GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע את המדען הראשי, את פרופ' עמי וולנסקי.
<עמי וולנסקי: נאמרו פה הרבה מאוד דברים.
<עמי וולנסקי: המערכות כולן, מערכות חינוך, מערכות חברה, עברו שינוי תרבותי ב-40 השנים האחרונות.
<עמי וולנסקי: השינוי התרבותי, דובר פה על מסכים, מסכים בחיי מערכות חינוך, מסכים בביתנו שלנו, וזה חלק מהמציאות שהעולם עובר לקראתה ומצוי בתוכה ורק אפשר להגיד 'עצור את העולם, אני רוצה לרדת'.
<עמי וולנסקי: במציאות הנוכחית צריך להתמודד עם שתי שאלות בסיס.
<עמי וולנסקי: האחת היא, לכולנו ילדים ונכדים בבתי הספר, איש מאיתנו לא רוצה שתיווצר חשיפה ולו מינימלית ובעניין הזה עופר הבהיר והבהיר היטב, וגם נשמעו הדברים שנאמרו כאן, אנחנו צריכים לנקוט במדיניות של אימפרובמנט, של שיפור מתמיד.
<עמי וולנסקי: אנחנו לא יכולים לרדת מהעולם, אבל היכן שיש חשיפות או היכן שיש חשש או היכן שיש חשש כלשהו לבריאות התלמידים, בריאות ילדינו, זה לא תלמידים, זה לא צד שלישי - - -
יפעת שאשא ביטון: נכון, אלה הילדים שלנו.
<עמי וולנסקי: זה חלק מבשרנו, אנחנו צריכים להתמודד ונדמה לי ששמעתם פה היטב את ד"ר עופר רימון שאמר 'אנחנו פתוחים לשיפור ולהתמודד עם כל ידע חדש'.
<עמי וולנסקי: אני עוקב גם אחר הידע הבינלאומי שמפרסמות מערכות בריאות על מערכות חינוך בתחום הזה וזה דומה מאוד למה שנמסר פה על ידי נציג המשרד להגנת הסביבה.
<עמי וולנסקי: יחד עם זאת אני חוזר ואומר, אסור לנו לעצום אלפית העין בעניין הזה ומידת השיפור מחויבת לאורך כל הדרך.
<עמי וולנסקי: עכשיו להיבט הפדגוגי.
<עמי וולנסקי: אנחנו נמצאים פה בזירה, זה איננו מולך, גם בעולמות האוניברסיטה שיש מי שיושב כאן שמדריך סטודנטים או שמלמד סטודנטים, גם שם יש עיסוק אינטנסיבי בשימוש בטכנולוגיה - - -
יפעת שאשא ביטון: אבל הפדגוגיה לא ממש משתנה, במאמר מוסגר.
יפעת שאשא ביטון: זה סיפור שצריך לטפל בו בנפרד.
<עמי וולנסקי: אני מתכוון לעניין אחר.
<עמי וולנסקי: עופר סקר את זה וסקר את זה היטב, אנחנו עוסקים היום במחקר בינלאומי עם קבוצה של 7 מדינות, 19 חוקרים, אודות מערכות חינוך.
<עמי וולנסקי: מערכות חינוך צועדות למגמה שבין היתר נועדה להיות רלוונטית לתלמידים אבל גם להבטיח את יכולת השתלבותם במציאות המשתנה.
<עמי וולנסקי: מציאות משתנה בין היתר זה שוק עבודה חלקלק, המעבר לכלכלה של ידע, יש לזה היבטים שונים, לא אכנס כרגע לסקירה מפורטת.
<עמי וולנסקי: המשמעות מבחינת מערכת החינוך היא לבסס על מספר מרכיבים שהוזכרו כאן, האחד הוא למידה אקטיבית, למידה אקטיבית שבה התלמיד נמצא במרכז הפעילות.
<עמי וולנסקי: מרכז הפעילות זה אומר גם היכולת שלו לאתר ידע נוסף, לא רק המורה הוא מקור הידע הבלעדי, גם לא הספר המסורתי, אלא הזכירו פה ספר דיגיטלי, ספר דינמי, היכולת שלהם להיכנס לארכיב, לארכיונים, למוזיאונים.
יפעת שאשא ביטון: לשפר את הפדגוגיה האופטימלית של מה שאנחנו רוצים.
יוסי יונה: זה לא מייתר את החשיבות של המורָה או של המורֶה או של המרצה באוניברסיטה, כאחר משמעותי בחייו של התלמיד.
יוסי יונה: מזה אתה מתעלם.
יוסי יונה: יש דברים אחרים שהם לא - - -
יפעת שאשא ביטון: הוא לא מתעלם, הוא ציין דברים נוספים.
<עמי וולנסקי: אתה הראשון לדעת, עמדת איתי על בימות כמה פעמים שאמרתי שאין תחליף לקשר הבינאישי בין מורה לתלמיד, נקודה.
<עמי וולנסקי: אני לא אחזור על הדברים האלה.
<עמי וולנסקי: לכן הטכנולוגיה, לא הייתה וגם אם הייתה אילוזיה כזו, לא תחליף את הקשר הבינאישי הזה.
<עמי וולנסקי: ואוי לנו.
<עמי וולנסקי: עכשיו לעניין עצמו.
<עמי וולנסקי: אני מציע פרקטית, משרד החינוך מתמודד עם אתגרים מורכבים מאוד, אני רוצה לומר דבר מוזר שבדרך כלל לא נשמע כאן, גם למורה בכיתה וגם למנהל בית ספר וגם למשרד החינוך צריך לעזור בהתמודדות הזו.
<עמי וולנסקי: לשבת בביקורת מתמדת, ועופר בא אליי בשלושה הימים האחרונים בתחושת דאגה, חברים, זה אתגר מורכב מאין כמוהו בהתמודדות הזו.
<עמי וולנסקי: ההתמודדות בין היתר עם סטטוס המורה, תלמיד בכיתה ג', כאשר המורה מדליק מסך והמסך עדיין שחור אומר לו 'תלחץ על קונטרול F5', זה חלק משינוי הסטטוס של המורים, בהתמודדות עם הטכנולוגיה.
<עמי וולנסקי: אנחנו נמצאים בתקופת מעבר, ייקח לנו הרבה מאוד שנים השינוי הזה.
<עמי וולנסקי: במחקרים שאנחנו עסוקים בהם השאלה איפה עומדת ישראל היא קריטית, כיוון שיש לנו כמה יתרונות, הזכירו אותם כאן, יצירתיות וחדשנות, הם נמצאים בסביבתנו, אנחנו גם רוצים לייבא אותם אל כל תהליך ההוראה בתוך בתי הספר.
<עמי וולנסקי: אני אומר לכם ההורים שכאן, למען הילדים שלנו, צריך לעזור.
<עמי וולנסקי: לפעמים באים אליי הנכדים, אני שואל 'איך עבר היום?
<עמי וולנסקי: ' אומרים לי 'שמע, אמרנו למורה ככה והתעמתנו עם המורה בעניין הזה', ואני אומר את הדברים שאני אומר כאן, חברים, למורים בעידן הזה צריך לסייע, צריך לעזור בדיוק כמו למערכת ולדעת שיש לנו גם כשלים, יש דברים שאנחנו מחפשים את התשובות ואנחנו איננו קוסמים, אבל את התהליך הזה צריך לעבור ביחד.
<עמי וולנסקי: תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: תודה, פרופ' עמי וולנסקי, אבל אני מוכרחה לומר, אנחנו לא באים לפה ממקום של ביקורת, אני חושבת שדווקא מהמקום שצריך לעזור ואני לחלוטין מסכימה איתך.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזאת גם הייתה אווירת הדברים בראשית דבריי, דווקא מהמקום הזה אנחנו צריכים לשאול את עצמנו את השאלות הנוקבות, כי אם אנחנו לא ניגע בנקודות שבאמת צריך לפרק אותן ולגעת בהן לעומק לא נצליח לעשות את עבודתנו נאמנה.
<עמי וולנסקי: אנחנו תמיד נהיה הראשונים להיות שותפי פעולה בסוגיה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: אני שמחה מאוד ד"ר נאוה לויט בן-נון
<נאוה לויט בן-נון: שלום.
<נאוה לויט בן-נון: אני מנהלת מרכז סגול למוח ותודעה במרכז הבינתחומי בהרצליה ובאתי לייצג את חוקרי המוח שלצערי הרב עוד לא הגיעו לכאן, הם נמצאים במגדל השן שלהם ואיפה שהם צריכים להיות הם לא נמצאים אז אנחנו רואים את עצמנו כשליחי הקבוצה הזאת.
<נאוה לויט בן-נון: מדברים פה על סכנות של קרינה כאשר אני חושבת שהסכנה האמיתית שצריך להבין שיש בטכנולוגיה בבתי ספר זה הסכנה של ההשפעות של זה על המוח.
<נאוה לויט בן-נון: בארצות הברית יש 32 מיליון אנשים חולי סרטן ו-350 מיליון אנשים עם דיכאון.
<נאוה לויט בן-נון: דיכאון נובע כאשר משהו במוח משתבש.
<נאוה לויט בן-נון: המוח שלנו זה רשת פלסטית שמתפתחת, היא כן תלויה בגנטיקה שלנו, אבל היא בעיקר תלויה בסביבה ההתפתחותית שלנו.
<נאוה לויט בן-נון: ברשת הזאת טמונות היכולות הקוגניטיביות שלנו, יכולות הקשב והריכוז שלנו, היכולת שלנו להצליח בעולם המודרני, שיש לו דרישות מאוד מאוד גבוהות מבני אדם, היכולת שלנו לנהל את הלחץ ואת הרגשות שלנו וכאשר משהו שם משתבש גם הדבר שנקרא בעיות נפשיות.
<נאוה לויט בן-נון: לכן המטרה הכי גדולה של מערכת החינוך, לדעתי, צריכה לבנות תשתית מוחית חזקה ובריאה.
<נאוה לויט בן-נון: אני לא יודעת אם אתם מודעים לזה, אבל התשתית המוחית שלנו מתפתחת עד שנות ה-20 המוקדמות, זאת אומרת שבכל שנות השהייה של ילד בבתי ספר התשתית המוחית שלו נבנית.
<נאוה לויט בן-נון: משרד החינוך, עמדתי היום, בעידן הנוכחי, המטרה הראשונה שלו זה לא להכשיר את הילדים לעידן הטכנולוגי, אלא לבנות להם את התשתית המוחית שתאפשר להם להיות אנשים בריאים, מוצלחים, עם יכולות גבוהות ובריאים נפשית בעולם הטכנולוגי.
<נאוה לויט בן-נון: כשאנחנו מסתכלים על ההבדל בסביבה ההתפתחותית של ילדים כתוצאה מכניסת הטכנולוגיה, גדי דיבר כאן על כך ש-3 שנים מתוך ה-18 שנים שהם נמצאים במערכת בעצם המוח שלהם חשוף למסך.
<נאוה לויט בן-נון: 3 שנים.
<נאוה לויט בן-נון: זה בא על חשבון מה שאנחנו כשהיינו ילדים נחשפנו, עשינו פעילות גופנית, פעילות חושית, פעילות חברתית, פעילות רגשית, זאת אומרת שהילדים שלנו היום, יש להם פחות 3 שנים, למוח שלהם יש פחות 3 שנים של כל הפעילות החשובה הזאת.
<נאוה לויט בן-נון: קרינה זה מאוד חשוב, אני יודעת שזו המטרה, אבל בעצם הקריאה שלי אליכם זה שחייב להיות הרבה הרבה דיון במקום ההתפתחותי.
<נאוה לויט בן-נון: אצל ד"ר עופר רימון יש המון המון מומחים, אבל אין מומחים שהם באופן ישיר מומחים להתפתחות המוח.
<נאוה לויט בן-נון: אנחנו שומעים פה על כל הבעיות של המסכים, אבל זה בטל בשישים לבעיות הנפשיות וההתפתחותיות.
<נאוה לויט בן-נון: הילדים האלה בפריפריה, אם אנחנו ניתן להם להיחשף להרבה שעות של מסך והרבה פעמים זה גם מגיע עם תשתית גנטית לא משהו, הילדים האלה מבחינת היכולת - - -
יפעת שאשא ביטון: היי היי, תשתית גנטית בפריפריה, בואו לא נכליל.
יפעת שאשא ביטון: קחי חזרה, נמחק מהפרוטוקול.
<נאוה לויט בן-נון: חברים, לקחתי חזרה.
<נאוה לויט בן-נון: אני חושבת שאתם מבינים למה אני מתכוונת, אבל בסדר, המטרה שלנו זה יותר מלחשוף אותם עכשיו לטכנולוגיה כזו או אחרת זה לדאוג שההתפתחות הקוגניטיבית שלהם, יכולות הקשב והריכוז שלהם, היכולת שלהם לעמוד בלחצים, תהיה אופטימלית.
<נאוה לויט בן-נון: לדעתי זאת המטרה שלנו והאחריות שלנו כלפי הילדים בפריפריה, כי כולנו יודעים שלהשתמש בטכנולוגיה מהר מאוד קולטים את העניין, אבל לבנות תשתית מוחית שתאפשר לי לחיות בעולם שכולנו יודעים שהוא כל כך כל כך מאתגר היום, זו המטרה הראשונה של משרד החינוך.
<נאוה לויט בן-נון: ואני רק אסיים ואומר שזה מעניין שברוני הטכנולוגיה, מי שהמציא את האייפד, לא נתן לילדים שלו לשחק זמן מסך והיום בסיליקון ואלי האנשים שהם בחזית הטכנולוגיה שולחים את הילדים שלהם לבתי ספר אנתרופוסופיים מתוך הבנה ששם התשתיות שיאפשרו להם להצליח בעולם הטכנולוגיה.
יפעת שאשא ביטון: רק הבהרה לפרוטוקול, יש ילדים אוכלוסייה נפלאה בפריפריה והם הוכיחו לכולם.
יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להגיד ממקום המגורים האישי שלי, רק אתמול אירחנו כאן קבוצת תלמידים נפלאה שהולכת לייצג את ישראל בתחרות בינלאומית בבוסטון, קבוצה מקרית שמונה.
יפעת שאשא ביטון: בהינתן ההזדמנות השווה תאמינו לי שגם השמים הם לא הגבול מבחינתם.
יפעת שאשא ביטון: זו תחרות מדע, הם מפתחים איזה שהוא אנזים שקשור לצליאק, זו תהיה ערכה שאפשר יהיה לבדוק את רמת הצליאק.
<קריאה: בלי טכנולוגיה?
יפעת שאשא ביטון: לא בטוח שהם ישבו שעות מול מסך מחשב, אבל תיכף אנחנו נדבר גם על זה.
<קריאה: אגב, יושבת הראש, הילדים בפריפריה חשופים יותר מכל ילד אחר למסך, כי הילדים שלי עכשיו, עבדתי כל השנה, שיהיו עכשיו בקייטנות שעולות הרבה כסף וכל הילדים בפריפריה יושבים עכשיו מול פריפריה - - - הכי לא - - -
יפעת שאשא ביטון: אל תיכנסו לזה, חבל, עדיף לכם לחזור לנושא הקרינה.
יפעת שאשא ביטון: יש שם מספיק היצע של הרבה פעילויות.
יפעת שאשא ביטון: חבר'ה, אני מזמינה את כולכם לבוא ולסייר גם ביישובים פריפריאליים.
<קריאה: יש הרבה כסף בפריפריה, כסף ממסדי שדואג לילדים האלה.
יפעת שאשא ביטון: אשר קסו, בבקשה, מנהל בית ספר.
יפעת שאשא ביטון: תציג את עצמך.
<אשר קסו: אני מנהל בית ספר בעמק חפר.
<אשר קסו: יש פה כמה הורים שהילדים שלהם אצלי תלמידים בבית הספר, מכירים חלק מבית הספר.
<אשר קסו: אני רוצה להתייחס לחיבור שיש בין הרשת לטכנולוגיה.
<אשר קסו: הסוגיה שאני נקראתי אליה זה 'בוא לוועדה לזכויות הילד', שמציגה לפחות אותי, כשאני מסתכל על המראה, כאילו אני דואג פחות לבריאות התלמידים שלי ממי שנמצא פה בארגון כזה אחר.
<אשר קסו: וזה, האמת שזה ממש פוגע בהסתכלות הרגשית האישית בסופו של דבר.
<אשר קסו: ואני אמשיך מפה לסוגיית האם אנחנו דנים כרגע ברשת, ותיארו לפני כן הגורמים הרפואיים, בסביבה ובמאה ה-21.
<אשר קסו: אני אפתח סוגיה אחרת, אני מנהל בית ספר שני זו שנה תשיעית, בכל שנה בודקים את בתי הספר שלי, את מקורות הקרינה ומאיפה הם מגיעים ובודקים את הספים שלהם.
<אשר קסו: זה לא משהו שהתקבל היום, זה נכנס פנימה עם כל התודעה בשנה האחרונה ובאופן אישי הגיע אליי לבית הספר, בנוסף לבדיקה האישית שאנחנו ביצענו לפני שעופר הנחה את הדברים האלה.
<אשר קסו: הגיע מומחה שהעמיס את התלמידים ונציג הורים שביקש עוד להפעיל, למרות שהתדרים אחרים אגב, גם סלולר כדי לבדוק האם בסופו של המיליוואטים שדרושים לבטיחות, אכן אנחנו עומדים בתקנים האלה ודיברו על כך בהקשר הזה.
<אשר קסו: אני חושב שאני הראשון, אגב זה נכון לגבי תקרות אקוסטיות ועוד לא מעט אלמנטים של בטיחות שאתה נדרש כמנהל בית ספר, סככות כאלה ואחרות, ופעם אחת שמשרד החינוך והגורמים הבריאותיים, שיתחברו הם ואיכות סביבה ומי שצריך יקבע תקן אחר מחמיר יותר, אני כמובן אהיה הראשון שיישם אותו.
<אשר קסו: אז אחת, התפיסה ברמה העקרונית, שתיים, אני חושב שאני מאוד מתחבר לדברים שנאמרו בהקשר להתפתחות הילד, שהיא לא רק אותה למידה, למרות שאנחנו יודעים כן להצביע ויושבת פה ד"ר יפה בן עמי, שחקרה גם בתוך בית הספר שלנו, במאה ה-21 אנחנו יודעים להגיד שלנו אין בעלות על ההפנמה של התלמיד, האם זה מתרחש בכיתה?
<אשר קסו: באיזה מקום זה מתרחש, באיזה זמן ובאיזו דרך?
<אשר קסו: וגם זו התפתחות ילד.
<אשר קסו: ואני מסכים איתך, אני מבקר גם בתנועות הנוער, הייתי לפני שבועיים במחנה של תנועת הצופים בערב, לראות את הנוער שיושב במעגלי שיח בציפורי - - -
יפעת שאשא ביטון: יופי של למידה יש גם בתנועות נוער.
<אשר קסו: חד משמעית, אני תומך.
<אשר קסו: בבית הספר מסיימים ללמוד יותר מוקדם ביום שלישי, מתוך תפיסה ברורה, לאפשר למדריכים ולחניכים להגיע לתנועת הנוער לא עם הנשימה האחרונה.
<אשר קסו: זאת אומרת התפתחות הילד ובריאות הילד, נכון, בית ספר, קושרים אותה בטאבלטים ובהוראה דיגיטלית, אני חושב שהפתיחות של ההוראה הדיגיטלית ואני מזמין את - - - האמת שיפעת הייתה אצלנו, בבית הספר שלנו, בפאנל בחירות לפני שהיא נבחרה, לסיור כזה אחר.
<אשר קסו: אני מזמין את הוועדה עצמה גם לבית הספר שלנו, לשיעורים מתוקשבים, להזמין בודק, אם אנחנו ממש חרדים, להזמין את הבודק שאתם רוצים פה מאחור לבית הספר והוא יבצע את הבדיקה.
<אשר קסו: אני אומר לכם, בתי הספר שאני ניהלתי, המקורות הבעייתיים - - - אני גם אפתח את הרזומה האישי שלי קצת, אני בא מעולם תוכן של קרינה אלקטרומגנטית במערכות כולל כיפות ברזל במילואים בעוצמות הרבה יותר גבוהות, בינתיים אני בריא, טאצ' ווד, ואני לא חושב שאני משחק בשום בטיחות של אף אחד מהתלמידים שנמצאים בבית הספר.
<אשר קסו: ואכן אתם מוזמנים - - -
<קריאה: אתה יכול להשיב לגבי הדברים שעלו כאן?
<קריאה: מה זאת אומרת לא?
<קריאה: אנשים פה אמרו סיכונים - - -
<אשר קסו: אני קראתי לא מעט מאמרים - - -
יפעת שאשא ביטון: הוא אומר, 'אצלי בבית הספר נמדדה רמת קרינה'.
יפעת שאשא ביטון: השאלה היא אחרת.
יפעת שאשא ביטון: אתה מציג פה תמונת מצב של נקודה מאוד מסוימת בתוך המערכת, לצורך העניין בית הספר שלך.
יפעת שאשא ביטון: ואני יותר ממברכת אם אכן, ונצא מנקודת הנחה שזה עומד בכל הקריטריונים ובאמת רמת הקרינה היא נמוכה והכול בסדר, העניין איך אנחנו מתרגמים את זה למשהו מערכתי כי זה לא מספיק שיש מנהל אחד שהוא מיינדד לסיפור הזה בתוך המערכת, יש בתי ספר נוספים, השאלה - - -
<קריאה: יש פה כמה הורים - - -
יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נדבר.
<קריאה: יש כאן שני הורים שהם מבתי הספר - - -
<אשר קסו: יש פה הורים מבית הספר הזה ואני אשמח גם שהם יגידו את הדברים שלהם.
<אשר קסו: אני מדבר על עובדות, לא על שום דבר אחר.
<קריאה: הוא שמע את הטענות שלכם וקבע - - -
<קריאה: בג"צ קבע שהוא לא מתערב.
יפעת שאשא ביטון: שנייה, אנחנו נגיע גם אליכם.
<אסתר שפר-טיק: גם אני מנהלת בית ספר וזה מתרחש בדיוק כך.
<אשר קסו: אני רוצה לסיים את הדברים שלי.
יפעת שאשא ביטון: אני לא באתי לפגוע באחרים, אני באתי לשאול - - - חברים, אי אפשר ככה.
<אשר קסו: אני אגיד את דבריי.
<אשר קסו: יש פה גם הורה מסוים ששלח מכתב - - -
<קריאה: שני הורים.
<אשר קסו: שהוא הלך לרופא, רופא כללי, בלי שום בדיקה, ושלח לי פתק ואמר 'תשמע, אני רואה בך אחראי לבריאות של הבן שלי'.
<אשר קסו: האם הבן שלו עשה את הבדיקות הרפואיות המתאימות לגלות האם יש לו קושי כזה או אחר?
<אשר קסו: שיהיה בריא ושכולנו יהיו בריאים, איך אמרנו?
<אשר קסו: לפני כן דיברו פה על סוגיית מנהל בית הספר בעידן, פרופ' עמי וולנסקי, אנחנו פה עומדים באתגרים, זה חלק מהאתגרים, אני חושב שאין לי מנדט ולאף אחד פה אין מנדט, יש רשויות במדינה הזאת שצריכים להחליט האם רמת ה-wi-fi או הקרינה האלקטרומגנטית היא כזו, זה בעיניי לא המקום של השולחן הזה בכלל.
<אשר קסו: תודה.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אשר.
יפעת שאשא ביטון: יש פה מנהלת בית ספר נוספת?
יפעת שאשא ביטון: אז אני אתן לכם, אבל כדי לאפשר לכולכם ולעשות את זה באותו הקשר, שתי דקות לכל אחד ואת השם בבקשה לפרוטוקול.
<אסתר שפר-טיק: אני מנהלת בית ספר היובל ביהוד מונוסון, בית ספר יסודי.
<אסתר שפר-טיק: אני רוצה לדבר על - - - אני שומעת על העניין של הקרינה והפדגוגיה, אני רוצה להגיד לכם שאצלנו - - - בכל אופן אני רואה גם את חבריי המנהלים, קודם כל ההון האנושי של בית הספר, מבחינת המורים, יש צמיחה ויש התפתחות מאוד מאוד גדולה, אנשים צריכים ללמוד לבנות משימות שיש בהן חשיבה מסוג גבוה, צריכים לבנות משימות שיתופיות, כדי שכולם יקבלו את זה, המענה לתלמידים בעלי צרכים מיוחדים, או תלמידים שלא - - - אין יותר שיח אל הבינונית, יש שיח אל הדיפרנציאליות.
<אסתר שפר-טיק: גם אצלי בבית הספר הייתה בדיקה מאוד מחמירה ואנחנו הפעלנו את כל המחשבים ואנחנו לא הגענו אפילו לסף המחמיר.
<אסתר שפר-טיק: בנוסף לזה אני רוצה לומר ככה, אנחנו בנינו דגם הוראה מאוד מיוחד בבית הספר.
<אסתר שפר-טיק: לא כל הילדים בכיתה משתמשים במחשב.
<אסתר שפר-טיק: בנינו שלוש קבוצות, קבוצה אחת עובדת, 10 ילדים, במחשבים או בספר דיגיטלי שהמורה שותלת שם משימות מותאמות וכן הלאה, קבוצה אחת היא קבוצת מורה, שמתנהל שם שיח סביב דילמות, חשיבה אתגרית, סביב הלמידה, וקבוצה נוספת שהיא קבוצה שעובדת במשימה שהמורה נתנה, לא מתוקשבת.
יפעת שאשא ביטון: מה זמן המסך במסגרת של שיעור?
<אסתר שפר-טיק: אצלנו זה בסביבות 4 עד 5 שעות בשבוע לתלמיד.
<תמיר ליאון: אצלו זה כל השבוע.
<תמיר ליאון: הייתי אצלו בבית הספר, זה בדיוק ההבדל.
<קריאה: ה-wi-fi ממשיך לפעול בכל השעות.
<קריאה: לא כל השבוע, אבל לא משנה.
<אסתר שפר-טיק: קודם כל תגברנו את לימודי האמנות.
<קריאה: אתה אומר ככה?
<קריאה: אני אומר שוב, אני לוקח - - -
יפעת שאשא ביטון: חברים, חבל, אתם לוקחים את הדיון למקום - - -
<אסתר שפר-טיק: דיברה הד"ר לחקר המוח.
<אסתר שפר-טיק: אנחנו תגברנו מתוך מודעות את לימודי האמנות, את לימודי החינוך הגופני, הכנסנו מחול.
יפעת שאשא ביטון: את מדברת על סדר גודל של 12%-15% מסך זמן ההוראה מוקדש למסך.
<אסתר שפר-טיק: וגם, בגילאים מסוימים, לא אצל כולם, אצל הקטנים יותר אנחנו לא מאפשרים את זה.
<אסתר שפר-טיק: יש להם אולי עד שעה חשיפה בשבוע, אצל הילדים הצעירים, אנחנו נותנים להם 10 דקות ואנחנו לא עובדים עם טאבלטים, אנחנו עובדים עם נויט-בוק, יש ספרים דיגיטליים ולא עובדים כל היום עם הספרים הדיגיטליים.
<אסתר שפר-טיק: אנחנו נכנסנו לתכנית השאלת הספרים, 92% ואצלי האוכלוסייה היא ברמת סוציו אקונומית טובה מאוד, נכנסנו להשאלת ספרים, 93% מהתלמידים נכנסו לתכנית ההשאלה.
<אסתר שפר-טיק: אנחנו רכשנו ספרים מודפסים למבואות - - -
יפעת שאשא ביטון: העניין הוא ברור.
יפעת שאשא ביטון: היה לי חשוב להבין את ההיקפים של חשיפת הילדים למחשבים.
<אסתר שפר-טיק: אצלנו העבודה של צעירים, בית ספר צעיר.
יפעת שאשא ביטון: מנהל נוסף, מנהלת?
<מיה שירי: מנהלת בית ספר גנים בגני תקווה.
<מיה שירי: אנחנו בית ספר מדגים ארצי בכל מה שקשור לתקשוב ומגיעים אלינו הרבה מאוד ביקורים מפאנלים כאלה ואחרים לראות מה זה שיעור מתוקשב ובמה דברים אמורים.
<מיה שירי: אני רוצה להתייחס ולהתחיל מנקודה, כשאני חוזרת אחורה לפרופ' עמי וולנסקי, אני הייתי סטודנטית והגעתי לכיתה אחרי שיעור שהוא דיבר על דיואי, זו הייתה השראה מאוד מאוד גדולה, הגעתי לכיתה ואמרתי לתלמידים 'חבר'ה, אנחנו לא נבחנים היום, אנחנו מתחילים באיזה שהוא תהליך אחר ואין בחינה בסופה של הלמידה', אז כמובן מה הם אמרו?
<מיה שירי: 'יש, איזה כיף, אין בחינה', והתהליך התחיל להיות תהליך הרבה יותר ארוך כי הם התבקשו לכתוב יחידות לימוד שכביכול הם המורה והם כותבים - - -
יפעת שאשא ביטון: מיה, זה מרתק ואני יותר משמחה להישאב לדיון כזה, אבל אנחנו לא בפדגוגיה.
<מיה שירי: תני לי רגע פדגוגיה.
<מיה שירי: העניין הוא כזה, מקום המורה בכיתה משתנה, אנחנו נמצאים בתקופה שהיא תפר.
יפעת שאשא ביטון: אין חולק.
<מיה שירי: אין אפשרות שמורה יגיע לכיתה והוא לא יהיה רלוונטי עבור התלמידים שהוא נכנס אליהם.
<מיה שירי: אם יש שיעור תנ"ך או יש שיעורים שהיו שנואים לחלוטין ומורה מגיע עם יחידת לימוד טובה, ויחידת לימוד טובה זה לא אומר שהילדים מגיעים ונמצאים מול המסך 45 דקות או 90 דקות, הם מגיעים, יש איזה שהיא הקניה ואחר כך הם יושבים בדיון עם טופס שיתופי, עבודה בקבוצות.
<מיה שירי: יש הרבה מלחמה סביב הקובץ השיתופי הזה ולמורה יש את האפשרות באמת לקיים את התהליך ולקיים את התהליך נכון.
<מיה שירי: אם חוזרים אחר כך לשיח ועושים את זה נכון אין שום מניעה שהתקשוב יצבור תאוצה בבית הספר, אבל המורה צריך להיות מורה מלווה, מורה מומחה שיודע איך לעשות את זה ולעשות את זה נכון.
<קריאה: יש לכם wi-fi בבתי הספר?
יפעת שאשא ביטון: מה היקף ההיחשפות של התלמידים אצלכם למסך ביחס לשאר שעות ההוראה?
<מיה שירי: זה משתנה.
<מיה שירי: בכיתות הנמוכות, ב-א' הם שעה אחת בשבוע ועשינו את זה במינון נכון, שיש גם שיעור עברית וכמובן חלק מהשעות בשבוע הם שיעורים מתוקשבים וחלק הם ספרים ומחברות מודפס, הכול רגיל, אבל החשיבות בעצם של כל הסיפור הזה היא להכניס את השיח ואני מאוד מתחברת למה שאמרת, כי תפקיד בית הספר, בעידן של היום, הוא לנהל את השיח, את הקשרים בין הילדים ולעשות את זה נכון, כי בבית יש איזה שהוא - - - תסלחו לי שאני נכנסת פה למשהו אחר, הסמכות ההורית איפה שהוא נמצאת במקום אחר, לא מה שאנחנו גדלנו.
<קריאה: היא בעבודה.
<קריאה: היא מול המסך.
יפעת שאשא ביטון: זה לא קשור לעבודה.
יפעת שאשא ביטון: אפשר לשמור על סמכות הורית, צריך רק מודעות.
<מיה שירי: אצלנו בבית הספר התפקיד של המחנך, של המורה, של הצוות החינוכי, הוא כן להיכנס לנישה המאוד חשובה הזו, כי אנחנו כבית ספר מאוד מתוקשב, תסתכלי בפייסבוק מה כותבים.
<מיה שירי: ההיפך, אין יום אינטרנט בטוח, יש שיח יום יומי על האינטרנט, מה הסכנות ומה - - - ואני חושבת, אני אומרת את זה מבדיקה ועובדתית, שהאלימות ברשת היא הרבה יותר נמוכה כי המורה שם נמצא 24/7.
<מיה שירי: באמצעות הספרים הדיגיטליים הוא יודע מתי הוא הגיש את המשימה ומתי הוא עבד עליה ואיך ומה הוא כתב - - -
יפעת שאשא ביטון: רק לסבר את האוזן, שאני אבין.
יפעת שאשא ביטון: את מדברת מצד אחד על בית ספר מתוקשב, מצד שני על שעה שבועית שבה הילד נחשף למסך.
<מיה שירי: אני מדברת על שעה שבועית בכיתה א'.
יפעת שאשא ביטון: אבל בכיתות הגבוהות יותר?
<מיה שירי: בכיתות הגבוהות, אמרתי שזה מינון של כ-50%.
יפעת שאשא ביטון: 50% מסך ההוראה?
<מיה שירי: קצת פחות, אבל כ-50%, שמאוד חשוב להגיד, גם ב-50% ובשיעור שהוא נחשב לשיעור מתוקשב מתנהל הרבה מאוד שיח, כמו שרוני עכשיו אמר, המחשב כרגע סגור ונמצא על השולחן אבל מתקיים שיח פילוסופי ברמה מאוד מאוד גבוהה, אבל זה שיעור מתוקשב, כדי שאחר כך כשייגשו למשימה זה יהיה מאוד רלוונטי, המורה חייב להיות רלוונטי בשביל התלמידים.
יפעת שאשא ביטון: תודה, מיה.
יפעת שאשא ביטון: מקומו של המורה אינו שנוי במחלוקת, אני חושבת שכולנו תמימי דעים לגבי העניין הזה.
<אסתר שפר-טיק: רק צריך להגיד שאת הטלפונים הסלולריים, בבתי הספר היסודיים לפחות, אנחנו לא מאפשרים לילדים כל היום.
יפעת שאשא ביטון: אני אתייחס לזה בסיכום.
<תומר גרוסמן: אני רוצה להוסיף שתי מילים.
<תומר גרוסמן: שמי תומר גרוסמן, אני מנהל את הישיבה התיכונית בלוד.
<תומר גרוסמן: אולי דווקא קצת דיברו על נושא של פריפריה.
<תומר גרוסמן: אני הגעתי אחרי שהייתי בעולם הטכנולוגיה, ניהלתי בחברת היי טק, המשכתי לנהל בית ספר בארצות הברית במשך 5 שנים שהיה משופע בטכנולוגיה, עם לוחות חכמים ועם מודעות לטכנולוגיה.
<תומר גרוסמן: כשהגעתי ללוד, לבית הספר שלי, באמת לא היה לנו שום אמצעי טכנולוגיה.
<תומר גרוסמן: אני יכול להגיד שבמשך שנתיים שאני נמצא, ועשינו שיתוף פעולה עם חברת גוגל ומשרד החינוך באמת עזר לנו המון להשיג אמצעי קצה, רואים שינוי מקצה לקצה ברצון של תלמידים ללמוד, בהישגים של תלמידים, בפתיחות שלהם, אם זה לשיתופי פעולה, עשינו שיתופי פעולה עם בתי ספר בארצות הברית ועשינו שיתופי פעולה עם חברת חשמל, זכינו בפרויקטים ארציים, מה שאפשר לנו זה אך ורק הטכנולוגיה.
<תומר גרוסמן: אנחנו מדברים על 40%-50% שימוש בשבוע בחטיבת ביניים וחטיבה עליונה, זה משהו שנותן לך מגמות כשאתה לא יכול, אם דיברת קודם על פיתוח אנזים ותחרויות בינלאומיות, גם אצלנו יצא תלמיד לתחרות בינלאומית בזכות שימוש בטכנולוגיה, בזכות שיתוף פעולה עם חברת סיסקו.
יפעת שאשא ביטון: זה לא רק מחשבים.
<תומר גרוסמן: ברור, אבל החשיפה למסך, האפשרות של תלמיד לראות עולם, לפתוח אופקים, ללמוד דברים שלא קיימים דרך כיתות הכיתה או דרך הפה של המורה.
<תומר גרוסמן: לא מפיו אנחנו חיים, אלא יש לנו אפשרות לפתוח מגוון של מקורות.
<תומר גרוסמן: אני רוצה להתייחס רק במילה למאמר המלומד של ד"ר ליסק.
<תומר גרוסמן: אני חושב שהמיקוד של המאמר היה על הרבה הרבה דברים שדווקא לא קורים בכיתה.
<תומר גרוסמן: השמנה ואינסולין נמצא על תלמיד שיושב, תלמיד בכיתה יושב בכל מקרה.
<גד ליסק: זמן המסך שלך יגביר את כל זה.
<תומר גרוסמן: נכון.
<תומר גרוסמן: עכשיו מה קורה?
<תומר גרוסמן: אנחנו מדברים על 7-9 שעות, מתוכן אנחנו מדברים על מערכת החינוך, אבל הפוקוס לא צריך להיות אצל מערכת החינוך.
<תומר גרוסמן: הפוקוס צריך להיות שההורים ייקחו את ה-9 שעות האלה, או את ה-5 שעות שהם לא נמצאים בכיתה לשם - - -
<קריאה: אין לנו שליטה, עליך יש שליטה.
<תומר גרוסמן: אז כאן אנחנו צריכים לבוא ולהפנות, כאן השליטה שלי יכולה להוביל למקומות חיוביים.
<תומר גרוסמן: ברגע שאני לוקח את 5 השעות השליליות, את 5 השעות שמזיקות לבריאות ואומר שמשרד החינוך הוא זה שצריך להוריד את המינון, אז כאן אני חוטא לילדים.
<תומר גרוסמן: ובמילה אחרונה, אנחנו פה בוועדה לזכויות הילד, סעיף 17 של אמנת זכויות הילד הבינלאומית אומר, לילד תהיה גישה למידע ולחומר ממקורות לאומיים ובינלאומיים.
<תומר גרוסמן: זו אמנת זכויות הילד.
יפעת שאשא ביטון: השאלה כמה ואיזה מידע ואתה פותח פה עכשיו איזה שהוא משהו מאוד מאוד רחב.
<קריאה: הדיון הוא לא פה, אנחנו לא הולכים לפי הסדר ברשימה?
יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם וגם.
יפעת שאשא ביטון: יש פה ילד או ילד?
יפעת שאשא ביטון: אלמוג ממועצת התלמידים.
יפעת שאשא ביטון: בואו נשמע קצת את הילדים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו פה בשבילם, אז בואו ניתן להם במה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אלמוג.
<אלמוג בן משה: אז אני יושבת כאן מתחילת הדיון ומרגיש לי שהדיון הוא קצת באוויר, קצת מעל הראש שלנו אז באתי מהדעה של התלמידים.
<אלמוג בן משה: אנחנו כולנו פה, 'עתיד ילדינו, עתיד ילדינו', אנחנו ילדינו.
<אלמוג בן משה: חשוב לי להבהיר פה משהו שאני לא בטוחה שהובהר כמו שצריך.
<אלמוג בן משה: ההכנסה של טכנולוגיה למערכת החינוך זה משהו שחייב לקרות, אין אופציה שהדבר הזה לא יקרה.
<אלמוג בן משה: זה דבר שהוא כל כך חשוב, הוא כל כך משמעותי ואם הוא לא יקרה עכשיו, כשהוא יקרה בעתיד והוא יקרה הנזקים, כל מה שאנחנו מדברים עליהם, הקרינה, כל הדברים האלה, זה רק יתעצם.
<אלמוג בן משה: אם עכשיו אנחנו נתעלם והמלחמה הזאת בין מערכת חינוך ישנה למערכת חינוך שמתחדשת וטכנולוגיה, המלחמה הזאת הוכרעה, הטכנולוגיה ניצחה, בני הנוער והילדים - - -
יפעת שאשא ביטון: בואו ניתן לה לומר את דבריה, אחר כך נתייחס.
יפעת שאשא ביטון: אלמוג, הבמה היא רק שלך.
<אלמוג בן משה: בני הנוער והילדים, גם אם לא יהיה להם את הטאבלטים בתוך בית הספר, בסופו של דבר בשנייה שהם יוצאים מבית הספר ובהפסקות, אפילו בזמן השיעורים כשהמורים לא רואים, אני אגלה לכם סוד, נמצאים בטלפון והם סופגים קרינה והם סופגים את המסכים.
יפעת שאשא ביטון: את מכוונת לי בול להמלצת סיכום.
<קריאה: למרות החוזר שאף מורה לא יודע אותו כמעט.
<אלמוג בן משה: למרות החוזר ולמרות - - -
<קריאה: יודעים.
יפעת שאשא ביטון: חברים, בואו נאפשר לאלמוג לסיים את הדברים.
<אלמוג בן משה: בעצם בסופו של דבר, יש לנו את ההזדמנות לבוא ולהכניס את הטכנולוגיה לתוך בתי הספר, אבל תוך כדי ללמד איך להשתמש בה.
<אלמוג בן משה: אם עכשיו אנחנו אומרים 'אוקיי, אנחנו לא רוצים, זה דבר שהוא מזיק, זה דבר שהוא רע, זה דבר שהוא לא טוב', ואנחנו אומרים טוב, נשאיר את זה במצב הקיים, אנחנו פשוט לא מכירים במציאות, אנחנו לא מחוברים לשטח.