GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רון נופר: שיטות מגוונות.
רון נופר: אני יותר הייתי מזמין את המשרד לנסות לעבוד מול עמותות, מול ארגונים, על מנת להגדיר איזה שהוא סדר עדיפויות, לפעול.
רון נופר: זה חוזר על עצמו בכל פגישה, וכל אחד מבקש, וכל דבר מוצדק.
רון נופר: יש איזו שהיא ראייה מערכתית למאבק הזה.
רמי בר-גיורא: להמשיך ולהעיר על ילדים שנופלים בין הכיסאות או קו-מורבידיות.
רמי בר-גיורא: אני רוצה לציין שהעולם האקולוגי של הילד הוא עולם אחד, הוא לא מחולק לבריאות, חינוך, רווחה, משטרה, משפטים - יש לו עולם אחד, ואם הדגל של הפורום הזה הוא הילד וטובתו של הילד, אז אין לי ספק שבמדינה אידיאלית מבחינה זו היה צריך להיות שר מיוחד, או לכל הפחות ועדה בדרג של מנכ"לים, שמאחדת לא רק את השלישייה הקלאסית של חינוך, רווחה ובריאות, אלא גם משפטים וגם משטרה - הם כולם עסוקים בענייני ילדים, ואתם צריכים לדעת שכל שקל לאומי שמוקדש לאזרחים צעירים, נגזרים ממנו תקורות של כל חמשת המיניסטריונים האלה.
רמי בר-גיורא: מי שעובד ממש עם ילדים - זאת אומרת, לא רק מדבר על ילדים, אלא גם עם ילדים וחי את בעיותיהם - כל מיניסטריון גוזר את הקופון שלו.
רמי בר-גיורא: העובדה שאין תיאום אינטגרטיבי אמיתי בין המערכות השונות, גם כן גוזלת מן היעילות, אחרי שהכסף מאבד את ערכו.
רמי בר-גיורא: אני חושב שבאופן אידיאלי לא צריך לשכוח לרגע - זה לא רק קו-מורבידיות, זה גם קו-מיניסטריאליות.
רמי בר-גיורא: הילד הוא ילד אחד והעולם שלו הוא עולם אחד, ואני חושב שחלק מהמשימות של לובי של ילדים הוא להביא לאיזה שהוא פורום אמיתי, עם שיניים, שמאחד את כל המיניסטריונים שבעצם דואגים לאזרחים צעירים.
רמי בר-גיורא: בלעדי הדבר הזה, חלק מהטענות שנטענות פה תהיינה נצחיות.
מוריה אשכנזי: וכמובן שאנחנו רואים בילדים את האוכלוסייה הכי חשובה שיש לטפל בה.
מוריה אשכנזי: יש הרבה בעיות - גם הנושא של חוק זכויות החולה, שלא מדבר באופן ספציפי על ילדים.
מוריה אשכנזי: רציתי לומר לשר הבריאות, אם אפשר, שבמסגרת העבודה החשובה שהוא עושה, אין ספק שנושא התקציב לבריאות ולבריאות של הילדים הוא הנושא שמונע מאיתנו לקדם את כל העניין של הילדים, ויש לנסות כמה שאפשר לשפר את המצב.
קריאה: שיפור מצב הילד ומצב החינוך באוכלוסייה בנגב.
קריאה: קודם כל אני מדבר על אוכלוסייה של כ70,000- תושבים, שמתוכה 6,800 ילדים בכפרים הבלתי מוכרים, ללא שום מסגרת, והם נכנסים לבית הספר רק בכיתה א', מוסעים ומובלים בהסעות.
קריאה: מסגרות חינוכיות לילדים האלה לא נמצאות בכפרים הבלתי מוכרים האלה.
קריאה: אני יוצא מהנחה שלא משנה אם הילד בכפר מוכר או לא מוכר - הילד לא צריך לסבול כתוצאה מסכסוך קרקעות או משהו אחר.
קריאה: בנושא חינוך מיוחד - מקבלים את זה בבאר שבע ילדים חלשים, ילדים מוגבלים, וגם מקבלים את זה לא בערבית אלא בעברית, ואין אנשי מקצוע במגזר הערבי, לכן צריך להכשיר אנשים שידאגו לזה.
קריאה: דבר שלישי, אין לנו איך לבחון אנשי מקצוע שבוחנים את הילד אם הוא צריך להיות במסגרת חינוכית רגילה או שהוא צריך להיות בחינוך המיוחד.
קריאה: האבחון הזה בא במיוחד, והילדים מגיעים לכיתה ז' וח' והם לא יודעים לקרוא ולכתוב, ואין מי שיאבחן את זה בתוך בית הספר.
קריאה: המורה בא, נותן את ההרצאה שלו, מי שהבין - הבין, מי שלא הבין - זה הבעיה שלו.
משה לנזמן: רוצה בהמשך להערה שלך וגם להערת השר על כך שהמערכת היהודית יכולה רק לקנא במה שיש במערכת הבדואית.
משה לנזמן: אני חושב שמי שאומר את זה, לא היה שם.
משה לנזמן: אני אתן רק דוגמה - אני תושב עיירות פיתוח 30 שנה, וגם שם, כפי שהשר אמר, יש פערים גדולים מאוד.
משה לנזמן: כאשר הגעתי לשם, התגובה של המערכת הייתה להציף את המקום בשירותים.
משה לנזמן: כשאני עזבתי את עיריית דימונה, היו 15 פסיכולוגים שטיפלו באוכלוסייה, כשברהט היום, שזה אוכלוסייה בערך באותו גודל, מטפלים עכשיו 3 פסיכולוגים.
משה לנזמן: הרעיון היה שאם חסר לך, ניתן לך הרבה יותר ממה שאתה יכול להתמודד.
משה לנזמן: במערכת הבריאות והחינוך הערבי באזור הדרום, שזה מה שאני מכיר, המצב הוא הפוך - המצב הרבה יותר קשה מבחינת הצרכים, והתגובה של המדינה היא הפוכה - אנחנו עושים כאילו כמיטב יכולתנו, מרגישים שכאילו עשינו משהו רציני, ואין שום תחושה של הצפה, כמו שאמר החבר שלי מהצד השני.
נסים דהן: היא לא שחוקה, ואני מתכוון לכל אות בסיסמה הזאת.
נסים דהן: כשאנחנו אומרים שהילדים הם דור העתיד שלנו, כך אני חושב, כך אני מרגיש וכך אני מתנהג.
נסים דהן: לפחות העולם שממנו באתי, עולם החינוך, באמת התייחסנו לפי המוטו הזה.
נסים דהן: אם זה דור העתיד, אזי אנחנו חייבים לדאוג לבריאות שלו, לשלמותו, לשלמותו הרוחנית, הנפשית, לעיצוב דמותו, כי בסך הכל אנחנו מעצבים את דור העתיד שלנו, ואיך שאנחנו היינו רוצים לראות את עצמנו, אנחנו מיישמים.
נסים דהן: פעם אמר לי מישהו מגדולי הדור שהוא מברך אותי שכל מה שחלמתי על עצמי, יתגשם בילד שלי - וזה האמת.
נסים דהן: זאת אומרת, כל מה שאנחנו חולמים על עצמנו, כאומה, כעם, היינו רוצים מאוד שזה יתגשם לפחות בילדים שלנו.
נסים דהן: מפה אני עובר בעצם לתשובות.
נסים דהן: בקשר לשוויון במספר המיטות ותקינות של בעלי מקצוע בילדים, שיש הבדל בין צפון ודרום למרכז.
נסים דהן: אותו אי-שוויון קיים, לצערי הרב, לא רק במיטות של ילדים אלא גם, למשל, במיטות לניתוחי לב - כיוון שרוב המומחים גרים פה, באזור המרכז, אז גם המיטות לניתוחי לב, רובן נמצאות פה ביחס לאוכלוסייה, אם תעשה בדיקה.
נסים דהן: אבל אינני מסכים עם התופעה הזאת, ואחד הביקורים שלי כשר בריאות היה בבית חולים פריפרי דווקא, "ברזילי", שמחלקת הילדים שם מתחת לכל ביקורת - ואני אומר את זה כאן לפרוטוקול, ולכל מי שרוצה לשמוע - ועם כל התקציב המוגבל שלי, ההוראה הראשונה שנתתי במשרד הבריאות כשר, לבינוי או לשיפוץ או למבנה זה דווקא למחלקת הילדים ב"ברזילי".
נסים דהן: אני מקווה שמההוראה עד לביצוע לא יעבור הרבה זמן - אני יודע שכבר התחילו לשפץ שם את המחלקה ולהרחיב אותה - זאת אומרת שאנחנו מודעים לתופעה הזאת, אבל התופעה הזאת היא בעצם טבעית.
נסים דהן: איך פעם אמר מישהו - שמדינת ישראל היא מחדרה לגדרה - אני לא מסכים עם זה, אבל זו המציאות, ואנחנו צריכים לתקן.
נסים דהן: אני חושב שאנחנו צריכים בהחלט לשים את הדגש - וטוב שהעלית את זה - אנחנו בהחלט נבדוק את הדברים האלה, ואם ניתן לשפר… כי לא כל דבר תלוי במערכת הבריאות.
נסים דהן: קשה לקחת רופא ילדים טוב ולבקש ממנו: לך תגור במגדל העמק.
נסים דהן: אמרתי לדוגמה מגדל העמק - זה יכול להיות אופקים, חצור הגלילית.
נסים דהן: קשה - רופא ילדים טוב במעמד חשוב לא שמח לעבור למקומות האלה, והסיבות ידועות.
נסים דהן: אותן בעיות יש לי בשאר מקצועות הרפואה, אבל בילדים זה מודגש יותר, זה בעייתי יותר.
נסים דהן: כמובן שצריך לתת את הדעת על הכשרה ועל עידוד התמחות ברפואת ילדים.
נסים דהן: בקשר לרופאים בקהילה, הפתרון לא נמצא רק בידי משרד הבריאות, כמו שאתה יודע, הרפואה בקהילה היא באחריות קופות החולים בלבד.
נסים דהן: קופות החולים, משיקולים כאלה ואחרים, משבצות את הרופאים.
נסים דהן: באוכלוסייה ברוכת ילדים, אני בטוח, יש יותר רופאי ילדים, אולי אפילו מעל התקן הסביר.
נסים דהן: אומרים שבמקום שיש ביקוש גדול, שולחים לשם לפעמים מעל הצרכים.
נסים דהן: ובמקומות שבהם האוכלוסייה לא מתברכת בהרבה ילדים, אז ממילא שולחים פחות, אבל לפעמים שולחים פחות ממה שצריך אפילו.
נסים דהן: כמובן שצריך לתת על זה הדעת, אסור לעבור על זה לסדר היום.
נסים דהן: מה שניתן לתקן - ניתן בהחלט.
נסים דהן: בקשר לילדים שנופלים בין הכיסאות - לא ידעתי שתעלי את הנושא הזה - אני פשוט פותח לך את היומן והיום יש לי שתי פגישות עם שר העבודה והרווחה בנושאים כאלה - אחד זה דיסטונומיה ועוד סוג של ילדים שנופלים בין הכיסאות.
נסים דהן: אני חושב ששיתוף פעולה בין השרים, בין-משרדי, הוא מבורך ורצוי וחשוב, ואני לא רק אומר, אני גם עושה, היומן שלי מלא בפגישות, גם עם שר העבודה, גם עם שרת החינוך, ואני מקווה שבבעיות משותפות, במיוחד כמו שאמר מר בועז לב - אני חושב ששרת החינוך במדינת ישראל, שרוב ילדי ישראל מופקדים בידיה, שם צריך להיות אותו מיניסטריון או תת-מיניסטריון שייתן את המענה ואת הפתרונות לעולם האחיד של הילד.
נסים דהן: אמנם קוראים לה שרת החינוך, אבל בהחלט, כיוון שהנגישות לילדים היא דרך משרד החינוך, כי ברוך השם רוב ילדי ישראל נמצאים בבתי חינוך ברוב שעות היום או לפחות בשעות רבות מן היום, בשעות הפורמליות והבלתי פורמליות, שם ניתן לפגוש את הילדים, שם ניתן להגיש להם את הסיוע המתאים ושם ניתן גם לכוון אותם למה שאנחנו חושבים.
נסים דהן: אז בהחלט, בשיתוף פעולה עם משרד החינוך והצפת הבעיה והבאתה לדיון משותף בין משרדי הממשלה, אני מקווה שנוכל גם למצוא פתרונות.
נסים דהן: הדברים נכונים ואני גם מיישם זאת.
נסים דהן: שיתוף פעולה עם כל הגורמים המערכתיים - ברוך השם אצל שר הבריאות הנוכחי הוא קיים, אתה יכול לשאול את ארגוני הנכים ועוד כמה ארגונים שבאו אלי.
נסים דהן: כל גורם מערכתי שיכול להצטרף כדי לתת את תרומתו הצנועה או הגדולה לקידום הנושאים האלה, יתקבל על ידי שר הבריאות ועל ידי מערכת משרד הבריאות בברכה.
נסים דהן: בכפרים הלא מוכרים, ידידי היקר, הדברים האלה לא קלים, אבל הם באים לידי פתרון לאט לאט, ואינני מסכים עם זה שזה לאט לאט, אבל אתה יודע שיש כבר חוק, שחוקק עכשיו, לזרז את ההכרה בכפרים הלא מוכרים - הייתה בעיה לחיבור חשמל, פתרו את זה בטכניקה כזאת ואחרת, שמחברים אפילו ללא רשיון - זה לא מספיק.
נסים דהן: היו בהתחלה רק 6,000 דירות, עכשיו הגדילו את זה ל12,000- דירות.
נסים דהן: זה בעיה גדולה של מדינת ישראל, אבל הילדים לא צריכים לסבול, כמו שאמרת, ובהחלט צריך לתת את הדעת, רק אתה העלית פה נושאים ששייכים יותר למשרד החינוך - קשה לי להתייחס במקום משרד החינוך.
נסים דהן: אני מקווה שלפחות מבחינת משרד הבריאות, משרד הבריאות נמצא שם יותר.
תמר גוז'נסקי: זה באחריות של משרד הבריאות.
תמר גוז'נסקי: קלינאי תקשורת, למשל.
נסים דהן: חלק מהשירות שהעירייה נותנת.
נסים דהן: שאותן ועדות שמפנות תלמידים, מסמנים תלמידים בגיל הרך, מי לחינוך מיוחד, מי לחינוך הרגיל, זה מה שנקרא פקידי השמה, הם בדרך כלל ברשויות מוניציפליות, באחריות הרשות המוניציפלית - כך אני זוכר, כך אני יודע.
תמר גוז'נסקי: כמו שגם הרופאים דיברו והפסיכולוגים - על המחסור בקלינאי תקשורת, פיזיותרפיסטים.
נסים דהן: יישובים יהודיים שמקנאים בבדואים - לא התכוונתי לרמת השירות, התכוונתי רק לקטע הקטן הזה שבונים להם את טיפת חלב על חשבון משרד הבריאות.
נסים דהן: על שאר הדברים, אני מסכים עם כל מילה.
תמר גוז'נסקי: יצמח שיתוף פעולה.
נסים דהן: הדברים האלה, כמו שאת יודעת, נמצאים בדיונים אינטנסיביים במשרד, בין קופות החולים להנהלת המשרד, באיזו דרך ותמורת כמה ואיך אנחנו מעבירים את הפסיכיאטרייה לקופות החולים.
נסים דהן: היה ניסיון בשנים קודמות שלא צלח, וזה חזר שוב למשרד הבריאות.
נסים דהן: אנחנו מקווים לאור הניסיון שלא צלח והלקחים שאנחנו לומדים מאי הצלחת הניסיון - לפחות מפיקים לקחים - הנושא הזה נמצא שוב בדיון, ואני מבטיחך נאמנה שאני לא ארפה מזה עד שהדיון הזה יסתיים לכאן או לכאן.
נסים דהן: אם אנחנו נחליט שאנחנו לוקחים על עצמנו את זה, אז אנחנו ניקח את זה במלוא התנופה ובמלוא העוצמה, ואם הקופות ייקחו, אז אנחנו נדאג שהם ייקחו, אבל שגם ימלאו את תפקידם, כי יש חשש גדול שאחרי שייקחו את הנושא לידיים, דווקא אותה אוכלוסייה שאין לה פה לצעוק תהיה האוכלוסייה המקופחת, מטבע הדברים, וזה אחד החששות הגדולים שלנו, שאנחנו מחפשים פתרון - להעביר את זה לקופות החולים, אבל גם לבנות בקרה מתאימה כך שהנושא הזה לא יוזנח כשיועבר לקופות.
קריאה: הקופות, והקופות עושות מה שהן רוצות.
נסים דהן: לומר לך כשר בריאות חדש שלא כל כך מתמצא במערכת הבריאות - אני בסך הכל 3 חודשים שר בריאות - שבשבועיים האחרונים אני אישית קראתי למנהלי קופות החולים אלי, פעמיים - סך הכל שבועיים, אבל הצלחתי לקרוא להם פעמיים, ונתתי להם כזה "נו-נו-נו" על מה שאתה רומז...
תמר גוז'נסקי: שבשיתוף פעולה נוכל ליצור את אותה שדולה למען הילדים.
חנה מירז: יש לנו פרויקטים יפים מאוד עם עמותת "אשלים", שעוסקת במשפחות וילדים בסיכון, והפרויקטים נקראים "צעדים בריאים", "להיות הורה טוב דיו" ו"אחיות יוזמות".
חנה מירז: אוכלוסיית היעד היא הילדים בסיכון ובני משפחתם, והמטרה היא שיפור מיומנויות הוריות.
חנה מירז: בסקר גדול שעשינו מצאנו שחלק גדול מהילדים, למעשה 65% מהילדים, נמצאים בסיכון מעבר לבעיות הבריאות, בגלל בעיות של קשר אם-ילד או בגלל טיפול לא נכון, שאפשר באמת בגיל צעיר מאוד לשפר את המיומנות הזו.
חנה מירז: פרויקט נוסף הוא פרויקט שנקרא "טיפ-טיפת בטיחות" - אנחנו יודעים שסיבת המוות מספר אחת אצל תינוקות וילדים היא תאונות מסיבות שונות, והפרויקט הזה כולל ערכת הדרכה יפה מאוד, שאנחנו מפעילים בטיפות חלב ומדריכים גם את ההורים.
חנה מירז: אנחנו נכנסים גם למעונות וגם למשפחתונים ולגנים, ויש פרויקטים שנקראים "גן בטוח" ו"מעון בטוח" ו"משפחתון בטוח" ו"טיפת חלב בטוחה", עם כל האביזרים שנחוצים כדי למנוע תאונות.
חנה מירז: פרויקט נוסף, שהוזכר גם קודם, זה הנושא של קידום הנקה, ובאמת בשנים האחרונות אנחנו רואים שיפור עצום בהיענות הנשים להנקה.
חנה מירז: במגזר הבדואי הנושא הזה היה פחות בעייתי, במגזר היהודי זאת הייתה יותר בעיה.
חנה מירז: למעשה, היום 84% מהנשים אחרי לידה מתחילות בהנקה.
חנה מירז: הבעיה מתחילה כשהן חוזרות לעבודה אחרי 3 חודשים והשיעור יורד ל56%-.
חנה מירז: יש לנו פרויקטים עם אוכלוסיות מיוחדות, כמו למשל האתיופים, ואחת התכניות נקראת "פקט" שזה PARENTS AND CHILDREN TOGETHER.
חנה מירז: שוב, פרויקט רב-מערכתי, כשהנושא הוא להביא את הילדים האתיופיים לקראת גיל בית ספר, לצמצם את הפערים שלהם עם ילדים אחרים, כשכל משרד פועל בתחום שלו.
חנה מירז: אנחנו בטיפת חלב בעזרת מגשרות שמקבלות הכשרה מאחיות טיפת חלב, משפרים את המיומנויות ההוריות ומכינים את הילדים לקראת בית הספר.
חנה מירז: נושא נוסף הוא ילדי העובדים הזרים.
חנה מירז: קיבלתי נתונים רק מהעיר תל אביב, עד כמה שאנחנו יכולים להסתמך על הנתונים האלה.
חנה מירז: יש לנו 1,000 ילדים מגיל 0-5 שנמצאים בטיפות חלב רק בעיר תל אביב, מתוכם למעלה מ300- תינוקות.
חנה מירז: הם מקבלים שירות בטיפות חלב, ויש לנו גם למעלה מ600- תלמידים בבתי הספר, שנהנים מהשירות שאנחנו נותנים שם.
חנה מירז: לגבי שירות בריאות בבית הספר, פרופסור יונה אמיתי הזכיר - אני רק רוצה להגיד שאנחנו נותנים שירות גם ב150- בתי ספר של החינוך המיוחד, ובמסגרת הזאת הילדים, יש להם בעיות רפואיות לא קלות, שאנחנו האחיות והרופאים אמורים להתמודד איתן.
חנה מירז: מעבר לזה, בגלל המחסור הגדול בכוח אדם, יש סייעות רפואיות שעושות את העבודה, אלה נשים ללא הכשרה מקצועית, והתפקיד שלנו הוא, כמובן, גם להדריך אותן וגם לפקח עליהן.
חנה מירז: כל מה שאמרתי נעשה במסגרת עבודת השגרה שלנו, כשלמעשה אין לנו תוספת של כוח אדם מזה שנים רבות, ובמסגרת הזו אנחנו ממשיכים לפעול.
חנה מירז: אני מאוד מקווה שגם בזה נראה קצת אור.
אור-נוי: החוק מהרגע הראשון.
אור-נוי: שימו לב, כשמדובר על סל שירותים בהתפתחות הילד, קודם כל אנחנו מדברים על גיל.
אור-נוי: עד גיל 9, מעבר לזה אין.
אור-נוי: שנית, אנחנו מדברים על מגבלה במספר הטיפולים והאבחונים בשנה.
אור-נוי: זה בעצם היסוד של סל השירותים בהתפתחות הילד, כאשר התחלנו ברמה נמוכה הרבה יותר - מפני שזה היה עד גיל 6, עם מספר טיפולים שנתי קטן יותר ממה שהילדים מקבלים כיום.
אור-נוי: המספרים כרגע לא חשובים, רק העיקרון שזה מתוקצב, ומעבר לזה, לא רק שזה מתוקצב, אלא ישנה השתתפות עצמית של ההורים בתשלום עבור חלק, שזה יוצא כ20%- מעלות הטיפול בילדים מעל גיל 3.
אור-נוי: מהמגבלות הללו יוצאים אותם ילדים שאנחנו מגדירים אותם כבעלי הפרעות התפתחותיות סומאטיות, למשל, ילדים עם פגמים בכרומוזומים, עם מחלות גנטיות, עם שיתוק מוחין, אבל אני חייב לציין שגם אין הגדרה ממש ברורה, מהו ילד עם בעיה התפתחותית סומאטית ומה לא, והדבר הזה כמובן נתון גם לפירושים וגם לקשיים מסוימים.
אור-נוי: לכן, אם אני מסתכל על סל השירותים, שהוא בעצם מה שהיום מקבל ילד מקופות החולים, יש לנו הבעיה שאין סל מעל גיל 9 שנים - אני חייב להודות שהבעיות ההתפתחותיות אצל ילדים שאינם נמצאים בחינוך המיוחד פחותות מעל גיל 9 בהשוואה לגילאים צעירים יותר.
אור-נוי: אין הגדרות, כפי שאמרתי, להפרעות התפתחותיות סומאטיות, אין סל מוגדר בתחום ההתפתחותי לילדים עם אוטיזם ו-PDD, כשאנחנו מדברים על שכיחות של לפחות 1 ל1,000- ילדים, ואם נוסיף לזה, גם אין לנו למעשה צורך, או המערכת ההתפתחותית הרפואית לא מטפלת בילדים עם בעיות ריכוז וקשב, ולא מטפלת, לפחות בהיבט האבחוני, של ליקויי למידה.
אור-נוי: המערכת השירותית ניתנת על ידי מכונים להתפתחות הילד, שבהם מתבצע האבחון וטיפול רב-מקצועי בילדים עם ההפרעות ההתפתחותיות השונות - ואולי נגדיר אותם: מדובר בפיגור, הפרעות מוטוריות, הפרעות באברי חוש, הפרעות התנהגות קשות - וכמובן כאן יש דברים שמשיקים עם פסיכיאטרייה של הילד והמתבגר - כיום יש לנו 32 מכונים התפתחותיים מוכרים על ידי משרד הבריאות, פירושו של דבר שהם חייבים לעמוד בסטנדרטים מסוימים מבחינת כוח אדם, שטח, היקף פעילות, שמשרד הבריאות הכתיב לפני מספר שנים - רק כשליש שייכים למשרד הבריאות, היתר לקופות החולים.
אור-נוי: כשני שליש מסך כל המכונים הם בבתי חולים ושליש עד 40% הם קהילתיים.
אור-נוי: בנוסף לזה, מאחר שאנחנו מאמינים שהטיפול בבעיות התפתחות של ילד צריך להינתן ככל האפשר בקהילה, אפילו אם מדובר בטיפול של שעה או שעתיים בשבוע, גם אז אין היגיון למעשה לטלטל אותו - יש לנו כ30- יחידות התפתחותיות מוכרות במקומות שונים בארץ, בדרך כלל בערים קטנות יותר או בערים גדולות במקומות מרוחקים, הם הוכרו על ידי משרד הבריאות בתנאי שיש בהן שירותים טיפוליים רב-מקצועיים, והדגש הוא באמת על רב-מקצועיות, כי לילדים הרבה פעמים יש בעיות מורכבות מאוד.
אור-נוי: גם כאן קיימת בעיה, שחלקה נובע גם ממיעוט כוח אדם - ואני אתייחס לזה אחר כך - שבעצם הקופות גם שולחות ילדים, לא רק ליחידות הטיפוליות המוכרות, ולפעמים לאו דווקא ליחידות הטיפוליות המוכרות, אלא קונות שירותים אצל מטפלים פרטיים, כאשר לחלק לא מבוטל של אותם מטפלים אין ניסיון קודם בתחום התפתחות הילד, וזה למרות שבחוק אנחנו דורשים את הניסיון הקודם הזה.
אור-נוי: עם הבסיס הזה - מאחר שבאמת יש צרכים רבים, והצורך הראשון הוא לשנות אולי ולהרחיב קצת את הסל, וזה נושא בכלל לדיון אחר - בכל זאת אנחנו מנסים, כמו כל מערכת אחרת או כל מערך אחר במשרד הבריאות, לגבש תכניות עם שותפים שונים, כדי שאפשר יהיה להרחיב את מעגל הטיפול.
אור-נוי: ופה אני יכול לתאר שתי תכניות, שלמעשה חוק בריאות ממלכתי איננו נותן להם מענה - שתיהן תכניות עם "אשלים" - האחת היא תכנית לאבחון וטפול רב- מקצועי בילדים עם בעיות ריכוז וקשב, שנעשית ומתבצעת ב4- בתי ספר בירושלים, ואני חייב לציין, לצערנו, אנחנו גמרנו את תהליך האבחון של כ60-70- ילדים - לפחות שליש, וזה נכון יותר יהיה לומר שכמחצית מהילדים לא אובחנו קודם לכן - ילדים שסובלים מבעיות ריכוז וקשב בכיתות א'-ה' לא אובחנו קודם לכן, וכמובן גם לא טופלו קודם לכן.
אור-נוי: יש כוונה להתחיל בתכניות טיפול קצר מועד במתבגרים - שוב, כל תכנית כזאת יחד עם מערכת החינוך והרווחה, אלה הן תכניות רב-מקצועיות, הסתכלות על הילד באופן הוליסטי, כאשר מדובר שהתכניות הללו למתבגרים בערים הללו הן מניעה, הדרכה וטיפול באמת קצר מועד, ומה שאנחנו רואים לא פעם, במידה שיש צורך בטיפול מתמשך בבריאות הנפש - הכנת המתבגר לעובדה שבריאות הנפש איננה סטיגמה וששם בעצם המשך הטיפול שלו.
אור-נוי: למעשה, המטרה הגדולה מאחורי התכניות הללו והאחרות היא באופן הדרגתי להכניס אותם לסל השירותים בחוק בריאות ממלכתי.
אור-נוי: יש לנו תכנית - או בעצם זה הרחבה של דברים שניתנו בשנה האחרונה - לגבי ילדים עם ליקויי שמיעה וחירשות, כאשר יש השתתפות כמעט מלאה ברכישה של שתל קוכליארי והתקנתו - ומדובר פה בעלויות גדולות מאוד, עזרה ליצירת צוותים שיטפלו בילדים הללו, כי שתל זה רק התחלת הדרך, וכמובן גם כניסה לנושא של בדיקות שמיעה - ובגיל המוקדם ביותר, כלומר, אחרי הלידה - מתוך ידע שבמידה שמאתרים את זה מוקדם, הרי הטיפול המוקדם יכול לאפשר לאותם ילדים - אבחון והתחלת טיפול לפני גיל חצי שנה יכול לאפשר לאותם ילדים שפה רגילה לחלוטין, וכמובן מבלי לוותר על העבודה שנעשית היום בתחנות לבריאות המשפחה ובטיפות החלב של בדיקות שמיעה בגיל 6-7 חודשים והערכות התפתחות שפה בגיל שנתיים וחצי, שכמובן הן חשובות כדי לתת לילדים הללו את הטיפול, גם אם זה טיפה באיחור.
אור-נוי: הצבעתי על כמה בעיות ספציפיות - יש כמובן בתחום הזה גם כמה בעיות כלליות.
אור-נוי: קודם כל, חוסר באנשים מהמקצועות הפרה-רפואיים, בעיקר בתחום הפיזיותרפיה והפרעות בתקשורת.
אור-נוי: פה אני יכול למעשה רק להוסיף למה שמנכ"ל המשרד אמר - באוקטובר, באישור המועצה להשכלה גבוהה, שיינתן תוך שבועיים בעצם, עומדים להיפתח שני בתי ספר נוספים להפרעות בתקשורת, אחד בירושלים ואחד בחיפה.
אור-נוי: יש צורך להוסיף יותר תלמידים לבתי הספר לפיזיותרפיה הקיימים - יש 3 בתי ספר, צריך להגדיל את מספר התלמידים, אבל זה פתרון לעוד מספר שנים.
אור-נוי: בינתיים, יחד עם משרד העבודה והרווחה, מתקיימים קורסים להכשרה של מה שאנחנו קוראים: סייעות התפתחותיות, במיוחד לעזור בחוסר הקשה ביותר של כוח אדם מקצועי, קודם כל במגזר הערבי וגם במגזר החרדי, ובאמת יש כבר 2 קורסים שהסתיימו של סייעות התפתחותיות - בעצם 3 - שהעובדות המסיימות מוצאות עבודה גם במגזר הערבי וגם במגזר החרדי, בגלל הבעייתיות של חוסר ברור יותר, בולט יותר בשירותים התפתחותיים - לא כל כך רפואיים, אלא טיפוליים - במגזרים הללו.
אור-נוי: כמובן שעדיין קיימת בעיה של המתנה ארוכה מדי לאבחון ולטיפול, זה לא נובע רק מסיבות תקציביות, זה נובע גם מהעדר כוח אדם, דבר שלא כל כך קל לפתור אותו מהיום למחר, אבל אני רוצה להדגיש את הבעיה הנוספת, שאני רואה פה גם את קופות החולים כשותפות לאחריות הפנייה של ילדים לאנשי מקצועות פרה-רפואיים שאין להם מספיק הכשרה בתחום התפתחות הילד - ופה צריך לפתור את זה או על ידי מתן הכשרה לאנשים הללו, או על ידי ניסיון לפחות למצות את כל הפוטנציאל שקיים במערכות מוכרות היום שאינו של הקופות, אבל הוא לא מנוצל עד הסוף.
אור-נוי: ואולי רק עוד דבר אחרון קצרצר - הרי מניעה לא מתחילה אחרי הלידה, מניעה מתחילה במהלך ההריון, ומשרד הבריאות, כבר כ10- שנים מפעיל מערכת שעיקרה ייעוץ טרטולוגי, שהוא בעצם ייעוץ לנשים בהריון ולרופאים ואנשי רפואה לגבי הסיכון שיש לעובר כאשר האם בהריון נחשפת לתרופות שונות, מחלות שונות, מחלות זיהומיות וכך הלאה.
אור-נוי: היום מספר הפניות למערכת המרכזית, היא המערכת בירושלים, שאני אחראי עליה - מספר הפניות השנתי הוא כ7,000-8,000- פניות, כחציין זה נשים, כמחציתן האחרת זה רופאים וכוח אדם רפואי, כאשר יש לשירות הזה 3 מטרות - יש גם ב"אסף הרופא" וב"בלינסון", הם הוקמו אחר כך - בסך הכל זה שירות טלפוני, לכן לא משנה כל כך איפה הוא נמצא - יש לו 3 מטרות.
אור-נוי: המטרה המרכזית היא להקטין את החרדה של נשים בהריון, כאשר ב90%- מהפניות אין בעצם שום סכנה לעובר - וזה אולי הדבר המרכזי, החשוב ביותר.
אור-נוי: הדבר השני זה להקטין את הפסקות ההריון אצל נשים שאינן מעוניינות בכך, אבל רק משום שנאמר להן שיש סכנה לפגיעה בעובר הן הולכות לכיוון הזה.
אור-נוי: וכמובן, הדבר השלישי הוא הנושא המניעתי, שבאותם מצבים שיש אמנם סיכון, לבצע את כל האבחונים הטרום-לידתיים הנדרשים כדי לאתר או לשלול את הפגיעות בעובר ולטפל בהריון בהתאם.
אור-נוי: תודה.
בועז לב: שיציגו - פרופסור יהודה דנון, ד"ר דליה גלבוע וגברת אילנה בן שחר.
בועז לב: ברשותכם, שלוש דקות לכל אחד.
דליה גלבוע: התחום של האוטיסטים עם קום המדינה היה באחריות משרד הבריאות, והיה הבדל בין נושא הפיגור, שהיה באחריות משרד הרווחה.
דליה גלבוע: מאז 1991 הוקמו ועדות בין-משרדיות - אני חושבת שזה אחד התחומים שעובדים בו במשותף חינוך, רווחה ובריאות בצורה אינטנסיבית מאוד, וממש הייתה חלוקה די ברורה, שהאחריות בתחום הגיל הרך עד הכניסה לבית הספר תהיה בעיקר במשרד הבריאות, הטיפול, האבחון וכולי, בו בזמן שבבית הספר היסודי ובעצם עד גיל 21, גם מעבר ליסודי, יהיה באחריות החינוך, ומעבר לכך, באחריות משרד הרווחה.
דליה גלבוע: אני אתייחס באמת למה שבאחריותנו, וזה בגנים ולמעשה אנחנו עובדים מגיל 0, כך שזה עוד לפני הכניסה לגנים עד הכניסה לבית הספר.
דליה גלבוע: רק כדי להוסיף נתונים - נעשה את זה קצר, אז בלי המצגת - רק לידיעתכם, מדובר ב700- ילדים מ0- עד 18.
דליה גלבוע: כשאנחנו מדברים עד הכניסה לבית הספר, מדובר בערך ב320- ילדים, לפי נתוני הביטוח הלאומי.
דליה גלבוע: אנחנו הקמנו ועדות מקצועיות אחדות שבדקו מה נדרש לילדים האלה כדי לקדם את בריאותם - אנחנו קוראים לזה טיפול בריאותי מקדם, שיכול להתקיים או במסגרות גן, במקביל להליכה לגן, תוך כדי כך שהילד בגן הוא מקבל גם טיפול בריאותי מקדם על ידי צוות רב-מקצועי, רפואי ופרה-רפואי.
דליה גלבוע: יכול להיות מצב שבו הילד יהיה בגן רגיל, של החינוך המיוחד כמובן, ויגיע למסגרות המטפלות בתחום הבריאות, ואנחנו מדברים גם על שילוב - יש לנו פרויקט מעניין מאוד בירושלים, שבתוך מסגרת גן רגיל יש שילוב של ילדים - וזה לא בחינוך המיוחד.
דליה גלבוע: שכוללות 220 ילדים, כשיש לנו עוד 30 ילדים בערך שמטופלים במסגרות של בית החולים "שיבא", שיש שם מרכז עם גן של החינוך המיוחד, וכנ"ל ב"גהה".
דליה גלבוע: כלומר, בסך הכל, מתוך 320 הילדים או קצת מעל יש לנו 250 שמטופלים, כאשר אנחנו הגענו להגדרה שנדרשות 14 שעות טיפול שבועיות לכל ילד, לפי צרכיו, התוכן הוא לפי צורכי הילד ומצבו, ואנחנו קונים שירותים.
דליה גלבוע: מה שמאוד חשוב לי להדגיש הוא שאנחנו זקוקים - ואנו עושים פנייה לאוצר - כי זקוקים לתוספת למה שחסר לנו, שזה בערך 100 ילדים, כדי שכל ילד שמאובחן כסובל מאוטיזם וPDD- יקבל את הטיפול הבריאותי, ואת זה אני רוצה מאוד להדגיש, בנוסף למה שחוק החינוך המיוחד נותן, שזה 3 שעות בשבוע בלבד, ועל זה אנחנו לא רוצים לוותר, על החלק של התוספת.
יהודה דנון: להחמיא לך ולהודות לך על המסירות לנושא ועל הצורה המעמיקה שאת ניגשת לנושא של טיפול בילדים.
יהודה דנון: המועצה לפדיאטרייה קמה במשרד הבריאות לפני 3 שנים, בתקופתו של שר הבריאות מר מצא, למרות שבהרבה תחומים אחרים עדיין אין מועצה מקצועית במשרד הבריאות.
יהודה דנון: היא עסקה ב3- השנים האלה ב46- פרויקטים שונים.
יהודה דנון: אנחנו מועצה שמייעצת למשרד הבריאות, אבל מתוך 46 הפרוייקטים 85% יושמו, ועיקר היישום היה באמת באמצעות העדכון של סל הבריאות.
יהודה דנון: עלו כאן מספר נושאים, כמו הנושא של השתלים הקוכליאריים, חיסון נגד הפטיטיס A, הרחבת סל השירות בהתפתחות הילד.
יהודה דנון: במספר הדקות הספורות שנותר לי אתרכז באותם נושאים שלא זכו ליישום, וגם אתייחס, בתור בית חולים "שניידר" שהקמתי אותו, מעבר למועצה לפדיאטרייה - הנושא הבוער ביותר והכואב ביותר זה באמת הנושא של האגרה שנגבית בשירותי המניעה, וזה עלה בתקופתם של 3 שרים שונים ועדיין האגרה הזאת לא בוטלה, ואם אין דרך לבטל את האגרה כולה, אפילו ללכת לצורה של תיקון שוויוני ולבטל אותה ביישובים מסוימים בתור שלב ביניים, אבל עדיף היה ללכת על כל הסל כולו וביטול האגרה כולה.
יהודה דנון: הנושא השני, שגם עלה בסל הבריאות השנה, ב2001-, זה הנושא של חיסון אבעבועות רוח והחיסון הא-צלולרי של פרטוסיס, שהם נושאים כואבים מאוד, ונושאי חינוך לבריאות, שלא הצלחנו להכניס אותם לסל, כולל הנושא של התכנית של פרופסור יונה אמיתי בנושא של מניעת עישון, תכנית חינוך ברמת בתי הספר.
יהודה דנון: המועצה פועלת באמצעות ועדות מקצועיות, ובאמת חלק גדול מן הנושאים הם נושאים בין-משרדיים.
יהודה דנון: הנושא הכבד ביותר זה הנושא של היפגעות ילדים - יש לנו בשנה 500-600,000 פניות לחדרי מיון, בשבוע הבא ידונו בזה, אבל חשוב להדגיש את זה - יש 180,000 ילדים כל שנה שנפגעים, ואסור להשתמש במונח "תאונה", נתייחס לזה בשבוע הבא, אבל כל יום 600 ילדים נפגעים במדינת ישראל, ואם היה היום קורה אירוע, חס וחלילה, שנופל מטוס 727 עם 300 ילדים והם היו נהרגים, זה היה אסון בין-לאומי, אבל זה מה שקורה כל שנה בישראל, זה כמות הילדים שנהרגים כל שנה, רובם באירועים שניתן היה למנוע אותם.
יהודה דנון: הקטע האחרון - ושוב, בכובע של בית חולים "שניידר", זה הנושא של טיפול ההמשך.
יהודה דנון: נושא טיפול ההמשך זה נושא שהוא קשה מאוד ברמה של המעבר מטיפול על ידי רופא ילדים למתבגרים, שהשירותים לא מפותחים, ומעבר למתבגרים.