: הם פשוט לא יודעים מה קורה עם בני הנוער והילדים ברשת.
<אורנה היילינגר: עשינו סקר משווה בין 500 בני נוער בגיל 14-18 לבין הורים לילדים בני 14-18 ואלה הפערים שנמצאו.
<אורנה היילינגר: אני חייבת לשתף ממה שעולה מהפעילות שלנו והקו הפתוח.
<אורנה היילינגר: כשאנחנו שומעים הורים אנחנו שומעים שהבעיה או החסם הוא לכאורה חסם דיגיטלי, פערי ידע בין ההורים לילדים.
<אורנה היילינגר: אני לא מחדשת לאף אחד כאן שום דבר, יחד עם זאת - - -
יפעת שאשא ביטון: היום זה כבר קצת פחות.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים גם את ההורים מתמצאים היטב בתוך הסביבה, בין אם זה הווטסאפ ובין - - -
<אורנה היילינגר: זה נכון באופן חלקי.
<אורנה היילינגר: ביום חמישי היה איזה שהוא כנס על פרטיות, מסתבר שכל שכבת גיל היא מהגרת לשכבה הבאה.
<אורנה היילינגר: מכיוון שהטכנולוגיה רצה כל כך מהר אז גם בני 24 הם מהגרים דיגיטליים לבני ה-15.
<אורנה היילינגר: אבל יש גם את הנושא של התעסקות וחוסר זמן.
<אורנה היילינגר: יחד עם זאת אם הילד שלי משחק כדורגל ואף אחד לא יכול לחשוד בי שאני משחקת כדורגל, אני לא אשאר אדישה למה קורה במגרש, מה קורה עם החברים, האם המאמן מתייחס אליו כמו שצריך.
<אורנה היילינגר: בדיוק באותה מידה אני מצפה שההורים יעשו את זה.
<אורנה היילינגר: כשאנחנו חשבנו מה כן, אנחנו יודעים שיש בעיה, אני חושבת שיש קושי אמיתי, זאת אומרת חשוב וחובה דרך מערכת החינוך, אני חושבת שהסינרגיה בין מערך החינוך להורים הוא חשוב, אבל יש הרבה מגזרים נוספים, כמו מקומות עבודה, כמו קורסים באוניברסיטאות של עובדים סוציאליים, כמו מקומות אחרים שצריך להגיע אל ההורים גם שם.
<אורנה היילינגר: אגב, במקומות עבודה יש פה win-win situation, גם להדריך את העובדים, גם ליצור בקהילה ובתעשייה מעורבות וידע למה שקורה, ולפעמים פתרונות יקרו גם מהמקום הזה.
<אורנה היילינגר: דרך נוספת זה לחייב תהליך של לימוד ושיעור שמחייב את ההורים.
<אורנה היילינגר: ועוד דבר, שהוא יהיה פחות פופולרי במה שאני אומרת, אבל לאור מה שהגברת אמרה קודם, אני חושבת שצריך גם לשקול איזה שהיא אחריות הורית לפעילות שהילדים שלהם עושים.
<אורנה היילינגר: אחת התופעות המרגיזות והמקוממות שאנחנו נתקלים בה, זה ההורים, לוקח זמן לעורר אותם למקרים שהילדים שלהם נפגעים.
<אורנה היילינגר: בסוף הם מתעוררים ומודעים והם מעורבים והכול, אבל קשה מאוד לעורר הורים שהילדים שלהם פוגעים.
<אורנה היילינגר: קשה מאוד לעורר אותם וגם פה צריכים לקחת אותם ולהגיד 'חבריה, גם הילדים שפוגעים הם ילדים של כולנו', וגם פה צריך לעשות איזה שהיא פעולה.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת להתחבר למה שאת הצגת, אורנה, ואני מרגישה חוסר נוחות עם ממצאי הסקר ואני אגיד לך באיזה מקום, האמירה שיש פער בין כמה שההורים מודעים לזמן הגלישה או זמן השיטוט של הילדים באינטרנט לבין הזמן האמיתי.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה בדיוק מהמקום של מה שאת הצגת בסוף.
יפעת שאשא ביטון: יש פה איזה שהוא עניין של הדחקה.
יפעת שאשא ביטון: אני מתקשה להאמין שההורים לא יודעים כמה שעות הילדים שלהם נמצאים באינטרנט.
יפעת שאשא ביטון: יש פה שתי בעיות, או בעיה אחת שההורים בכלל לא מתקשרים עם הילדים ואז הם לא יודעים איפה הם היו במהלך היום ואם הם היו בבית או לא בבית ומה הם עשו וכו', שזו בעיה בפני עצמה שצריך לטפל בה, או שההורים יודעים, הם יודעים שהוא היה בבית והם יודעים שהוא משחק במחשב, אבל הם באיזה שהוא מנגנון של הדחקה והתמודדות אומרים 'אה, הוא בטח משחק שעתיים-שלוש', ואנחנו יודעים שהוא היה שם הרבה יותר.
<אורנה היילינגר: יתרה מזאת, זו הדחקה ועניין של תפיסה.
<אורנה היילינגר: כי לנו ברור שגלישה היום היא סמרטפון, לחלק מההורים זה לא ברור.
<אורנה היילינגר: מבחינתם גלישה זה כניסה למחשב ואני חושבת שפה יש את הפערים.
יפעת שאשא ביטון: לי יש הורים מבוגרים, שיהיו בריאים.
יפעת שאשא ביטון: מבוגרים, בני 60 פלוס, לא בגילאים שאנחנו דיברנו, לא, ביחס לגיל 24, אמרת שגיל 24 הוא מהגר, והם לחלוטין שולטים בכול וגם הם, הם לא יושבים מול המחשב ומבזבזים את המזון, הכול נעשה דרך ה - - - אז בטח ובטח הצעירים יותר.
יפעת שאשא ביטון: אז יש פה איזה שהיא בעיה חברתית שאותה אנחנו צריכים לנתח.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לזעזע קצת את המערכת כדי שהורים יגידו 'אוקיי, אנחנו מוכנים להתחיל ולהתמודד'.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שאנחנו צריכים, זאת נקודת הפתיחה.
יפעת שאשא ביטון: השאלה איך עושים את זה.
<טליה אתגר: אני רוצה להוסיף משהו.
יפעת שאשא ביטון: תזכירי לי את השם.
<טליה אתגר: טליה אתגר מעלם.
<טליה אתגר: אני אנסה נורא בקיצור.
<טליה אתגר: קודם כל אסור לנו לשכוח שהרשת היא גם דבר טוב.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא נגד, אנחנו רק בשאלה איך מתמודדים ועושים את זה נכון.
<טליה אתגר: השאלה היא גם, אני מרגישה ששמים את הכול בתוך סל אחד וככה לא נצליח.
<טליה אתגר: מה שעלה כאן, גם מהדברים של אורנה, אנחנו יותר יודעים מה לעשות בקטעים של ילדים שנפגעו והורים לילדים שנפגעו, ילדים שפגעו והורים לילדים שפגעו, אבל הרוב הם לא שם.
<טליה אתגר: רוב הילדים וגם ההורים שלהם הם לא במקומות של הפוגע הברור והנפגע הברור.
<טליה אתגר: הרוב, מה שאנחנו קוראים להם, זה האחרים, זה אלה שבמרכאות רק מעבירים - - -
יפעת שאשא ביטון: הם נפגעו והם לא דיווחו.
יפעת שאשא ביטון: יש הרבה אנשים שבוחרים להצניע ולהישאר עם זה מכונסים בתוך ביתם.
<טליה אתגר: רגע, מי שנפגע, דיווח או לא דיווח, הוא פגוע.
<טליה אתגר: זה מקום אחד.
<טליה אתגר: מי שפגע, אנחנו יודעים או לא יודעים, זה השני.
<טליה אתגר: אבל רוב הילדים הם כאלה שאו לא מבינים מה באמת הם עושים, או שזה אוטומטי להעביר, אני יכולה לפרט עוד הרבה רק אין זמן, פה זה המקום הכי קל להתחיל מבחינת הילדים ומבחינת ההורים.
<טליה אתגר: תראו, להורים באמת נורא קשה.
<טליה אתגר: הורה, כמו שתיארה פה האמא לילדה הנפגעת, או מהניסיון שלי לגבי הורים לילדים פוגעים, זה נורא קשה באמת, אבל הם מגיעים.
<טליה אתגר: אני חושבת שצריך בוועדה הזו למקד את השאלה איך מגיעים להורים במרכאות של האחרים, הרגילים, כי הפוגעים והקורבנות יגיעו אלינו.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק השיח, טליה.
<טליה אתגר: אבל לעשות את ההפרדה, כי מדרך הטבע, גם העדויות וגם הסיפורים וגם הכול על המקרים הקיצוניים שאנחנו שומעים על מה קרה לילד איקס או לילד וואי, וזה חשוב, אבל אם רוצים לעשות איזה שהוא שינוי אסור לשכוח את המסה הגדולה.
יפעת שאשא ביטון: טליה, השיח שלנו פה, ואני בכוונה גם חיזקתי את זה פעם אחר פעם, הוא בדיוק על האחרים, מי שאת קוראת להם אחרים ואני חייבת לומר משהו.
יפעת שאשא ביטון: מבחינתי כל ילד שחשוף לתוכן קשה הוא נפגע.
יפעת שאשא ביטון: ילד שרואה פתאום סרטון פורנוגרפי כי הוא הגיע לשם בטעות - - - זה קרה לי, הבת שלי יום אחד הקישה שם של שיר ושומו שמים, קפץ לה גם השיר, אבל קפץ לה עוד משהו והיא ישר באה ואמרה לי 'תראי מה'.
יפעת שאשא ביטון: קודם כל זה שהיא קופצת - - -
<טליה אתגר: אבל היא באה ואמרה לך.
יפעת שאשא ביטון: זה מה שאמרתי, זה השיח שצריך לבנות בתוך הבתים.
יפעת שאשא ביטון: ואני חייבת לומר שבאותו רגע נתון לא הייתי שם.
יפעת שאשא ביטון: כשהגעתי הביתה היא מהר קראה לי לחדר וככה בשקט בשקט אמרה לי 'בואי תראי'.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת בדיוק על המקומות של הילדים שלא נמצאים בתוך הפגיעה עצמה, אבל הם חשופים ונפגעים מתוקף התוכן שהם חשופים אליו.
יפעת שאשא ביטון: הסרטונים של דאעש, שהסתובבו בפייסבוק, ילד שרואה דבר כזה, אני לא יודעת אם יש איזה שהוא פסיכולוג שיכול להציל אותו אחר כך מהטראומה.
יפעת שאשא ביטון: לכן אני אומרת שאנחנו צריכים לראות איך אנחנו כהורים נמצאים שם.
יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה, אז לא עצרנו באותו רגע את החשיפה שלו, אבל הילד יודע להתמודד באמצעותנו.
יפעת שאשא ביטון: למקום הזה אני רוצה לנסות לקחת את הדיון.
<טליה אתגר: את אמרת את זה, הכי חשוב שיבואו לדבר.
<טליה אתגר: אם נתחיל מה שאתם אמרתם, שנתחיל בגיל הגן, אז אולי נגיע לגיל - - - אי אפשר להתחיל בגיל 15 להורים שלא היה להם קשר עם הילד - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי.
יפעת שאשא ביטון: אמרנו, עוד בגילאים הצעירים.
<הילה סגל: תמיד שעוסקים בנושא של הרשת, כי באמת זה הרבה יותר אלמנטרי.
יפעת שאשא ביטון: תודה, טליה, את צודקת.
יפעת שאשא ביטון: לורן, בבקשה.
<לורין פוריס: שמי לורין, אני סגן יושב ראש ארגון ההורים בירושלים.
<לורין פוריס: ארגון ההורים בירושלים מאוד מאוד פעיל, אנחנו למעשה מקיימים קשר רציף עם מאות הורים, יש לנו ווטסאפ, גם של ארגון ההורים, גם של הורים שפעילים בשטח ואנחנו נתקלים בהרבה מאוד שאלות.
<לורין פוריס: אנחנו פשוט מכוונים כל אחד מאיתנו מול הורים עם בעיות ספציפיות וכל אחד פחות או יותר בתחום ההתמחות שלו.
<לורין פוריס: אנחנו מאוד מאוד מחזקים וקוראים להורים להיות מאוד פעילים בנושא של החינוך של הילדים, בדיוק מאותן נקודות, כדי לחזק את הילדים.
<לורין פוריס: אני רוצה להגיד לך שבעניין הזה של הבריונות ברשת, זה באמת מתחיל מגיל צעיר.
<לורין פוריס: אני יכולה להגיד לכם שבאופן אישי אני נתקלתי בזה.
<לורין פוריס: נתקלתי בזה כשהבת שלי הייתה אלופת הקריאה של ירושלים, יש דבר כזה, היא הייתה בשנים הראשונות, היא גם קפצה כיתה ומה שנקרא בלונדינית חננה עם משקפיים וזה ממש לא היה פשוט.
<לורין פוריס: אני זוכרת אחרי שהיא חזרה לבית הספר, הייתה איזה שהיא קבוצה מסוימת של תלמידים פחות טובים שפשוט ארגנו חרם.
יפעת שאשא ביטון: החרם היה אינטרנטי?
<לורין פוריס: כן, ווטסאפים, ולא לשתף אותה.
<לורין פוריס: אני חייבת להגיד לך שאני הייתי מאוד מאוד מעורבת ואני חושבת שזה לקח פחות מכמה חודשים והצלחנו להתגבר על זה.
<לורין פוריס: אבל רק בגלל שהייתי מאוד מאוד מאוד מעורבת, מאוד מאוד מנוסה.
<לורין פוריס: זאת הילדה החמישית שלי, בפער מאוד גדול מהבנות הגדולות.
<לורין פוריס: אני הגעתי לבית ספר, אני ראיתי את המנהל, אני התקשרתי אליו, אני דיברתי עם המחנכת כל הזמן, אני לא נתתי למערכת להירדם, אני דרשתי תשובות.
<לורין פוריס: בסופו של דבר הנושא טופל ומוגר והכול היה בסדר, אבל מה קורה עם כל ההורים האלה שהם לא כאלה חזקים?
<לורין פוריס: שהם לא כאלה מודעים?
<לורין פוריס: שהם צריכים לקבל כלים?
<לורין פוריס: ועם כל התכניות הגדולות של משרד החינוך, אין אכיפה בשטח.
<לורין פוריס: אין תשובה ל-bullying בארץ.
<לורין פוריס: בארצות הברית יש תקנון בית ספרי ויש שם - - -
יפעת שאשא ביטון: גם במשרד החינוך יש.
<לורין פוריס: אבל לא עושים את זה.
<לורין פוריס: בוא נגיד שיש גם עניין שיש משפחות, לרוע מזלה של הבת שלי בהתחלה, זו הייתה משפחה חזקה במרכאות, לא כל כך היה קל להעניש את הילדה הזו, כי גם המחנכת חששה מההורים שלה.
<לורין פוריס: זה נורא.
<לורין פוריס: אין פה משהו שהוא לגמרי ענייני.
<לורין פוריס: היה קשה מאוד לטפל, כי גם ההורים הגנו על הילדה הפוגעת, זאת אומרת הם לא שיתפו פעולה.
<לורין פוריס: עברנו תהליך ובסופו של דבר, בצורה לא ישירה כל כך, אבל הנושא טופל.
<לורין פוריס: אבל אני אומרת, המחנכים די פוחדים לטפל במקרים האלה.
<לורין פוריס: אין תשובות ברורות.
<לורין פוריס: וגם היועצים.
יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לומר פה שבהקשר של הדיון, נכון, הנושא של אכיפה הוא נושא בפני עצמו, אבל אם אנחנו נצליח לטפל בבעיה לצורך העניין כשטיפול בבעיה זה גם התייחסות חברתית לצד הפוגע, כי אם הצד הפוגע כבר לא פוגע והצליחו להעביר איתו איזה שהוא תהליך שהוא חינוכי, אז הענישה פה היא פחות חשובה.
יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אני חושבת שהרעיון הוא לראות איך אנחנו יוצרים הסדרה חברתית, איך אנחנו נותנים להם כלים, כי בסופו של דבר גם הפוגעים צריכים לקבל איזה שהיא התייחסות ואם אנחנו מצליחים לייצר את זה בהסדרה חברתית, אני חושבת שכולם מרוויחים.
<לורין פוריס: אני בעד כלים, אבל אין כלים ברורים.
<לורין פוריס: כרגע במערכת אין כלים ברורים, זו בעצם הפרשנות.
<לורין פוריס: אני יכולה להגיד לך מהניסיון שלי ומניסיון של לא מעט הורים שפונים אלינו, אין להם כלים ברורים, אין מדיניות ברורה של איך מתנהלים במצב כזה.
<הילה סגל: יש מדיניות ברורה.
<לורין פוריס: אז היא לא יורדת לשטח.
יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו לא נשפוט מקרה פרטי, אנחנו מדברים ברמת התופעה.
<הילה סגל: אני רוצה להתייחס, לא במקום של להתגונן, במקום של לשתף במורכבות.
<הילה סגל: המדיניות, כמו שאמרתי בהתחלה ואני חושבת שלא היית, שב-1 באפריל האחרון יצא חוזר מנכ"ל מאוד מאוד מפורט בדיוק לגבי מה שאת מתייחסת.
<הילה סגל: אנחנו בשנה של הטמעה של החוזר ואני יכולה להגיד שאנחנו עוברים בחריש עמוק ממנהלי מחוזות וכל המפקחים ועד חדר מורים, מורה מורה, ממש עם לוח מאוד מאוד מפורט.
<הילה סגל: זה הרבה פעמים מורכב, זה מורכב במקום שבו - - - בדיוק דיברנו כאן, הולכת עכשיו, אני אקרא לזה רגע בצורה בוטה, פורנוגרפיה של סרטונים פוגעניים על כל הפיגועים שקורים פה בחוץ ברשת, בכל מקום זה מופיע, בחדשות זה מופיע, הילדים שלנו רואים את זה.
<הילה סגל: איפה אנחנו המבוגרים גם בהתנהלות שלנו?
<הילה סגל: איפה אנחנו בכל מיני מורכבויות אחרות?
<הילה סגל: בהחלט כשאנחנו עומדים מול ילדים צעירים אנחנו צריכים להגיד שהעשייה החינוכית היא המרכז.
<הילה סגל: ד"ר טליה אתגר יודעת שגם כשאנחנו נמצאים במצבים שבהם יש פגיעה חמורה על ידי ילדים וקטינים, היכולת לחייב את ההורים, היכולת לכפות על ההורים לעשות אפילו הליך טיפולי, אני לא מדברת על משהו אחר, היא מאוד מוגבלת, היא מאוד מורכבת.
<טליה אתגר: בטיפול על מי שפגע היא לא מוגבלת.
<הילה סגל: אני לא מדברת על פגיעה מינית, אני מדברת על זה שכשמישהו פוגע, עושה bullying ברשת, היכולת שלנו להגיד להורים ולילד 'אתה חייב להיכנס לתהליך טיפולי', אנחנו יכולים להכריח מישהו?
יפעת שאשא ביטון: ליאורה, בבקשה.
<ליאורה ליבוביץ: אני מייצגת את עמותת אשנ"ב, אנשים למען שימוש נבון באינטרנט ואנחנו פועלים כבר מסוף שנות ה-90 בנושא של הדרכות וחינוך לשימוש נבון ברשת.
<ליאורה ליבוביץ: כדי להוסיף דברים חדשים שלא נאמרו כאן, אנחנו עושים הדרכות גם להורים, אנחנו עושים את ההדרכות האלה, רובן ממש בלי כסף, והורים לא מגיעים.
יפעת שאשא ביטון: בפריסה ארצית.
<ליאורה ליבוביץ: בפריסה ארצית לגמרי, לא משנה לאן אנחנו מגיעים.
<ליאורה ליבוביץ: אנחנו מוציאים מרצה מתל אביב שמגיע לכרמיאל והוא מוצא שם שני הורים אחרי שהמנהלת הבטיחה לו שיהיו שם הרבה מאוד הורים.
<ליאורה ליבוביץ: זו בעיה, ההורים לא יוצאים מהבית, אני חושבת שצריכים לחשוב מה עושים.
<ליאורה ליבוביץ: אנחנו ניסינו ללכת למקומות העבודה ואנחנו מעבירים גם הדרכות, שוב ללא תשלום, גם במקומות עבודה, אבל אז נתקלנו במעסיקים שבאו ואמרו 'סליחה, זה זמן עבודה.
<ליאורה ליבוביץ: אם הורים רוצים הדרכה למחשבים, שיעשו את זה אחרי שעות העבודה'.
<ליאורה ליבוביץ: אף הורה לא מוכן להישאר אחרי שעות עבודה.
<ליאורה ליבוביץ: אני חושבת שצריך לרתום אולי את המעסיקים הגדולים במשק, את הגופים הגדולים ולהגיד להם, דיברו כאן על הטמעה של חוזר מנכ"ל, בואו נעשה שנה של הטמעה של הנושא הזה ברמה הלאומית.
<ליאורה ליבוביץ: נבקש מכל המעסיקים הגדולים, מהממשלה, מחברות, מההסתדרות, מכל מקום, לעשות את ההדרכות, לחייב שעה של הדרכה את כל העובדים שלהם, לעשות את זה, לא משנה איזה גוף, העיקר שזה יהיה גוף שהוא - - -
יפעת שאשא ביטון: כשאת אומרת הדרכה את מתכוונת למה?
<ליאורה ליבוביץ: אנחנו שולחים מדריך, איש מקצוע, מרצה, מתנדב שלנו שבא עם מצגת, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם משרד החינוך, מצגת מאושרת, מלאה בתכנים, מצגת שהיא אקטואלית, שהיא כל הזמן מתעדכנת, והוא מדריך אותם.
יפעת שאשא ביטון: מדריך אותם למה?
<ליאורה ליבוביץ: מדריך להתמודד, מדריך אותם לזהות, נותן להם סט של כלים ראשוני.
<ליאורה ליבוביץ: אף אחד לא יהיה מומחה משעה של פעילות הדרכה, אבל אמא שלא מבינה כלום, או אבא שלא יודע - - -
יפעת שאשא ביטון: מעלה מודעות.
<ליאורה ליבוביץ: מעלה את המודעות שלו והוא יכול לשים לב.
<ליאורה ליבוביץ: באמת, כמו שדיברו כאן על עולם הסלולר, אני יכולה להגיד לכם שאני אדם מאוד מאוד מודע והילדה שלי מאוד מאוד מודעת ורק לאחרונה אני גיליתי שכשאני אומרת לבת שלי 'לילה טוב' ומכבים את האורות וכולנו הלכנו לישון היא מבלה עוד שעתיים-שלוש עם החברים שלה בווטסאפ מתחת לכרית.
יפעת שאשא ביטון: יש גם אלמנטים של קרינה.
<ליאורה ליבוביץ: אני יודעת וזו ילדה שמודעת לזה, סופר מודעת, היא הולכת ואומרת את זה ל - - - אז בהחלט יש פה איזה שהוא פער ואני חושבת שצריך להתמודד עם התופעה הזו של הסלולר.
<ליאורה ליבוביץ: אני אישית גם חוויתי את זה שהמחנכת לא ידעה בשנה שעברה איך להתמודד עם ילדה, שבגלל שהיא חכמה ובגלל שהיא חיה בעולם של מבוגרים קצת, אז לא יודעים איך להתמודד איתה ועושים עליה חרם בווטסאפ.
<ליאורה ליבוביץ: אבל בסוף הצליחו לעשות את זה בהתערבות של בית ספר.
<ליאורה ליבוביץ: אז אני אומרת, בסוף זה עניין של בית ספר שצריכים להתערב והורים שצריכים לדעת ועם מודעות, אבל אם לא נעורר את המודעות הזו אז - - - אני מבקשת כאן אולי - - -
יפעת שאשא ביטון: לא רק בית ספר, זה הורים.
יפעת שאשא ביטון: אני אומרת תמיד, בואו ננסה לא לגלגל את הכדורים, זה כולנו פה שותפים למשימה הזאת.
<ליאורה ליבוביץ: נכון.
<ליאורה ליבוביץ: תקראו למעסיקים הגדולים להצטרף לזה, תקראו להסתדרות, לכל המקומות האלה, למשרדי הממשלה, לחייב הדרכה כזו.
<ליאורה ליבוביץ: כמו שעושים ביום האישה, עושים הדרכה.
<ליאורה ליבוביץ: כמו שעושים הדרכת בטיחות, כמו שעושים הדרכה איך מטפסים על סולם ואיך עושים משהו בחשמל, שיעשו הדרכה לשימוש נבון באינטרנט.
יפעת שאשא ביטון: יונה, בבקשה, מנכ"ל עמותת נתיבי רשת.
<יונה פרסבורגר: עמותת נתיבי רשת עוסקת מ-2008 בכל הקשור להתמודדות עם אתגרים וסכנות באינטרנט בסביבה הדיגיטלית.
<יונה פרסבורגר: אני אישית מרצה כבר עשר שנים בתחום הזה בבתי ספר, מאות הרצאות והרבה מאוד מפגשים עם ילדים.
<יונה פרסבורגר: אני רוצה להוסיף כמה דברים, כי נאמרו פה בהחלט דברים מאוד חשובים על מעורבות הורית.
<יונה פרסבורגר: קודם כל ברמה הפרקטית להגיע להורים, אז נאמר פה שיש קושי להביא הורים.
<יונה פרסבורגר: מהניסיון שלנו יש שיטה שעובדת מעולה, זה תלוי בהתגייסות של בית הספר, ברצינות של בית הספר ובתקציב, זה לארגן ערבים של הורים וילדים ביחד, כשהילדים מגיעים עם ההורים שלהם.
<יונה פרסבורגר: ואז ההורים מגיעים, כי הם צריכים להביא את הילדים וזה משותף.
<יונה פרסבורגר: אפשר לעשות פעילות מקבילה באותו זמן, אם רוצים לתת הרצאה מיוחדת, שיש דברים שלא רוצים שהילדים ישמעו, בעיקר ביסודי, אז אפשר להעסיק את הילדים בו זמנית, ואז יוצאים מערב כזה עם עוצמות אדירות, גם הילדים שותפים לתהליך, זה בדרך כלל תהליך יומי שבבוקר הילדים מקבלים הרצאות, בערב ההורים מקבלים, הם יוצאים ביחד עם מסר משותף.
<יונה פרסבורגר: זה מביא אוטומטית את ההורים לדבר עם הילדים שלהם כי הם משותפים באירוע.
<יונה פרסבורגר: ערבים כאלה שארגנו מאוד מאוד מצליחים, זה תמיד יוצא עם הרגשה של המון כוח.
<יונה פרסבורגר: ההורים מדווחים, עד כמה שזה תרם להם ועד כמה שזה היה משמעותי.
<יונה פרסבורגר: אז זה אפשרי, זה תלוי עד כמה המערכת ומשרד החינוך, ופה אני פונה לנציגי משרד החינוך, מוכנים לתקצב ערבים כאלה, לתת לזה ממש עדיפות עליונה.
<יונה פרסבורגר: מעבר לזה אני רוצה להוסיף כמה דברים שקשורים בכלל לתרבות השיח.
<יונה פרסבורגר: אנחנו התרגלנו שאנחנו אוטומטית מקבלים את כל החידושים הטכנולוגיים והתנהגויות טכנולוגיות שהילדים מפתחים.
<יונה פרסבורגר: אני חושב שפה צריך שינוי תפיסתי.
<יונה פרסבורגר: זה שילדים מקבלים מאות הודעות ביום, יש ילדים שמקבלים מעל 1,000 הודעות ביום, הם מתחברים לכל מיני קבוצות, תרבות השיח הפכה להיות תרבות של סתם.
<יונה פרסבורגר: מדובר היום ממש בתרבות שהיא נרקיסיסטית, העיקר להגיד 'אני פה' ולהוסיף עוד סמיילי ועוד משהו סתם ועוד תמונה סתם.
<יונה פרסבורגר: תרבות הסתם היא הבסיס אחר כך שבקלות ממנה אפשר להוסיף דברים פוגעניים, כי אם להגיד סתם דברים ולהתרגל שהכול זה קצת סתם, אז בסוף להוסיף הערה מעליבה זה גם סתם ולהוסיף על זה עוד תוספת, עוד הערה מכיוון אחר, זה גם סתם, ולהוסיף על זה לייקים זה גם סתם.
<יונה פרסבורגר: תרבות הסתם הפכה להיות תרבות פוגענית בבסיס, היא תרבות לא נורמלית.
יפעת שאשא ביטון: והיא לא רק ברשת.
<יונה פרסבורגר: בדבר הזה צריך להיות שינוי תפיסתי.
<יונה פרסבורגר: ההורים צריכים להיות מעורבים בכמות ההודעות, ההתראות שילדים מקבלים.
<יונה פרסבורגר: לא נורמלי שכל הזמן יש הפרעות והפרעות, זה יוצר הפרעות בלתי פוסקות וזה לא יוצר יכולת של התבוננות, רגע, מה אנחנו בכלל עושים פה, איך אנחנו מדברים?
<יונה פרסבורגר: אז צריך לצמצם בצורה משמעותית.
<יונה פרסבורגר: זה אפשרי, זה דורש מודעות והדרכה ואת זה אנחנו בהרצאות שלנו מאוד מדגישים, כמות הסתם הופכת להיות כמות איכותית ברמה השלילית.
<יונה פרסבורגר: דבר נוסף, אני רוצה לעשות הבחנה בין הגילאים.
<יונה פרסבורגר: בגיל יסודי זה גם לא נורמלי שלילדים מגיל קטן יש סמרטפון והם מתחברים לכל מיני קבוצות וההורים לא יודעים מה קורה.
<יונה פרסבורגר: צריך להגביל את הגילאים, לצאת עם מסרים מאוד ברורים להורים וגם אם מתחברים לווטסאפ עם החברים של הכיתה, אז בגיל יסודי ההורים צריכים להיות מעורבים מכיוון שברשת בקלות שמים דברים שהם ללא שליטה ומקבלים דברים בלי שליטה.
<יונה פרסבורגר: אז ברמה הטכנולוגית הווטסאפ מאפשר היום להתחבר דרך המחשב הרגיל, הורים עושים את זה ואני אישית עושה את זה עם הבת שלי והיא מקבלת את זה בסדר גמור והכול פתוח ומדברים.
<יונה פרסבורגר: זה לא כי אנחנו חושדים בילדים, אלא כי אנחנו רוצים להיות מעורבים.
<יונה פרסבורגר: ואז אפשר במחשב הרגיל לראות את כל מה שקורה - - -
יפעת שאשא ביטון: בסמרטפון אפשר ואפשר לראות, לא חייבים להעביר אותם למדיה אחרת, אבל חשוב להיות וחשוב שהילד לא ינעל את הנייד ושאם הוא נועל אותו, אז שתהיה לכם את הסיסמה, שהוא יידע שאתם שם.
יפעת שאשא ביטון: גם אם אתם לא באמת פותחים, עצם זה שהוא יודע שזה נגיש לכם זה כבר עושה חצי עבודה.
<יונה פרסבורגר: כמובן.
<יונה פרסבורגר: המעורבות ההורית, כמו שאת הסברת, הנוכחות, הילד יודע ומדברים והכול פתוח, זה הבסיס.
<יונה פרסבורגר: אבל בגיל יסודי, בגיל קטן, ההורה צריך להיות פיזית מעורב, זה לא מספיק שאנחנו נסמוך על הילדים.
יפעת שאשא ביטון: כן, זה גם וגם, זה נבנה מאיזה שהוא תהליך.
<יונה פרסבורגר: ואז כבר בחטיבת ביניים ותיכון אז אפשר כמובן לתת יותר פרטיות לילדים.
<יונה פרסבורגר: אבל גם אז זה דורש המשך מעורבות.
<יונה פרסבורגר: בכלים האלה הם גם ההבחנה בין יסודי לגיל יותר מבוגר היא חשובה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, תודה על הדברים.
יפעת שאשא ביטון: נועה, בבקשה.
<נועה אלפנט: אני נועה אלפנט מגוגל.
<נועה אלפנט: עוד לא הזדמן לנו להציג לוועדה בכנסת הזו את פרויקט 'שומרי המסך' שלנו, שזה פרויקט שאנחנו עושים כבר ארבע שנים, שנולד בישראל וקורה עכשיו ב-12 מדינות, שבו בני נוער הופכים להיות שגרירים של מלחמה בבריונות ברשת, זאת אומרת גלישה בטוחה בכלל בקהילה שלהם.
<נועה אלפנט: בבית הספר ובקהילה.
<נועה אלפנט: הם עושים הרצאות להורים ולילדים צעירים יותר ועוד.
<נועה אלפנט: את הפרויקט הזה אנחנו עושים בשיתוף עם רשת אורט והתלמידים עושים את זה במסגרת המחויבות האישית שלהם.
<נועה אלפנט: היום תלמיד תיכון מחויב שלוש שנים לעשות מחויבות אישית, 60 שעות בשנה, ואני חושבת שנכון יהיה שנבחרת כזו של 'שומרי מסך' תהיה בכל בית ספר במסגרת המחויבות האישית.
<נועה אלפנט: זה לא דורש הרבה משאבים, זה דורש נכונות של בית הספר לרכז את זה ולהקים נבחרת כזו.
יפעת שאשא ביטון: מה הפריסה של זה היום?
<נועה אלפנט: זה ברשת אורט, הם השותפים שלנו וזה היום ב-40 בתי ספר שפועלים בתוך הקהילה שלהם.
<נועה אלפנט: בתוך הקהילה הם מגיעים להרבה מאוד אנשים, הם גם עושים תחרות של סרטונים, של קמפיינים אישיים שמגיעים למאות אלפי צפיות.
<נועה אלפנט: אנחנו לא יכולים להכניס את זה לכל בתי הספר בישראל.
<נועה אלפנט: משום שזה בסופו של דבר בשיתוף עם משרד החינוך, כבר דיברנו, 'שומרי מסך' נפגש לאחרונה עם שר החינוך ותהיה פגישת המשך במטרה - - -
<הילה סגל: גם יש לזה ואריאציות שונות.
<הילה סגל: עוד פעם, זה איזה שהוא מהלך ספציפי של גוגל, אבל כן קיימים היום צוותים וקבוצות של ילדים, שזו לא המחויבות האישית, אבל זה חלק מתוך פעילות שהם עושים בבית הספר.
<הילה סגל: זה סוג של ואריאציות שונות שקיימות היום בבית הספר.
<נועה אלפנט: מה שחשוב לי לומר, אם אני יכולה להיעזר בכם להעביר מסר לאילה, אמא של אלרואי, תוך כדי הדברים הבאמת עצובים שכולנו דמענו יחד איתה, בדקתי אם יש קבוצת 'שומרי מסך' באשדוד ונפתחה השנה.
<נועה אלפנט: אז הילדים רק בתחילת ההכשרה שלהם אבל יש קבוצות בערים קבוצות שיש שם כמה וכמה שומרות מסך שיכולות לתת לה תמיכה.
<נועה אלפנט: אנחנו מאוד נשמח לעשות את החיבור, הן ממש משמשות אוזן קשבת ועוברות הכשרה ומלוות על ידי יועצות בית הספר כדי לעשות את זה.
<נועה אלפנט: שומרות המסך הן תלמידות תיכון.
<הילה סגל: נגיד עוד פעם, אחרי אירוע כזה, שתלמידת תיכון תלווה את הילדה, זה נראה לי לא נכון.
<נועה אלפנט: זה לא תחליף לליווי המקצועי.
<נועה אלפנט: בגוגל עובדים רק חנונים, אז עצם זה שאותה ילדה חושבת שאם קוראים לה חנונית זה דבר נורא, אז כבר להראות לה מודל אחר - - - זה לא תחליף לטיפול ובטח לא לטיפול ההורי, אבל אנחנו מציעים כאן, אם רוצים לעשות את השידוך ולתת לה גם תמיכה של בת נוער מבוגרת יותר ש - - -
<קריאה: היא קיבלה כל כך הרבה הצעות היום שהיא תהיה כבר - - -
<הילה סגל: לא, הדיון הוא על האחריות ההורית ואני לא רוצה שנשים על הילדים את ה - - -
יפעת שאשא ביטון: את האחריות של ההורים, כי זה לא במקום.
<הילה סגל: את ההסברה בוודאי, אני חושבת שזה רעיון מבורך.
<נועה אלפנט: זה ודאי לא תחליף, אבל התמיכה, הרבה משומרי המסך הם ילדים שבעצמם חוו את זה כילדים יותר צעירים והיום עושים את התיקון ומעבירים את המסר הזה הלאה ונותנים תמיכה לילדים יותר צעירים.
<נועה אלפנט: אנחנו מציעים את העזרה ומי שרוצה ייקח אותה.
<לורין פוריס: יש איזה שהוא יתרון שמתוך הניסיון שלהם הם מעבירים איזה שהם מסרים.
<לורין פוריס: זה יכול להיות בנוסף, זה לא במקום האחריות של ההורים.
<הילה סגל: זה בסדר גמור, אבל צריך לעשות הבחנה בין ההסברה ובין העבודה הקבוצתית.
יפעת שאשא ביטון: כן, אנחנו מדברים על שני רבדים שונים.
יפעת שאשא ביטון: תודה, נועה.
יפעת שאשא ביטון: אלמוג, הנערה שבחבורה.
<אלמוג בן משה: אני אלמוג בן משה, אני ממועצת התלמידים והנוער הארצית, הפן השני.
<אלמוג בן משה: באמת רציתי מאוד להתחבר למה שאתה אמרת, הנושא של הפרדה בין ילדים בגיל יסודי לבין בני נוער, שזאת הפרדה שאני חושבת שהיא ממש ממש חשובה.
<אלמוג בן משה: ילדים בגיל של יסודי, כל הנושא של המעקב, כל מה שדובר כאן, אני כן מאמינה שזה דבר שהוא חשוב באמת, אני לא אחזור על מה שכבר נאמר, אבל בגילאים של חטיבה ושל תיכון, שזה כבר בני נוער, מעקב?
<אלמוג בן משה: קודם כל זה כבר משהו שלפי דעתי לא יכול להתבצע בפועל.
<אלמוג בן משה: אמרת 1,000 הודעות ביום, זה 1,000 הודעות בקבוצה בשעה, זה משהו שטכנית אני לא חושבת שהורים יכולים לעמוד בו.
<אלמוג בן משה: הילדים עומדים בזה, אבל - - - אני באמת חושבת שזה גם משהו שלא צריך לעשות אותו.
<אלמוג בן משה: אני חושבת שברגע שילד יימנע מכל מיני דברים כי אמא ואבא שומרים עליי ובודקים שאני עושה ככה או לא עושה ככה, אנחנו מאבדים פה משהו, כי עוד שלוש, ארבע, חמש, שש, שבע שנים הוא כבר לא יהיה נער, הוא כבר לא יהיה בפיקוח של ההורים שיסתכלו לו בטלפון בכל שעה ואנחנו מאבדים איזה שהוא תהליך.