GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יהודה חי איש שלום: באותה תקופה המערכת לא הצליחה לתפוס אותו, לא הצליחה לזהות לפני שהוא התחיל להתדרדר, לא הצליחה לתפוס אותו בזמן.
<יהודה חי איש שלום: אני חושב שזה אחד המוקדים שעליו אנחנו פה כדי לשים עליו את הזרקור ולהתרכז בו.
יפעת שאשא ביטון: תודה על החידוד, לדעתי הוא חשוב.
<שנטל בצברג: אני יושבת ראש של עמותת משפחה אחת, שנפתחה לפני 14 שנה כדי לעזור למשפחות שנפגעו מטרור, גם משפחות של המוסד לביטוח לאומי וגם משפחות של משרד הביטחון.
<שנטל בצברג: העמותה מלווה את כל המשפחה, את הילדים את הבוגרים, את ההורים השכולים, גם את האחים שאיבדו שני הורים וגם את הפצועים.
<שנטל בצברג: כפי שסיפרת, אנחנו לא מלווים רק את ההורים, אנחנו שולחים גם מדריכים לשבעה, גם מדריכים להיות עם הילדים ומדריכים להכיר את הילדים ללוות אותם הלאה.
<שנטל בצברג: אנחנו מלווים את המשפחות כבר 14 שנה.
<שנטל בצברג: כלומר, את המשפחה אותה אנחנו מלווים.
<שנטל בצברג: אנחנו לא אומרים שלום אף פעם.
<שנטל בצברג: לדוגמה, בעוד יומיים אנחנו מוצאים מחנה לשישה ימים עם 280 ילדים.
<שנטל בצברג: כולם אחים שכולים ויתומים.
<שנטל בצברג: אלו ילדים שאנחנו מלווים כבר שנים.
<שנטל בצברג: אנחנו מנסים לתת להם את מה שהם לא מקבלים מהממסד.
<שנטל בצברג: בשיתוף פעולה עם המוסד לביטוח לאומי ומשרד הביטחון אנחנו נכנסים לראות מהם הצרכים שלהם ומה אנחנו יכולים לעשות שהם לא יכולים לקבל מהממסד.
יפעת שאשא ביטון: מה היקף הפעילות שלכם, איך אתם מגיעים למשפחות ואיך הן מגיעות אליכם?
<שנטל בצברג: העמותה מתקיימת בזכות תרומות בלבד.
<שנטל בצברג: את רוב התרומות אנחנו מגייסים בחו"ל.
<שנטל בצברג: התחלנו לפעול כי מצאנו שיש משהו שאנחנו יכולים למלא.
<שנטל בצברג: אנחנו מקיימים המון קבוצות תמיכה בכל רחבי הארץ, משפחות מהצפון ועד הדרום, משפחות דתיות, משפחות חילוניות מכל המגוון.
<שנטל בצברג: כפי שאמרת, אנחנו פועלים כי מצאנו שיש לנו מה לעשות.
<שנטל בצברג: אנחנו מלווים את הילדים ומאפשרים להם שייכות.
<שנטל בצברג: הם שייכים למשפחה אחת, כולם משפחה אחת.
<שנטל בצברג: הם מאוד אוהבים את הקשר הזה שיש להם ביחד.
<שנטל בצברג: כשהם באים למפגשים, שבתות, מחנות שאנחנו מקיימים שלוש פעמים בשנה, הם יודעים שהם שייכים ושיש עוד ילדים שעוברים את אותו הדבר.
יפעת שאשא ביטון: יש תקשורת בין הגופים?
יפעת שאשא ביטון: אני לא מכירה ולדעתי זה חשוב.
<אסנת כהן: יש תקשורת, יש אוזן קשבת.
<אסנת כהן: כשהם פונים אלינו לבדוק מה המקסימום שאנחנו יכולים לתת, לפעמים יש מגבלות חוק.
<אסנת כהן: אוכל להגיד שאנחנו פונים אליהם בבקשה לסייע במקומות אלה ואחרים.
<רות פרמינגר: אני מארגון נפגעי פעולות איבה, אני מברכת על הדיון.
<רות פרמינגר: אומנם הנושא הוא אחים שכולים, אני מבקשת לומר כשנפגע ונפצע בן משפחה, גם זה משנה את הבית.
<רות פרמינגר: בלשון המעטה, זה עושה תוהו ובהו בבית.
<רות פרמינגר: לדעתי צריך לתת את הדעת לא רק למשפחה ששכלה את האח אלא גם לפציעה וככל שהיא קשה יותר היא פציעה יותר טראומטית.
<רות פרמינגר: אני מבקשת לומר שאני נפגעת פעולת איבה.
<רות פרמינגר: איבדתי רגל בשדה מוקשים ואני יודעת שהמשפחה שלי היא לא אותו דבר מהרגע שנפצעתי.
<רות פרמינגר: לדעתי יש לנו היום יותר משאבים ויותר תשומת לב ופתיחות לנושא הזה.
<רות פרמינגר: מניסיוני האישי, כשאני שומעת שיש נפצעים ושילדים נפצעים, בדרך כלל אני מגיעה למחלקות בבתי החולים.
<רות פרמינגר: לאחרונה, גיליתי משהו שמאוד מפריע לי.
<רות פרמינגר: גיליתי שיש טיפול פסיכולוגי לילדים שנפצעו, אבל ההורים נמצאים בכאוס מוחלט.
<רות פרמינגר: אני מגיעה ופוגשת הורים שהם לא יודעים את נפשם מרוב צער.
<רות פרמינגר: הגעתי עם סיפור אישי אחד, שהוא תוצאה של פעולת איבה.
יפעת שאשא ביטון: את לוקחת אותנו בדיון - - -
<רות פרמינגר: מעט על הצורך להאיר עם הפנס על ההורים.
<רות פרמינגר: לשים לב לכל המשפחה ולא רק באסון שסופו מוות, אלא גם במקרה של פציעה.
יפעת שאשא ביטון: רשמתי, זו בהחלט נקודה שחשוב להתייחס אליה, תודה רבה.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה אלי, רצית את רשות הדיבור.
<אלי דבי: קודם כל, מגיע לך תודה רבה.
<אלי דבי: אני שומע על משפחה, אם מישהו שומע על אחים שכולים ומישהו מחבק אותם, זו "משפחה אחת".
<אלי דבי: אני לא יודע מה עושים שם, מגיע להם הרבה "שאפו", כל הכבוד.
<אלי דבי: לאדון אני מבקש לומר תודה רבה, כי התשובה שלו נתנה גושפנקא למערכת החינוך.
<אלי דבי: בתשובה לעופרה, שדיברה על המעטה לאותם ילדים בתוך המערכת המשפחתית מצד ההורים.
<אלי דבי: ההורים שם התרסקו, הם לא יכולים להכיל את הילדים – יש כאן בעיה.
<אלי דבי: שאלת מה אפשר לעשות, כאן זו אותה פניה שפניתי למשרד החינוך.
<אלי דבי: מספיק אם אותו טופס היה עובר עם הילד ובו שאלה האם יש אובדן?
<אלי דבי: זה הכול וזה מה שצריך.
<אלי דבי: שיהיה בחוזר מנכ"ל האם יש אובדן, הוא לא ישקר ויהיה לכך תיעוד.
יפעת שאשא ביטון: תודה להערות.
יפעת שאשא ביטון: בבקשה איתן, מארגון הורים ארצי.
<איתן ויינרייך: שלום אני מארגון הורים ארצי לשעבר, כיום חבר כבוד.
<איתן ויינרייך: קיבלתי את ההזמנה, למרות שהיום אני לא כל כך פעיל, החלטתי שאני מגיע לישיבה וגם לישיבה הבאה שהיא מאוד חשובה לי.
<איתן ויינרייך: אני מבקש לומר שמכל מה שאני שומע כאן, טראומה יש מפציעה ומאובדן ולא רק אצל הסביבה הקרובה, גם שכנים עוברים טראומה.
<איתן ויינרייך: על כן אני חושב שמכל מה ששמעתי כאן, המערכת המרכזית שצריכה לטפל בנושא היא מערכת החינוך.
<איתן ויינרייך: מפה אני רוצה להגיע.
<איתן ויינרייך: לא סביר בעיניי, שמגיע תלמיד לכיתה והמורה בפגישה הראשונה עם ההורים לא יודעת שהילד לא חווה אירוע כזה או אחר.
<איתן ויינרייך: אם זה קורה, מערכת החינוך צריכה לקחת את עצמה בידיים ולנער את עצמה.
<איתן ויינרייך: חבר'ה תתעוררו, זה לא יכול להיות.
<איתן ויינרייך: אני נגד לעשות סטיגמה לילד, בשום פנים ואופן לא.
<איתן ויינרייך: אני אומר את זה מהצד שלי, אני איש חינוך ואיש ספורט ומה אני עשיתי לילדים כאלה.
<איתן ויינרייך: לא צריך להתמקד בעניין שלהם, צריך לתת להם להמשיך לחיות את החיים שלהם, אבל ברגע של מצוקה צריך להדליק מנורה.
<איתן ויינרייך: כפי שסיפר לנו יהודה, על הבחור שירד לסמים, בואו ניקח את זה בסטטיסטיקה ונמצא שיש רבים שלקחו סמים והם לא נפגעי טרור וגם בהם צריך לטפל – אלו ילדים שלנו.
<איתן ויינרייך: כל ההתמקדות רק בנושא השכול, זה לא רק, יש המון.
<איתן ויינרייך: שימו לב הם גם מסונכרנים גם בטיפול כשצריך.
<איתן ויינרייך: כשהם במשבר נוראי הם יקבלו את הטיפול שלהם.
<איתן ויינרייך: ילדים שהם במערכת החינוך, מערכת החינוך צריכה להיות מוכנה לזה.
<איתן ויינרייך: מורה בבית ספר עם 30 – 40 ילד בכיתה, לא רק שהיא לא יכולה לטפל רק בילד כזה, היא לא יכולה לטפל בכלום.
<איתן ויינרייך: נרד עוד קצת למטה ונבין שלנו הבטיחו 30 ילד בכיתה - - -
יפעת שאשא ביטון: אתה סוטה מהדיון, אני בכוונה מדגישה את זה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מסיטים את הדיון למקומות אחרים, שהם חשובים וצריך לדון בהם ולעסוק בהם.
יפעת שאשא ביטון: לדעתי לא חשוב באיזו קונסטלציה נמצא הילד, מערכת החינוך לפחות ממה שעולה פה, צריכה רק לדעת.
יפעת שאשא ביטון: היא לא צריכה לתייג אותו, היא לא צריכה לעשות סטיגמה, היא צריכה רק לדעת.
<איתן ויינרייך: נכון, ההורה מגיע לאסיפה הורים מיד עם פתיחת השנה.
<איתן ויינרייך: , אם הילד לא תויג ואם לא אמרו למחנכת שיש לה ילד כזה וכזה, זה יקרה בפגישה הראשונה עם ההורים, זה יקרה בוודאות.
<איתן ויינרייך: מה קורה עם ילד שהוא לא כזה והוא לא בסדר, גם הוא צריך את אותו טיפול.
<איתן ויינרייך: כלומר, מערכת החינוך צריכה את הדבר הזה לילדים כאלה, כאלה וכאלה.
<איתן ויינרייך: בכוונה אני מוריד אותך למספר הילדים, כי פה - - - -
יפעת שאשא ביטון: דווקא הנושא הזה למעלה, אלא שהוא לא רלוונטי.
<איתן ויינרייך: הבטיחו שתוך חמש שנים המספר ירד ל-24 תלמיד.
<איתן ויינרייך: אי אפשר להתמקד יותר.
<איתן ויינרייך: כל נושא הליווי הפסיכולוגי בבתי הספר, יתכן שכאן צריך ריענון, שם צריך לראות יותר, לא לחפור אלא לראות בתור תצפית, לא יותר מדי לחפור כי זה לא בריא לילד בכלל.
<איתן ויינרייך: הילד צריך לראות עתיד ולא רק הסתכלות אחורה.
<איתן ויינרייך: עם כל הכבוד שיש לי לכולם במערכת החינוך, כאן תתמקדו, לשם תלכו.
<איתן ויינרייך: יש עמותות בכל מקום, היהודים טובים ותורמים כסף.
<איתן ויינרייך: אני לא בטוח שלאסוף את כל הילדים עם הנכות המסוימת הזאת, במרכאות או שלא במרכאות, היא טובה או לא טובה.
<איתן ויינרייך: אני לא יודע.
<איתן ויינרייך: אולי המומחים יגידו לי כאן.
<איתן ויינרייך: מהניסיון שלי זה לא בטוח, לדעתי צריך לערבב אותם.
<אילן וירצברגר: לדעתי, עולים כאן שני טיעונים.
<אילן וירצברגר: מצד אחד לתת לילד תווית שתלווה אותו וכולם ידעו שמדובר בילד שעבר ככה וככה.
<אילן וירצברגר: אני חושב שיש הסכמה שזה לא טוב וזה לא מתאים.
<אילן וירצברגר: הדרך השנייה היא איך גורמים לכך שמערכת החינוך כן תזהה את הילד הזה ושתהייה מספיק רגישה להתנהגויות ולצורך שעולה.
<אילן וירצברגר: שהיא תהייה מספיק רגישה לכוון ולתת לו את המשאבים שהוא צריך.
<אילן וירצברגר: פה אנחנו פועלים להעלאת המודעות למציאות הזאת גם של מערכות החינוך, המורים וגם היועצות והפסיכולוגים.
<אילן וירצברגר: ברור שמדובר בהכשרה של אנשים.
<אילן וירצברגר: יש לי כאן טיוטה של מסך 'עקרונות לאיש חינוך שמלווה תלמיד שחווה אובדן'.
<אילן וירצברגר: אנחנו בהחלט עוסקים כל הזמן בקביעת נהלים תוך שמירה על שני העקרונות.
<אילן וירצברגר: עיקרון אחד, לא לתייג את הילד ומצד שני כן להיות רגיש ולגלות זמינות.
<אילן וירצברגר: גם אני מצטרף לברכות לארגון "משפחה אחת", גם לי יצא ללוות מטופלים שם, הם באמת עושים עבודה מאוד חשובה.
<אילן וירצברגר: כל הכבוד.
<יהודה חי איש שלום: אני מאוד מתחבר לדברים שאמרת.
<יהודה חי איש שלום: כדי לשבר את האוזן, דוגמה מהקליניקה מהשבוע האחרון של עבודה עם נער צעיר בן 16, אח קטן של קצין שנהרג ב"צוק איתן" – כולנו מכירים אותו.
<יהודה חי איש שלום: הוא נמצא בבית הספר, הוא מתבייש להגיד למורה שהוא ביום רע.
<יהודה חי איש שלום: הוא מתבייש, הוא רוצה להיות גבר גבר והוא בגיל ההתבגרות, הוא לא רוצה להיות מסכן.
<יהודה חי איש שלום: הוא גדל בבית פייטרי והוא מתבייש להגיד את זה.
<יהודה חי איש שלום: בטיול ג'יפים שעשינו בעמותה כשהפגשנו אחים מגילאים שונים הוא ישב ודיבר עם בחור בוגר.
<יהודה חי איש שלום: הוא אמר לו 'תשמע, חמש שנים הייתי אבן, לא דיברתי והפסדתי את התיכון'.
<יהודה חי איש שלום: הוא אמר לי 'יהודה, אני לא רוצה להפסיד את התיכון, אני מרגיש שאני יותר עצוב, אני מרגיש שאיבדתי משמחת החיים שלי.
<יהודה חי איש שלום: אני לא רוצה להתעורר בעוד חמש שנים ולגלות שאיבדתי את התיכון'.
<יהודה חי איש שלום: הוא התבייש להגיד.
<יהודה חי איש שלום: כאן זה המקום להחדיר למודעות, הגברת המודעות.
<יהודה חי איש שלום: הרגישות, אם מזהים שהילד פתאום שקט לזהות שעובר עליו משהו.
<יהודה חי איש שלום: כמובן שזה קשור למספר התלמידים בכיתה וליכולת של המורה, אבל זה באמת צורך חשוב.
<אורי שוחט: אני חושב שבאמת צריך לברך במיוחד על הדיון הזה.
<אורי שוחט: בסופו של דבר אנחנו מדברים על מניעה לדעתי של כל הגופים, זה נושא שבהרבה מקרים לא משקיעים בו.
<אורי שוחט: לדעתי אם תהייה מודעות וטיפול נכון בנושא יהיה אפשר למנוע.
<אורי שוחט: אנחנו תמיד מדברים על כך שהילד שסובל משכול זה בדרך כלל סביב טראומה.
<אורי שוחט: בדרך כלל אובדן של הורה, של אח, זה טראומה, ויכולה להיות התפתחות של פוסט-טראומה.
<אורי שוחט: אנחנו יודעים שבלי התערבות נכונה, היא יכולה להיות מאוד מאוד גבוהה.
<אורי שוחט: לכן לדעתי צריך להבין שנושא של שכול בדרך כלל קשור לטראומה.
<אורי שוחט: בעניין הזה יש לחלק: יש את השגרה ויש את העניין מה קורה בשעת חירום.
<אורי שוחט: היום במשרד הבריאות יש את האגף לשעת חירום שמתארגן בשאלה איך לתת טיפול - - -
יפעת שאשא ביטון: בשעת חירום, כולם בדרך כלל מגויסים.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מבקשים דווקא לראות איך אנחנו לא מפספסים אותם.
<אורי שוחט: זה מתחיל שם.
<אורי שוחט: אם מדובר על מודעות וגם חינוך של האוכלוסייה, הורים וגם של אנשי המקצוע.
<אורי שוחט: תראו, היום כשמגיע מישהו לבית חולים פסיכיאטרי, מיד עושים ברור האם יש סכנה לאלימות, זה חלק מנוהל הבירור.
<אורי שוחט: יש חשיבות לברר אם יש עוד אחים.
<אורי שוחט: הגישה צריכה להפוך לגישה משפחתית ולא של גישה פרטנית שמי שנפגע הוא זה שמקבל את הטיפול.
<אורי שוחט: בנוגע לטיפול של משרד הבריאות.
<אורי שוחט: אנחנו יודעים שמה-1 ביולי מי שמקבל את האחריות במסגרת רפורמת בריאות הנפש אלו הן קופות החולים.
<אורי שוחט: לדעתי יש לשקול להביא את קופות החולים לכאן כדי שגם הן תהיינה שותפות לדיון.
<אורי שוחט: כל קופת החולים היום בונה לעצמה את ההתארגנות בנושא.
<אורי שוחט: אנחנו מדברים כבר על מקרה שאובחן כי אם למישהו יש טופס 17 קרוב לוודאי הוא מישהו שכבר אובחן ולא מקרה שאותו אנחנו רוצים למנוע.
<אורי שוחט: לא אוכל לעלות על דעתי שמשרד הבריאות לא יהיה בכל צורה לקידום העניין של קידום המניעה והטיפול.
<אורי שוחט: צריך להבין שמשרד הבריאות לא יהיה מעורב בטיפול כפי שהוא היה מעורב עד ל-30 ביוני.
<אורי שוחט: אם רוצים לשמוע את דעת הגופים המטפלים, לדעתי עובדות השיקום במשרד הביטחון והמקבילות שלהן במוסד הביטוח הלאומי הן עוגן מאוד משמעותי וחשוב.
<אורי שוחט: המשפחות מתנקזות לשם.
<אורי שוחט: העלאה למודעות של כל המודל המשפחתי ושל כל המודל בכלל, את זה כל איש מקצוע יודע.
<אורי שוחט: מדוע ציינתי את השאלה האם יש מסוכנות לחולה שמגיע לבית חולים פסיכיאטרי, במשך שנים כולם הבינו שצריך לברר ולא ביררו.
<אורי שוחט: העלאת המודעות ואפילו דרישה תביא לכך שיזהו ילדים שלא שמים לב אליהם.
<אורי שוחט: הבעיה בדרך כלל היא עם אלה שהם שקטים.
<אורי שוחט: אלה שעושים בעיות, אותם מזהים.
<אורי שוחט: את אלה שמשתמשים בסמים, אותם מזהים.
<אורי שוחט: אלה שיושבים שקטים כתוצאה של דיכאון, אלה הם היותר הבעייתיים.
<אורי שוחט: אנשי המקצוע כמו אנשי השיקום, אנשי המוסד לביטוח לאומי ואחרים יכולים לעלות על זה.
<אורי שוחט: צריכים את המודעות בשני המקומות האלה קודם כל כדי לכוון.
<דליה אלוני: אני נציגת הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, הפ"י.
<דליה אלוני: אני מבקשת להגיד שאנחנו יודעים שהאובדן והשכול מלווים לאורך כל החיים גם את ההורים וגם את האחים.
<דליה אלוני: בקרב האחים עיבוד נושא האובדן והשכול נעשה לאורך השנה ולאורך החיים במערכת החינוך ובעיקר בצמתים חשובים.
<דליה אלוני: כלומר, בימי הולדת, ימי זיכרון אישיים של האח שנהרג או בימים לאומיים, בימי זיכרון לחללי צה"ל.
<דליה אלוני: האחריות של מתן האינפורמציה למערכת צריכה להיות גם על ההורים.
<דליה אלוני: כלומר, להביא למודעות שלהם שבמעברים בין בתי ספר חשוב להגיד ולציין תוך מעמד הרישום או למחנכת את זה בפני היועצת.
<דליה אלוני: מערכת החינוך מנגד צריכה להיות ערנית וללוות את הילדים האלה לפני הגיוס לצה"ל.
<דליה אלוני: אני יודעת שבתיכון כן נעשית עבודה יותר ממוקדת עם אחים שכולים בגלל שזה נוגע במקום שהוא יותר רגיש.
יפעת שאשא ביטון: אלי, בבקשה משפט סיכום.
<אלי דבי: אחי נהרג לפני 37 שנה.
<אלי דבי: אני בן למשפחה שכולה 37 שנה, אבל אני אח שכול אולי 8 שנים וזאת הנקודה.
<אלי דבי: גם על פי מחקרים, אי אפשר לפסוח על אבל והאבל שלי בא אחרי הרבה שנים.
<אלי דבי: אני חושב שהממסד צריך לעזור לאותו ילד לעבור את המשוכה הזאת, לעבור את המשוכה ולא לפסוח עליה.
<איתן ויינרייך: אני בן קיבוץ לוחמי הגטאות, ההורים עזבו את הקיבוץ שבו כולם היו בטראומה.
<איתן ויינרייך: כולם היו שכולים, ביום השואה אנחנו קראנו לו 'חג השואה' כי הגיעו כל שועי הארץ, פתחו להם שולחנות פולניים טובים וחגגו, בשבילו זה היה חג.
<איתן ויינרייך: לימים נולדה לי בת, בשנת 1984 ואז כחודשיים אחרי זה אני יושב ורואה סרט שראיתי לפחות ארבע-חמש פעמים על מחנה סוביבור.
<איתן ויינרייך: שתיתי קפה, כמעט לקחתי את הכוס וזרקתי אותה על הטלוויזיה.
<איתן ויינרייך: אני לא רוצה להגיד שאני בפוסט-טראומה או לא.
<איתן ויינרייך: אני חושב שיש תהליך וילד צריך לקבל את החיזוק שלו בבית הספר ומיד אחרי זה בצבא יש לו מנגנונים מצוינים, אחר כך גם באוניברסיטה.
<איתן ויינרייך: אחר כך כשיש לו ילדים זה לא פחות גרוע.
<איתן ויינרייך: כשיש לו ילדים זה מציף אותו ברמות שאי אפשר להבין, אבל הוא כבר מבוגר, איכשהו הוא יכול לעשות את זה.
<איתן ויינרייך: לא כולם יכולים לעשות את זה, אלא שמסביבם צריכים להיות עם האצבע על הדופק.
יפעת שאשא ביטון: אני מקבלת את זה, תודה רבה על ההערה.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני אסכם את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אין ספק שעלה פה הצורך האמתי לשים זרקור, להפעיל סנסורים על הילדים, האחים השכולים או האחים שחיים במשפחה שחוותה אובדן.
יפעת שאשא ביטון: לדעתי לא נאמרו כאן דברים שהם סותרים האחד את השני.
יפעת שאשא ביטון: לדעתי נאמרו כאן דברים שהשלימו האחד את השני.
יפעת שאשא ביטון: נכון שצריך להתמקד בילד, בטיפול הייחודי בו ולראות את הצרכים שמתאימים לו כילד לאורך תהליך התפתחות ההתמודדות עם האבל, ובכלל בשלבי החיים.
יפעת שאשא ביטון: אי אפשר להתנתק מכך שבסופו של דבר הוא נמצא במערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: נחשוב יחד איך יוצרים מנגנון נכון להתמודדות, צריך לזכור שהוא חי בתוך המשפחה שלו וצריך לעזור למשפחה.
יפעת שאשא ביטון: נכון, ההורים מפורקים ואולי לא פנויים באותו רגע.
יפעת שאשא ביטון: הם עוברים משבר שלא ניתן בכלל להבין אותו, צריך לעזור להם בחוויה שלהם ובהתמודדות שלהם אל מול הילד.
יפעת שאשא ביטון: צריך ביחד לנסות ולבחון איך נותנים טיפול שהוא שלם.
יפעת שאשא ביטון: הם צריכים טיפול בנפרד והוא צריך טיפול בנפרד, אבל צריך את הטיפול שמחבר את כולם.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מדברים סטיגמה ולא על סימון, אין מה לעשות, כדי לטפל צריך לדעת.
יפעת שאשא ביטון: היום מקבלים טפסים מכל מיני סוגים.
יפעת שאשא ביטון: לא שזה המנגנון הנכון.
יפעת שאשא ביטון: מיד אציין מהן המלצות הוועדה.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקבלים טפסים רפואיים לציין אם הילד חולה או לא חולה, רגיש או לא רגיש למשהו – זה לא מתייג אותו ואף אחד מהסובבים אותו לא יודע.
יפעת שאשא ביטון: זה כדי שהמערכת תדע שלילד יש רגישויות ושהיא תדע לטפל אם וכאשר יקרה משהו.
יפעת שאשא ביטון: היא תדע איפה לשים את הלב באמת כדי למנוע סכנה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שעל אותו בסיס ועל אותו רעיון חשוב שזה יהיה במערכת, ישב מאחור ולא תמיד צריך לעשות עם זה משהו מיוחד.
יפעת שאשא ביטון: לדעת לזהות בנקודות מסוימות שאולי עם ילדים אחרים זה נראה נורמטיבי ולא חריג ואילו אצל אותם ילדים זה יקבל את ההתייחסות המתאימה.
יפעת שאשא ביטון: ההמלצות שעולות מהדיון כאן, אני מזכירה שמדובר בדיון ראשוני, הצורך לעשות מיפוי של הצרכים של האחים השכולים.
יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שיש מקום לעשות מחקר מקיף בנושא כי אם אנחנו מתקשים לגעת בו אולי נראה דברים נוספים שיש צורך לקדם.
יפעת שאשא ביטון: אשמח לקבל ממשרד הביטחון נתונים לגבי מספר הילדים שהם אחים שכולים שנמצאים במערכת.
יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על ילדים שהם מתחת לגילאי 18.
יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לקבל גם מהמוסד לביטוח לאומי.
יפעת שאשא ביטון: אשמח לשמוע איך אנחנו בונים מנגנון.
יפעת שאשא ביטון: אני שמה לפתחו של משרד החינוך איך לבנות מנגנון שיודע על אובדן במשפחה.
יפעת שאשא ביטון: אין ספק שלצד הידוע צריכה הכשרה מתאימה של יועצים חינוכיים.
יפעת שאשא ביטון: לצד צוות היועצים החינוכיים הרגיל שאנחנו מכירים בבית הספר יהיה נדבך נוסף של התמודדות עם אובדן ושכול בתוך המשפחה.
יפעת שאשא ביטון: אולי שווה שאתם תבנו נייר עמדה בנושא כדי שנוכל ללמוד ממנו ולראות איך אנחנו מתקדמים בצורה אופרטיבית.
יפעת שאשא ביטון: מכל מה שעלה כאן אין שאלה ששיתוף הפעולה של כל הגופים שיושבים כאן מסביב לשולחן חשוב ונחוץ כדי לבנות פלטפורמה.
יפעת שאשא ביטון: לא משנה באיזו מסגרת אנחנו פוגשים את הילד, במוסד לביטוח לאומי, משרד הביטחון או בכל גוף אחר, שהילד יקבל מענה שיודעים לתת אותו באופן שוויוני ומלא לכולם.
<רות פרמינגר: אני מציעה שתכללי את בית החולים כשלב, שמגיעים אליו עוד טרם שבאים ממשרד הביטחון והביטוח הלאומי.
<רות פרמינגר: שזו תהייה יחידת זמן, שצריך להאיר אותה ולתת את הדעת לזמן.
יפעת שאשא ביטון: בסדר, כאן נכנסת השאלה שנצטרך לשים אותה על השולחן.
<רות פרמינגר: העדר בייצוג של השכול האזרחי, אם ניתן להגדיר אותו כך, זה מאוד קריטי.
<רות פרמינגר: התהליכים כאן הם לכאורה אופטימיים במקום של משרד הביטחון וכשכולם מגויסים.
<רות פרמינגר: כמדינה, אם מדברים על משהו שוויוני צריך לשים זרקור על אוכלוסיית הילדים - - -
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לחלוטין.
יפעת שאשא ביטון: אלו נתונים שאפשר לקבל מהמוסד הביטוח לאומי?
<אסנת כהן: לגבי אחים שכולים זה בעייתי.
<אסנת כהן: אחים שכולים זכאים על פי חוק רק ממשרד הביטחון.
יפעת שאשא ביטון: לגבי משפחות שחוו אובדן, בדרך כלל הנתונים מגיעים למוסד לביטוח לאומי, או שלא בהכרח?
<אסנת כהן: זה לא בתחום טיפולי, אני אשמח לבדוק את העניין.
יפעת שאשא ביטון: כולנו באיזשהו תהליך של מחקר.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נצא לדרך ונעלה את השאלות האלה.
יפעת שאשא ביטון: עולות כאן שתי שאלות על השולחן, נבדוק איך אנחנו מתמודדים איתן.
יפעת שאשא ביטון: האחת, השאלה של בן משפחה שבה אחד מבני המשפחה נפצע קשה.
יפעת שאשא ביטון: משפחה שמתמודדת עם פציעה ועם תהליך שיקום.
יפעת שאשא ביטון: גם זו משפחה שעוברת תהליך והרבה פעמים ההורים מאוד מופנים לצורך השיקום של הפצוע והאחים האחרים צריכים להתמודד.
יפעת שאשא ביטון: זו שאלה ואולי גם כאן
יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך צריך לחשוב איך ואם בכלל מטפלים בזה.
יפעת שאשא ביטון: וכמובן גם מקומו של משרד הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: משרד הרווחה, אם אנחנו רואים שמשפחות מהססות, מתלבטות, מתנגדות לתת את המידע כי הן לא רוצות לתייג את הילדים אפילו למערכת החינוך.
יפעת שאשא ביטון: אני מתקשה לראות דרך שבה משפחות תרצנה להיות תחת הכותרת של משרד הרווחה.
יפעת שאשא ביטון: זאת שאלה שאני מעלה.
יפעת שאשא ביטון: אולי נכניס אותה לתוך תהליך שיחקור את כל הסוגיה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים ליצור מערך אופטימי כדי לראות מה המקום של זה בתהליך והאם זה נכון או לא נכון, ואם לא איך אנחנו מטפלים.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לסייג ולומר בנושא של יתומים.
יפעת שאשא ביטון: כל הדיון הזה, אצלי לפחות, צמח מהמקום שהמערכת לא מודעת לאחים השכולים, היא פשוט לא יודעת.
יפעת שאשא ביטון: אין לה שום דרך לדעת שמשפחה חוותה אובדן.
יפעת שאשא ביטון: במקרים של יתומים הם יודעים כי בטפסים את צריכה למלא אימא ואבא.
יפעת שאשא ביטון: שם למעשה הדברים צפים ועולים והמערכת יודעת, היא מגויסת ומטפלת בכלים שיש לה.
יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאם ניתן הכשרה בנושא של אחים שכולים מן הסתם זה יתרום גם לאחרים.
יפעת שאשא ביטון: לכן אני רוצה למקד את זה בנושא של האחים שכולים כי לדעתי הם פחות על הרדאר ולכן שווה להכניס אותם כדי שהם יוכלו לקבל טיפול.
<דליה אלוני: יש כאן את הנקודה שהאדון העלה, בעניין של קופות החולים, איפה הן נמצאות.
<דליה אלוני: ילד יכול להגיע לטיפול בעקבות אירוע שקרה בהפסקה.
<דליה אלוני: כלומר, הוא לא יגיע בסמוך לאירוע אלא בהמשך דרכו בלימודים בגלל משהו שקרה.
<דליה אלוני: למשל, חגגו את יום המשפחה ושאלו וכל אחד סיפר על המשפחה שלו.
<דליה אלוני: ואז איפה נמצאות קופות החולים.
יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי וזה רשום.
יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק המקום שממנו אנחנו רוצים לצאת.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא רוצים שהדברים יתרכזו באירועים ייחודים או בימים מיוחדים אלא שזה יהיה שם כל הזמן ולאורך כל הדרך כדי שהמערכת תדע להתמודד.
יפעת שאשא ביטון: ואז לא נגיע ל"תאונות עבודה" כשאנחנו פתאום מוצאים את זה בסיטואציה חריגה.
<דליה אלוני: שידעו לתת את המענה.
<דליה אלוני: שקופות החולים תדענה לתת את המענה כשזה קורה כי הם לא נמצאים תחת אבחנה מאוד ברורה אצלן.
<עופרה אנציו: איפה היתומים כן יכולים להתפספס?
<עופרה אנציו: אני חייבת לייצג את הארגון.
<עופרה אנציו: היה ויש יתמות בעבר והאימא או האבא נישאו בשנית ולא יהיה תיעוד בבית הספר שבעברו של הילד יש חוויה של יתמות.
<עופרה אנציו: זו אוכלוסייה שעלולה להתפספס לא פחות מאחים שכולים.
<עופרה אנציו: אני מבקשת גם - - -
יפעת שאשא ביטון: שאלת תם לגבי המקרים בהם ההורים נישאים שנית.
יפעת שאשא ביטון: כשממלאים את שם האב, בדרך כלל ממלאים את שם האב הביולוגי, אני טועה?
<דליה אלוני: את האב הביולוגי וגם את האחים.
<דליה אלוני: יש מקום לציין את מספר הנפשות בבית, אחים מתחת לגיל 18.
<עופרה אנציו: זה גם וגם.
<עופרה אנציו: אני מציע לזכור את האוכלוסייה הזאת.
יפעת שאשא ביטון: נשים את זה בסימן שאלה.
יפעת שאשא ביטון: סיכמנו את הדיון והעלו את ההמלצות.
יפעת שאשא ביטון: אני אעביר אותן אליכם.
יפעת שאשא ביטון: אשמח לקבל את הנתונים מהגופים השונים וככל שיש לכם ו ניירות העמדה על מנת שנוכל לקדם את הדיון.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו נקיים דיון המשך.
יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם, הישיבה נעולה.
יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב.
יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לפתוח את הוועדה.
יפעת שאשא ביטון: נושא הדיון היום בוועדה יעסוק בפיתוח שירותים בקהילה לשיקום ילדים נפגעי נפש.
יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שכבר התקיימו מספר דיונים במסגרת הוועדה, האחרון שבהם היה באוקטובר 2014, אם אני לא טועה.
יפעת שאשא ביטון: למעשה, במסגרת הדיונים השונים, ניתנה המלצה להקמה של ועדה בין משרדית, שתכתוב דו"ח בנושא הזה ונכון לדיון האחרון שהתקיים, התרשמתי שהדו"ח שהוגש לא היה סופי ועוד נדרשו לו בדיקות, בעיקר מבחינה תקציבית, מבחינת ההתכנסות התקציבית.
יפעת שאשא ביטון: מה שהייתי רוצה למקד היום בדיון שלנו, זה בעצם מספר שאלות, כדי שנוכל לעקוב אחרי ההתפתחויות שהיו מאז כתיבת הדו"ח ובמסגרת הדיונים השונים, כשהעיקריות בהן זה עניין האחריות – מי בעצם לוקח אחריות על הסוגיה.
יפעת שאשא ביטון: האם מדובר באחריות משותפת של משרד הבריאות ומשרד הרווחה, האם מדובר על אחריות של אחד המשרדים בלבד.
יפעת שאשא ביטון: הייתי רוצה לשמוע תשובות, או לפחות מה התקדם בסוגיה הזו.
יפעת שאשא ביטון: מהדו"ח שקראתי, עלתה סוגית הפיקוח, כשלמעשה משרד הרווחה טען שאין פסיכיאטר או אין תקן לפסיכיאטר במסגרת הרווחה ובוועדה הוחלט להכניס פסיכיאטר, אז הייתי רוצה לדעת אם יש התקדמות, האם הוכנס ומה הסטאטוס שאנחנו נמצאים בו.
יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שבעצם אין מסגרות, למעט מסגרת אחת, שקיימת היום לשיקום בקהילה, של ילדים שהם תשושי נפש.
יפעת שאשא ביטון: אמנם הוועדה דיברה על המלצה של הקמת 15 מרכזים, הייתי רוצה לדעת גם כאן איך זה מתקדם, אם בכלל, אם יש גורמים מעכבים – מה הם גורמים המעכבים.
יפעת שאשא ביטון: סוגיה נוספת שחשוב שתעלה כאן על השולחן, זה העניין של הרפורמה בבריאות הנפש.
יפעת שאשא ביטון: איך היא בעצם תורמת או לא תורמת לכל הנושא של שיקום ילדים תשושי נפש בתוך הקהילה.
יפעת שאשא ביטון: ילדים עם קשיים נפשיים.
<קריאה: תשושי נפש זה מושג לדמנציה.
<קריאה: זה בקצה השני של הסקאלה.
יפעת שאשא ביטון: מקבלת, אוקיי.
יפעת שאשא ביטון: ילדים נפגעי נפש מקובל על כולם?
יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נשתמש במינוח הזה.
יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, הייתי רוצה לפתוח עם נציג משרד הבריאות, מי נמצא?
יפעת שאשא ביטון: חיה, בבקשה.
<חיה ישראל: שמי חיה ישראל, אני מנהלת את המחלקה לעבודה סוציאלית בבריאות הנפש ואני מייצגת פה את ד"ר טל ברגמן, שהתנצלה שלא יכלה להגיע כי יש מקרה חירום ואת מלכה פרגר, שבעצם הייתה יושבת ראש הוועדה המשותפת שמונתה.
<חיה ישראל: אז כמו שאתם יודעים, הוגשו המסקנות למנכ"ל, פרופסור רוני גמזו, שהוא מינה את הוועדה.
קארין אלהרר: מאז חלפו הרבה מים והרבה מנכ"לים.
<חיה ישראל: נכון.
<חיה ישראל: ובגלל התמחור שעשינו יחד כל המשרדים – משרד הרווחה, הבריאות והחינוך – הגשנו את הדו"ח והתמחור היה גבוה ופרופסור גמזו ביקש שאנחנו נחזור ונחשוב איך אנחנו יכולים להגיע למצב שהתמחור יהיה פחות ומאז הוא עזב.
<חיה ישראל: נכון להיום לא נעשה שום דבר עם הדו"ח הזה, אבל כמו שאמרה טל הבוקר, יש מנכ"ל חדש, יש שר חדש והסוגיה הזאת תבוא לשולחנם מחדש ונדון ונראה איך אפשר להתקדם עם זה.
<חיה ישראל: במקביל, הוקמה התכנית הלאומית לילדים בסיכון, שמובילה אותה טלל, והיא תספר על מה שאנחנו עושים בשיתוף.
<חיה ישראל: מה שאני רוצה לספר, שבינתיים, בגלל ההבנה שחסרים מענים בקהילה לילדים ונוער, כבר התחלנו במודל שנקרא הד-ספייס, שהוא פיילוט משותף עם ביטוח לאומי, שבעצם מקים מרכזים לטיפול בצעירים מגילאי 12 עד 25.