GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אורית סוליציאנו: לגבי החלוקה המגדרית, אתם רואים את הנתונים - 88% מכל הפניות שלנו זה אנשים עד גיל 12, זאת החלוקה 80% בנות, 20% בנים, בשקף הבא עד גיל 13 - 86%, 14% בנים, זה נקודה מאוד חשובה.
<אורית סוליציאנו: הנושא של שיהוי בדיווח, עד גיל 12, הפנייה אלינו נעשתה מעל 10 שנים.
<אורית סוליציאנו: ככל שהגיל צעיר יותר הדיווח מאוחר יותר, והנתון הזה הוא מאוד משמעותי, זה אומר שהמערכות שסובבות סביב הילד, צריכות לשים לב, כי להן הכוח לזהות את הפגיעה.
<אורית סוליציאנו: בין גיל 13 ל-18, אתם רואים שבשנה הראשונה דווקא יש שיעור גבוה של פונים 58% פניות.
<אורית סוליציאנו: זאת נקודה חשובה, בהקשר למה שאמרתי בפתח דבריי, זהות הפונה למרכזי הסיוע, מדובר עד גיל 12.
<אורית סוליציאנו: אתם רואים שהעמודה הכי גבוהה זה הורה ובן משפחה, לעומת זאת, בן גילאי 13 ל-18, אתם רואים שהפנייה על ידי הורה או בן משפחה היא פחות גבוהה, ודווקא בגילאים האלה, הנפגעות עצמן פונות יותר.
<אורית סוליציאנו: סוג הפגיעה, הנתון המאוד קשה שעד גיל 12 רוב הפגיעות 70% גילוי עריות, וגילאי 13 עד 18 בשקף הבא רואים שרוב הפגיעות 40% אונס, מעשה סדום, וניסיון אונס.
<אורית סוליציאנו: אנחנו ביקשנו, אנחנו מדי שנה גם מעגנים נתונים מהמשטרה, מהפרקליטות, אלה הנתונים שקיבלנו בשנת 2012, אני חייבת לציין ששיתוף פעולה יוצא מן הכלל מהגורמים במשטרה שנתנו את הנתונים, מתוך ה-5,085 תיקי עבירות מין שנפתחו, תראו את השיעור 2,187 עם תיקי עבירות מין כלפי קטינות.
<אורית סוליציאנו: שני הנתונים הבאים בדיוק הפוכים מהנתונים של מרכזי הסיוע, ואפשר לתת לזה פרשנות אחר כך, ב-84% מתיקי עבירות המין כלפי קטינים, הדיווח הוא על פגיעה שנעשתה על ידי אדם שאיננו בן משפחה, אצלנו זה בדיוק להיפך, כלומר, זה בעצם אומר שהרבה יותר קל לדווח למשטרה על פגיעה שנעשית על ידי בן אדם זר, והרבה יותר קשה, או שלא מדווחים על פגיעה שנעשית בתוך המשפחה.
<אורית סוליציאנו: ו-16% מתיקי עבירות המין כלפי קטינים התוקף הוא בן משפחה.
<אורית סוליציאנו: כ-50% מהתיקים שנפתחו במשטרה בגין עבירות מין כלפי קטינים, מדובר על גילאים מתחת לגילאים 12.
<אורית סוליציאנו: אפשר לראות את סוגי העבירות, אני לא אתעכב על זה כרגע, עד גיל 12 62% מעשה מגונה בכוח, ובשקף הבא גילאי 13-17 גם באותו שיעור פחות או יותר.
<אורית סוליציאנו: מהנתונים שקיבלנו מהפרקליטות 238 תיקים טופלו בגין עבירות מין במשפחה ועבירות מין בידי האחראי על חסר ישע, 103 תיקים טופלו בגין בעילה אסורה בהסכמה, זאת העבירה שכרגע מדברים עליה בהקשר לפרשת הזמר, ומתוך סך התיקים של עבירות המין.
<אורית סוליציאנו: ב-126 תיקים בגין עבירות מין במשפחה ובידי אחראי על חסר ישע הסתיים הטיפול מהסיבות הבאות, אתם רואים ש-106 תיקים נסגרו, היו 15 הרשעות, זיכוי אחד.
<אורית סוליציאנו: בנושא של בעילה אסורה בהסכמה, הסתיים הטיפול ב-73 תיקים, 55 מתוכם נסגרו, היו 12 הרשעות, זה מראה על הקושי הרב בטיפול בתלונה ובהצלחה בהליך הפלילי במקרים הללו.
<אורית סוליציאנו: זה הנתונים שלנו, אנחנו חושבות, לצערי הרב, שעדיין בחברה הישראלית אין הפנמה מספיק גדולה לגבי החומרה של עבירות מין.
<אורית סוליציאנו: כל הפרסומים האחרונים, גם על אותן נערות, גם על הפרשה של עמנואל רוזן, שעוד לא הסתיימה, כל הזמן יש מעגל של האשמת הבחורות, האשמת הנפגעות.
<אורית סוליציאנו: בעינינו זה דבר בלתי מתקבל על הדעת, אנחנו יודעות בשטח עד כמה קשה לבוא ולהתלונן.
<אורית סוליציאנו: אנחנו מאמינות שנשים שמעזות לפרוץ את החומה הזאת ולהתלונן, הן יודעות את המחיר הזה, והן עושות את זה בגלל שהפגיעה היא מאוד קשה, ואז הן נתקלות בחוסר אמון חברתי, ומאוד קשה לשנות את התפיסות האלה, זה המאבק החברתי שלנו.
<אורית סוליציאנו: אם ניתן, היינו רוצות לתת כמה מלים על ההשלכות הנפשיות הקשות של הפגיעה הנפשית, וטניה גלבוע, מנהלת המרכז והסיוע אצלנו בשפלה תפרט.
עליזה לביא: רק למען מי שלא מכירה, מרכזי הסיוע, מלה גם על הפריסה הארצית שלכם, לא כולם מכירים ויודעים, וגם איך מגיעים אליכם.
עליזה לביא: כלומר, מי שלא מכיר, איך יודעים עליכם.
<אורית סוליציאנו: 9 מרכזי הסיוע פועלים ברחבי הארץ, המרכז הראשון הוקם בתל אביב ב-1978, המנהלת שלו כאן מרים שלר.
<אורית סוליציאנו: המרכז הגדול בארץ, הוותיק בארץ, אחר כך קמו עוד מרכזים.
<אורית סוליציאנו: יש 7 מרכזים שהם לוקאליים, ושני מרכזים שהם לאוכלוסיות יהודיות, מרכז סיוע לנשים דתיות, מרכז סיוע לנשים ערביות, וגם לציין שבמרכז סיוע בתל אביב יש שני קווים לגברים, קו סיוע לגברים דתיים, וקו סיוע לגברים רגילים, לא דתיים.
<אורית סוליציאנו: 1202, זה מספר הכללי של מרכזי הסיוע.
<אורית סוליציאנו: 1203 זה המספר לגברים, ויש עוד שני מספרי טלפון לקווים היעודים לנשים ערביות ונשים דתיות.
עליזה לביא: כלומר, אם מישהו עושה 144 במצב מצוקה מה הוא מבקש?
עליזה לביא: מה צריך לבקש, איך מקבלים את מה?
<אורית סוליציאנו: היום אנשים מחפשים באינטרנט.
<אורית סוליציאנו: כותבים מרכזי סיוע וככה מוצאים אותנו.
<אורית סוליציאנו: קצת היסטוריה, במשפט אחד, שזה בזכות חברת הכנסת אורלי לוי, המספרים הללו למיטב ידיעתי וזכרוני, בעצם זה הישג גדול שהמספרים האלו פעם לא היו חינם.
<ליאת קליין: היום חלק מאותם מספרי חירום.
<אורית סוליציאנו: עוד דבר שהם לא מזהים את הטלפונים, זה כתוצאה מביקור במרכז הסיוע שלנו בנגב, שם פגשה חברת הכנסת אורלי לוי בנשים בדואיות שסיפרו שהן לא מעזות גם להתקשר, לא רוצים שיראו בפלאפונים שלהם, וגם זה עולה כסף, בזכות הביקור הזה ככה קורה שינוי חברתי - יש היום מספרים.
עליזה לביא: זאת אומרת, מהפלאפונים שמתקשרים זה לא מסומן, אי אפשר לעקוב אחריו, יפה, מצוין, מעולה.
עליזה לביא: למדנו, החכמנו.
עליזה לביא: נעבור אליך.
<טניה גלבוע: שלום לכולם, אני מנהלת את אחד ממרכזי הסיוע, מרכז סיוע השפלה "תאיר".
<טניה גלבוע: פיזית אנחנו יושבות ברחובות, ונותנות מענה אזורי, אחד מ-7 מרכזים שנותנים מענה אזורי.
<טניה גלבוע: אני רוצה כמובן לברך את כל מי שיושבים פה במליאה, גם שותפות שלנו לעשייה שלנו לחברות הכנסת, וגם הילה סגל משפ"י, ומהמשטרה.
<טניה גלבוע: אני חושבת שבלי שיתוף פעולה הזה אנחנו לא נוכל לתת את המענה המדויק למשפחות ולנפגעים ולנפגעות - קודם כל נתחיל בלהגיד תודה.
<טניה גלבוע: אני רוצה להגיד כמה מלים.
<טניה גלבוע: אני אדבר בכמה דקות הקרובות גם על ההשלכות של הפגיעה לא רק על הנפגע או הנפגעת, אלא גם על המשפחה, על ההורים, על המערכת שצריכה לתת את התמיכה העיקרית לילד או לילדה.
<טניה גלבוע: אני רוצה להגיד ולהתחיל בסיפור אישי שלי מהקו.
<טניה גלבוע: אני גם כמנהלת, אבל אני גם נותנת מענה בקו סיוע.
<טניה גלבוע: מי שפונה אלינו לקווי הסיוע ל-1202, זה לא רק הנפגעים והנפגעות, אלא גם אנשי מקצוע שפונים אלינו להתייעץ איתנו, אם זה יועצות בתי ספר, ואם זה עובדות סוציאליות ופסיכולוגיות, וקציני מבחן, וקצינות מבחן.
<טניה גלבוע: אבל מי שפונה אלינו, אלה גם בני המשפחה של הנפגעים והנפגעות, גם ההורים וגם האחים שלהם, וגם להם אנחנו נותנים תמיכה.
<טניה גלבוע: יש לא מעט גישות סיוע בתוך המרכז של המשפחה המורחבת.
<טניה גלבוע: היו לי לא מעט גישות עם הנפגעת, אבל גם עם האחים שלה, וגם עם ההורים שלה, ואפילו עם הדודים שלה.
<טניה גלבוע: אני רוצה להתחיל כדי לסמן את הכאב ואת המשבר העמוק מה עובר על משפחה כשפגיעה נחשפת.
<טניה גלבוע: לפני שנתיים בערך, אני הייתי תורנית לילה, ונתתי מענה, והתקשר אבא, בשעה אחת וחצי בלילה, אני לא חושבת שאני אשכח את השיחה הזאת כל חיי, כי זאת הייתה השיחה הראשונה שכאשר סיימתי אותה, וניתקתי אותה פרצתי בבכי.
<טניה גלבוע: אותו אבא סיפר בעצם על הבן שלו בכיתה ב' שלאורך כל שנתו הראשונה בבית הספר בכיתה א' הוא נפגע מינית על ידי המלווה שלו, החונך שלו, ילד מכיתה ו'.
<טניה גלבוע: ההורים היו הורים ששניהם היו עם איזושהי מוגבלות פיזית.
<טניה גלבוע: לאורך כל השנה הילד בכה וצעק, וממש לא רצה ללכת לבית הספר, והם חשבו שזה קשור בגלל שהוא עלה לכיתה א', והתחיל מסגרת חדשה, ואולי בגלל שההורים הם סובלים נכות מסוימת, ובכלל לא חשבו על האפשרות שהוא עובר איזושהי פגיעה.
<טניה גלבוע: כשהסיפור הזה נחשף והוא הצליח לספר על מה עבר עליו לאורך כל השנה, השיחה הזאת הייתה קשה עבורי גם במובן האישי, כי באותה נקודת זמן גם לי היה ילד בדיוק באותו רגע, וכשסיימתי את השיחה והלכתי לראות את הילד שלי ישן לו בשקט, חשבתי מה עובר על המשפחה של אותו ילד.
<טניה גלבוע: תחושת המשבר העצומה, הבכי, האשמה הגדולה של אותו אבא שלא הפסיק לבכות לאורך כל השיחה, ולא הפסיק להגיד איך אני לא ידעתי, איך אני לא הבנתי, איך אני לא ראיתי.
<טניה גלבוע: אני חושבת שזה אחד הקולות היותר חזקים שנשמעים מהורים שמגלים שהילד שלהם או הילדה שעברו פגיעה מינית.
<טניה גלבוע: אני חושבת שיש חשיבות מאוד גדולה למה נבחר הנושא הזה השנה כנושא משמעותי, כי אני חושבת שאנחנו צריכים להבין שמעבר לתמיכה על הסיוע ועל הטיפול שצריכים לקבל הנפגעים והנפגעות שעוברים פגיעות מיניות, גם המשפחות שלהם צריכים הרבה מאוד תמיכה וסיוע.
<טניה גלבוע: קודם כל הרבה פעמים הם אלה ששומרים על הילד, לפעמים הפגיעה מתרחשת בתוך הבית על ידי אחד ההורים, לפעמים זה נדיר, אבל זה גם מתרחש על ידי שני הורים, אבל ההורים צריכים לקבל תמיכה וכלים.
<טניה גלבוע: אורית את אמרת שאנחנו מתייחסות וגם בשפה המקצועית, אנחנו אומרות שכאשר נחשף סיפור של פגיעה בתוך משפחה, אנחנו קוראות לזה אירוע טרור רב נפגעים, וזאת המציאות, כי כאשר ילד או ילדה עוברים פגיעה מינית והסוד יוצא החוצה, המשפחה שלו עוברת טראומה, האחים שלו עוברים טראומה, הדודים, הסבים, והסבתות, זה מעגלים שלמים שכואבים ודואבים.
<טניה גלבוע: אני חושבת שאם כל אחת יכולה להסתכל מי שנמצא פה הוא אמא ואבא, וחושבים על איזושהי דוגמה קטנה של איזשהו אירוע קטן שעבר על הילד שלו בבית הספר, איך אנחנו לוקחים את זה, כמה אנחנו יכולים להיות במשבר ולקחת את זה באופן אישי, ומה קורה כשנחשף סיפור כזה של פגיעה מינית וההורים חייבים לקבל את המענה ואת התמיכה.
<טניה גלבוע: אני רוצה בכמה דקות שנותרו, קצת להגיד מה עובר על ההורים האלה.
<טניה גלבוע: אחד הרגשות הכי גדולים זה הלם, תחושה של הלם גדולה, תחושה של אבל שהם צריכים לעבור, להבין שהילד שלי עבר פגיעה, אולי על ידי בן הזוג שלי, אולי על ידי אחד הילדים שלי, אולי על ידי אחד האחיינים.
<טניה גלבוע: בשבוע שעבר התקבלה שיחה על קו הסיוע שלנו, על ידי אמא שילדה בת 14 שלה סיפרה שהיא נפגעה על ידי בן של האח של האמא, על ידי הבן של הדוד שלה.
<טניה גלבוע: האמא אומרת בשיחת הטלפון, טניה, את יודעת, יש לי שני אחים, אחד אני כבר לא מדברת איתו כבר כמה שנים, השני, הבן שלו עכשיו אני מבינה שהוא פגע בבת שלי כמה שנים, את מבינה שאם אני אתמודד ואחשוף את הדבר הזה מולם, אני הולכת לאבד גם את האח היחיד שנותר לי.
<טניה גלבוע: אני חושבת שזה דוגמה קטנה שמצליחה להראות לנו כמה הדבר הזה מורכב עבור המשפחה.
<טניה גלבוע: כשדבר כזה נחשף, המשפחה פשוט מתמוטטת, ולעתים מתפרקת, אנחנו חייבים להמשיך להושיט את היד הזאת.
<טניה גלבוע: גם תחושה של אשמה גדולה של איך לא ראיתי, איך לא ידעתי.
<טניה גלבוע: צריך לזכור שלפעמים יש סימנים אצל הילדים והילדות, יש סימנים גם שהם פיזיים, וגם סימנים שהם רגשיים, לפעמים הסימנים האלה הם סימנים שיכולים להעיד גם על דברים אחרים שעוברים על הילד, ולפעמים גם אין סימנים.
<טניה גלבוע: יש לא מעט נפגעות שאמרו, המטרה שלי הייתה בתור ילדה זה להיות הכי ממוצעת - לא לבלוט בלימודים, לא להיות תלמידה גרועה, לא ברמה החברתית, ושאף אחד לא יידע מה עובר עליי.
<טניה גלבוע: אבל הורים שמגלים, ולעתים היו סימנים תחושת האשמה היא מאוד גדולה, וזו תחושה שמלווה אותם, ולפעמים גם תחושה שמשתקת אותם.
<טניה גלבוע: תחושה של אבל במובן שהילד שלי לא הולך להיות אותו ילד, או הילדה שלי לא הולכים להיות אותה ילדה כמו שהם היו בעבר.
<טניה גלבוע: תחושה של כעס, לפעמים נקמה על מי שפגע בילד או בילדה, תחושה שלפעמים גם כעס כלפי הילד על זה שאני בתור אמא רוצה לחזור למסלול חיים נורמטיביים.
<טניה גלבוע: התחושות הן מאוד עמוקות, הן מאוד מבלבלות, לפעמים גם חוסר אונים מאוד גדול.
<טניה גלבוע: אני חושבת שהמטרה שלנו של כל הגורמים פה, וגם בזכות הדוח הזה שהוא מאוד מרשים, זה להמשיך לסייע ולעזור.
<טניה גלבוע: אני רוצה לסיים באיזשהו ציטוט של אחד המאמרים בחוברת, עמ' 19.
<טניה גלבוע: "הפגיעה מאמתת אותם עם הכאבים הקשים ביותר כהורים של ילדים שנפגעו, לעתים גם כילדים שנפגעו בעצמם".
<טניה גלבוע: אנחנו רואות את זה במציאות קורה הרבה.
<טניה גלבוע: כשנחשף סיפור של פגיעה, ומגיעות אלינו אמהות, ותוך כדי שיחה אנחנו מבינות שגם הן בעבר חלקן הגדול עברו פגיעה, ובגלל מנגנון הגנה שאנחנו קוראות לו דיסוציאציה וניתוק, הדבר הזה בעצם לא מאפשר להן לראות שגם הילדים שלהם עוברים פגיעה.
עליזה לביא: הניתוק מעצם ההטרדה שהיתה להם מונע מהם, זה כמו חסם לראות את מה שהילדים שלהם עוברים.
<טניה גלבוע: על מנת לשרוד את המציאות המטורפת הזאת של פגיעה מינית בעיקר בתוך המשפחה, הילדים מפתחים מנגנוני הגנה שבאותה עת הם המנגנונים הכי טובים והכי בריאים כדי לאפשר להם להמשיך לשרוד את המציאות הנוראית הזאת על מנת לאפשר להם לקום בבוקר, ללכת לבית הספר, ולעשות את מה שהם צריכים לעשות.
<טניה גלבוע: ככל שפגיעה מתרחשת בגיל מוקדם יותר, היא כבר הופכת ומעצבת את האישיות של הילד, והופכת להיות חלק ממנו, כמו שהוא גם ילד מצחיק, וילד שאוהב ספורט, הוא גם הופך להיות ילד או ילדה שהם מנותקים.
<טניה גלבוע: כשהם גדלים, זה מלווה אותם והופך להיות חלק ממי שהם.
<טניה גלבוע: ברגע שיש סיטואציה שברמה המודעת או לא המודעת מזכירה איזוהי סיטואציה שיכולה לאמת את מה שהם עברו, בעצם החלק הזה אוטומטית יוצא להגנה.
עליזה לביא: מה שעולה מהדברים שלך, שבקרב משפחות שהאמא לרוב עברה סוג של הטרדה מינית, פגיעה מינית, עלול למעשה להיות מסך בראייה שלה את הילדים שלה זה מה שאת אומרת בעצם.
<טניה גלבוע: נכון.
<טניה גלבוע: הרבה פעמים אמהות, וגם שמענו מלא מעט נפגעות שאפילו מספרות - אמא עברה במסדרון, פתחה את הדלת, נכנסה, ראתה את אבא שוכב עליי וסוגר את הדלת.
<טניה גלבוע: זה קורה, אנחנו חייבות לפקוח את העיניים ולהבין שזאת המציאות.
<טניה גלבוע: כשאנחנו מדברות עם האמהות האלה, אנחנו מבינות שגם הן עברו פגיעה.
עליזה לביא: כלומר, השאלות שאנחנו שואלות איפה הייתה האמא, בעצם את אומרת, עליזה זה לא שאלה שאת יכולה לשאול כי למעשה לרוב אלו נשים שלא רואות כי זה חלק ממנגנון של ההגנה שלהן.
<טניה גלבוע: אני לא רוצה לדבר בהכללות, יש כל מיני סיבות.
<טניה גלבוע: יש פה גם נשים שהן ידברו על מה עבר עליהן, ואולי הן יוכלו לדבר מתוך החוויה האישית שלהן.
<טניה גלבוע: אני חושבת שאנחנו כן צריכות לקחת בחשבון שיש לא מעט אמהות שהן עברו פגיעה בעצמן, ועל מנת לשרוד את זה הן בעצם מתנהלות בעולם, בחלקים מסוימים הן מנותקות ולא מצליחות לראות את הילדים שלהן שעוברים פגיעה מינית.
<טניה גלבוע: אני אמשיך את הציטוט: "עליהם לטפל בילדם שנפגע ולשקמו במשפחה הסופגת את הדי הפגיעה, ותוך התמודדות עם המערכות הסובבות אותה – החברה, מערכת החינוך, מערכות הרווחה והמשפט.
<טניה גלבוע: כל זאת תוך התמודדות גם עם תפיסות הרואות בהן שותפים לפגיעה.
<טניה גלבוע: פוגעים בפני עצמם, או מי שידעו ולא עשו דבר.
<טניה גלבוע: תחושת אשמה מאוד גדולה.
<טניה גלבוע: מטרת המאמר הנוכחי להשמיע את קולם ואת התמודדותם המורכבת של הורים שהצליחו לפנות לסיוע על אף המכשולים, הבושה האשמה והכאב שכרוך בהכרה בכך שילדיהם נפגעו".
<טניה גלבוע: אני רוצה לסיים במשפט אחרון ולבוא ולהגיד, אנחנו חייבים וחייבות להמשיך לסייע לאותם הורים כדי שהם יוכלו לסייע לילדים שלהם.
<טניה גלבוע: תודה רבה.
עליזה לביא: מעולם לא יהיה מאוחר לקבל סיוע ולתת סיוע גם לאמהות שחוו, גם כמובן נסייע להן, אבל במיוחד כדי להגן על הילדים ועל כל המשפחה.
<טניה גלבוע: יש מספר מרכזי סיוע בירושלים שיש קבוצת תמיכה לאימהות וגם בתל אביב.
עליזה לביא: תודה רבה להסבר מאיר העיניים והמחדד והמלמד.
עליזה לביא: אני רוצה לבקש מחנה הרשקוביץ שעברה פגיעה בגיל 10.
עליזה לביא: לשתף אותנו, ואולי לתת מענה לשאלות ששאלתי, עד כמה שתוכלי להבהיר לנו כדי שאנחנו נוכל לראות איך אפשר עוד לסייע.
עליזה לביא: תודה על ההסכמה ועל ההשתתפות.
<חנה הרשקוביץ: נעים מאוד, שמי חנה.
<חנה הרשקוביץ: אני בגיל 10 עברתי תקיפה מינית על ידי אדם זר ברחוב.
<חנה הרשקוביץ: אני כן נכללת בתוך הסטטיסטיקה של הילדים שרצו ישר וסיפרו כן להורים ולמשפחה.
<חנה הרשקוביץ: אני זוכרת מבחינת ההתמודדות שוק אחד גדול.
<חנה הרשקוביץ: אני זוכרת שישבתי על הספה, חזרתי בדיוק הביתה אחרי שזה קרה, אחותי הגדולה שמעה אותי מהקצה של הרחוב בוכה בהיסטריה.
<חנה הרשקוביץ: אני זוכרת שחזרתי הביתה, ויש לי שוק גדול של מה שקרה.
<חנה הרשקוביץ: אני זוכרת את עצמי יושבת על הספה, המשטרה בבית, ההורים בבית, כל המשפחה, אחים, אבל אף אחד לא מדבר איתי, אף אחד לא מנסה להבין ממני מה קורה.
<חנה הרשקוביץ: אותי לקחו לפסיכולוגית לילדים לטיפול, אין לי שום זכרון מזה היום מה היה במהלך הפגישות.
<חנה הרשקוביץ: אצלי בבית החליטו בהחלטה שמעולם לא הבנתי עד לפני שנתיים בערך למה לא מדברים איתי על זה.
<חנה הרשקוביץ: יודעת שעברתי משהו, אין לי מושג מה עברתי, עד גיל 18 לא הבנתי בדיוק מה קרה לי, מה עברתי.
<חנה הרשקוביץ: אני יודעת שקרה משהו לא טוב, הסביבה הקרובה יודעת בדיוק מה קרה, לי אין מושג.
<חנה הרשקוביץ: כל פעם שניסיתי לדבר על זה בבית עם ההורים, אמא שלי התחילה לבכות ויצאה מהחדר.
<חנה הרשקוביץ: עם השנים לנסות להבין מה קרה, ניסיתי לעזור לבנות נוספות שעברו איזושהי תקיפה, דיברתי איתן על זה.
<חנה הרשקוביץ: כל פעם שסיפרתי לאמא שלי, ובכלל למשפחה בהמון גאווה שאני מנסה להבין מה קורה, ואני עוזרת, ואני מדברת עם בחורות נוספות, אמא שלי תמיד הייתה מגיבה לזה בהיסטוריה ובבכי.
<חנה הרשקוביץ: כשהייתי בת 20 ומשהו, יום אחד בכיתי לאחותי הגדולה, והיא נכנסה להיסטריה, לא הבנתי למה היא נכנסת להיסטריה.
<חנה הרשקוביץ: היא אמרה לי, אני לא מסוגלת לשמוע אותך בוכה, לא מסוגלת.
<חנה הרשקוביץ: כל פעם שאת מתחילה לבכות זה מחזיר אותי 10, 20 שנה אחורה לאותו יום נוראי שזה קרה, ואני ממש מבקשת ממך לא לבכות לידי, אני לא יכולה להתמודד עם זה, זה מחזיר אותי אחורה.
<חנה הרשקוביץ: אני השתתפתי בפרויקט של אליסיה שחף "בגיבורות", זה פרויקט של צילומי פורטרט של נשים שעברו תקיפה מינית, וזה היה הפעם הראשונה שלי שבאמת התמודדתי עם מה שקרה.
<חנה הרשקוביץ: ויותר מזה הכרחתי את המשפחה שלי להתמודד עם מה שקרה, כי ביקשתי מכל המשפחה, אחים, אחיות, גיסים, הורים שיבואו לתערוכה.
<חנה הרשקוביץ: זה עלה להם בהמון קושי להגיע לתערוכה, גם בתערוכה לא דיברנו, אף אחד לא דיבר, כולם בכו, הייתה תערוכה מרשימה למי שהיה.
<חנה הרשקוביץ: בסוף התערוכה אמא שלי באה אליי בוכה ואמרה לי - זה לא שלא רציתי לדבר איתך, הפסיכולוגית אמרה לי בסוף הטיפול, אין מה לדבר איתה יותר.
<חנה הרשקוביץ: נגמר הטיפול הנושא עבר, ואני מבקשת לא לדבר עם הילדה יותר על הנושא כי זה יחזור.
<חנה הרשקוביץ: אם הייתי יודעת הייתי מדברת איתך, אבל נאמר לי בפירוש שזה נגמר, שעברנו את השלב הזה.
<חנה הרשקוביץ: אז הבנתי את המקום של ההורים שלי, הבנתי שזה לא שהם ניסו להתחמק מהנושא, וזה לא שהנושא לא היה קיים בבית, זה פשוט העצה שהיא קיבלו מפסיכולוגית ילדים.
<חנה הרשקוביץ: אני מודה שעד היום לא דיברו על זה, אנחנו לא מדברים על זה עדיין, אני מרגישה שאני את שלי עשיתי, כן פתחתי את זה למול המשפחה, כן כל המשפחה נתנה את הכבוד והתמודדו עם זה כשהיו בתערוכה.
<חנה הרשקוביץ: אני לא מכריחה אותם להתמודד עם זה שוב פעם, אני מתמודדת עם זה יום יום במקומות שלי, מי שאני היום זה בעקבות מה שקרה, לאן שהגעתי בחיים, אני מאמינה שלטוב ולרע הרבה בעקבות מה שקרה.
<חנה הרשקוביץ: אחותי הקטנה לא ידעה מזה, היא שמעה מחברה שהיא שכנה, היא שמעה את זה והיא נורא כעסה על ההורים שלי המון שנים למה לא סיפרו, לא הבינה למה הם תמיד מכריחים אותה לקחת אותה לכל מקום ומה ההיסטריה סביבה.
<חנה הרשקוביץ: בין האחים אנחנו מדברים על הנושא, לצערי, ההורים שלי עדיין תודה.
מיכל רוזין: כל הכבוד לחברותיי היקרות, הדוח מדהים כהרגלכן.
מיכל רוזין: הנושא חשוב, אתם יודעים, 5 שנים אני ניהלתי את ארגון מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי פגיעה מינית, אני חושבת שכל פעם שראינו את הנתונים, כל פעם שבאנו לכנסת, לא הבנו איך העולם לא מזדעזע, לא הבנו איך מתקיים דיון.
מיכל רוזין: אנחנו מציגים את זה שאחוז כל כך גדול של ילדים, ומתחת לגיל 13 נפגעים ונפגעים בבית, ונפגעים על ידי המשפחה, כולם יושבים ואומרים זה מזעזע, זה נורא, והעולם כמנהגו נוהג, ואני עדיין לא מצליחה להבין את זה, אבל בשביל זה אני פה לנסות להמשיך לקדם את הנושאים.
מיכל רוזין: הסיפור שלך, אני אמרתי לחברת הכנסת עליזה לביא, פשוט לקחת אותך עכשיו, להביא אותך לשר הרווחה שישמע את הסיפור שלך, כי הצעת החוק בין הראשונות שהגשתי פה בכנסת, היא חיוב והכשרה לאנשי מקצוע, מכל התחומים הטיפוליים שעוסקים בילדים, בחינוך, ברווחה, בבריאות.
מיכל רוזין: לא יכול להיות שפסיכולוגית תעשה כזה נזק, זה נזק, זה לא שאין לה הכשרה אז היא לא עושה עבודה מספיק טובה, היא עושה נזק לכל החיים.
מיכל רוזין: לצערי הרב, הממשלה הפילה את הצעת החוק שלי, ואני הגשתי אותו מחדש.
מיכל רוזין: אני מאוד מקווה, ואנחנו בהתדיינות עם משרד הרווחה, שאנחנו נצליח להעביר אותה, כי זה פשוט חובה.
מיכל רוזין: לא ייתכן שמורה, אחות, רופאה, גננת וכל המקצועות הטיפוליים, עובדת סוציאלית, פסיכולוגית, לא תעבור הכשרה של זיהוי וטיפול בפגיעה מינית.
מיכל רוזין: אני רוצה להגיד משהו על נושא של הורות, נאמרו פה דברים חשובים וקשים, ואני כמובן מכירה את התופעה מכל צדדיה.
מיכל רוזין: אני רוצה להגיד כן משהו שקשור לימים האחרונים.
מיכל רוזין: מדברים הרבה בימים האחרונים סביב כל נושא הקטינות והזמר המפורסם, שעוד מעט כבר יוכלו להגיד את שמו על אחריות ההורים.
מיכל רוזין: אני התעמתי גם עם פסיכולוג בכיר בטלוויזיה על זה, אבל גם בפאנלים זה עולה כל הזמן.
מיכל רוזין: כל הזמן חוזרים לעניין של ההורים אחראים, ותדעו איפה הילדים שלכם, וההורים אחראים.
מיכל רוזין: אני לא מבטלת את אחריות ההורים, ואני לא מבטלת את החשיבות של הבית, והחינוך בבית.
מיכל רוזין: אבל בואו לא ניתמם, יש אחריות על החברה, ואי אפשר להשליך את זה רק על ההורים.
מיכל רוזין: קודם כל האחריות היא לא אשמה, גם אם יש לי אחריות כהורה לדעת איפה הילדים שלי, לחנך את הילדים שלי, היא לא אשמה, וכרגע מה שעושה החברה זה להאשים את ההורים, להאשים את הקטינות, את זה אנחנו מכירים, את הנפגעים והנפגעות דבר ראשון, ולהאשים את ההורים.
מיכל רוזין: אני באמת חייבת לומר את זה, כי זה פשוט מכעיס אותי מאוד.
מיכל רוזין: דווקא בתור הורה מודע והורה שמדבר והורה שמעורב, אני חושבת שפשוט לא אחראי מצידנו להאשים את ההורים, ולהטיל עליהם את האחריות, כי בסופו של דבר מקבלים בבית, אבל הם יוצאים החוצה, והם שטופים בפורנוגרפיה, והם שטופים במיינסטרים, ובפריים טיים, והם שטופים בתוכניות הריאליטי, וכולם רק רוצים להיות מפורסמים, וזה האידיאל היום בחברה שלנו, והפרסומות פורנוגרפיות, והכול פורנוגרפי, ואומרים לנו, זה בסדר, זה חופש הביטוי, וחופש הדיבור והכול, אבל תחנכו את הילדים בבית, זה לא הולך ביחד.
מיכל רוזין: לחברה יש אחריות והאחריות הזאת על משרד החינוך, והיא על הזכייניות בתקשורת ועל החברה כולם, אז אי אפשר כל הזמן להגיד ההורים, תהיו אחראים, תדעו איפה הילדים שלכם, בטח כשהם לא בני 14, 15, 16.
מיכל רוזין: לסיום, משהו חשוב.
מיכל רוזין: מערכת החינוך בנושא הזה היא חשובה מאין כמותה.
מיכל רוזין: אני רוצה לספר לכם אנקדוטה אישית.
מיכל רוזין: איך שהתפרסם הסיפור, אני, כמו שאמרתי, כהורה שכן מתעסק עם העניין גם בתוך ביתי, קראתי לבני בן ה-16, הושבתי אותו, אמרתי לו מה מדברים בבית ספר על הסיפור הזה, מה אתה יודע, מה אתה חושב על אותן נערות, ופיתחנו שיחה כמובן גם עם האבא בתמונה, כלומר, עשינו שיחה משפחתית.
מיכל רוזין: הוא אמר את דעתו, והוא אמר כמובן הוא חושב שהן לא אשמות, הן לא אחריות, והוא אשם, וכדומה, מה שהוא עשה נורא.
מיכל רוזין: למחרת בבוקר הוא הלך לבית הספר.
מיכל רוזין: המורה, פה אני חייבת לומר לציון לשבח, עשתה על זה שיעור שלם, חילקה אותם לקבוצות, נתנה להם את כל התגובות בפייסבוק של אנשים, הורים וילדים על הנערות, בעיקר תגובות שליליות.
מיכל רוזין: הנערות אשמות, למה הן הלכו, הן בכלל רצו את זה, מה הוא אשם אם הן רוצות, כל התגובות האלה התקיים דיון על העניין.
מיכל רוזין: חזר בני הביתה, אמר, רגע, אמא, אנחנו צריכים לדבר עוד פעם, כי פתאום כשהוא נפגש עם החברה, החברה פתאום אומרת לו רגע, אבל הקטינות הן בכלל רצו, הן בכלל הסכימו.
מיכל רוזין: פתאום הוא שוב התבלבל, בסדר, אני יודע את הערכים, אני יודע מה נכון, אבל החברה אומרת לי משהו אחר.
מיכל רוזין: הוא חזר הביתה, ושוב קיימנו את אותה שיחה.
מיכל רוזין: ברוב הבתים במדינת ישראל זה לא מתקיים, זה לא קורה.
מיכל רוזין: ברוב בתי הספר, לצערי הרב, שיחה כזאת לא מתקיימת, וכמה זה חשוב, וכמה זה כל כך קטן, כמה זה פשוט לקיים את השיחה הזאת.
מיכל רוזין: בכל בית, בכל כיתה, אבל אי אפשר רק את האחריות כל הזמן רק על ההורים, או רק על מערכת החינוך, זה כולם ביחד, כולל החברה כולה, כלי התקשורת, אנחנו כמחוקקים, הממשלה, כולם תודה.
עליזה לביא: חברת הכנסת מרב מיכאלי.
מרב מיכאלי: אני רוצה להצטרף לכל הברכות כמובן, אני חושבת שמיכל ואני – אני לא יודעת, לי זה עוד מוזר לשבת בצד השני של השולחן.
עליזה לביא: ובכל זאת, מהמקום שלך כמחוקקת, רוצות לקבל כלים נוספים.
מרב מיכאלי: אני רוצה לדבר על אספקט אחר שעולה מתוך הדוח הזה, ואני רוצה לשבח אתכן, וזה על הכותרת הראשית בעיתון "הארץ" היום, שאתן דרשתן וקיבלתן, בטח לא בשמחה מהפרקליטות את הנתונים המקוממים והשערורייתיים אפילו הייתי אומרת, על מספר תיקים שנסגרים על ידי הפרקליטות בנושאים של הטרדה מינית, ואנחנו עוד לא מדברות על תקיפה מינית שגם שם המצב הוא לא טוב, אבל הטרדה מינית.
מרב מיכאלי: מה שמסתבר מהנתונים האלה כפי שאת ודאי ראית, גברתי היושבת ראש, זה שבאמת סך הכול הרוב המכריע של התיקים נסגרים פשוט, מהדבר הזה שנקרא חוסר ראיות, ומצוטטת היום בבוקר בעיתון "הארץ" תובעת בכירה בפרקליטות שאומרת, לא כל הטרדה מינית היא עבירה פלילית, אז סליחה, אבל אני חוששת שמישהי לקתה בהבנת הנקרא.
מרב מיכאלי: כל הרעיון של אחרי שנים, באמת שנות דור של מאבק שהושג החוק למניעת הטרדה מינית שהיינו שותפות לחקיקה שלו, אומר בדיוק את הדבר הזה, כן כל הטרדה מינית היא עבירה פלילית, אולי לא כל התנהגות לא יפה היא הטרדה מינית, אבל כל הטרדה מינית, וואנס, שהוגדרה כזאת היא עבירה פלילית, והעובדה שהפרקליטות לא מסוגלת להפנים את העובדה הזאת, והפרקליטות לא מסוגלת להפנים את העובדה שהסיבה שנחקק החוק למניעת הטרדה מינית היא שהראיות הן לא כמו ראיות בגניבה, שוד, אלא סוג אחר של ראיות שכמעט לעולם זאת תהיה גרסה מול גרסה, אבל שיש הבנה לדינמיקה שיוצרת הטרדה מינית, ושכן, החוק מציין במפורש, כשיש למשל יחסי מרות, אז אפילו לא צריך להביע את ההתנגדות מצד המוטרד או המוטרדת בשביל שזאת תהיה הטרדה מינית לכל דבר ועניין שהיא עבירה פלילית.
מרב מיכאלי: נהיה מצב מעוות שבו במקום שהחוק למניעת הטרדה מינית ירתיע את המטרידים, הוא מרתיע את הפרקליטות, הפרקליטות מורתעת.
מרב מיכאלי: מה שהיא עושה היום, שהיא מונעת אכיפת החוק הזה, באופן פעיל היא מונעת את אכיפת החוק, היא ממש קוברת את החוק למניעת הטרדה מינית.
מרב מיכאלי: אני מבינה לליבה של הפרקליטות, עוברים עליה ימים לא קלים, כבר זה זמן שעוברים עליה ימים לא קלים, אבל אפקט הצינון הוא כנראה אפקט גורף בצורה בלתי רגילה, והוא משליך על החברה הישראלית כולה, משום שבכל הכבוד, סביבה נקייה מהטרדות, סביבה נקייה מאלימות, סביבה נקייה משוביניזם ומסקסיזם, היא לא אינטרס של נשים, היא אינטרס של גברים, אחרי הכול אנחנו תמיד צריכות לזכור ולהזכיר, לא כל הגברים מטרידים, רוב הגברים לא מטרידים אפילו צריך להגיד, וכל זמן שהפרקליטות לא מוכנה לעשות את העבודה שלה, סליחה, ולהפריד את המטרידים ואותם להעמיד לדין, היא משאירה את העננה הזאת של הטרדה מינית כמשהו שכולם חשודות וחשודים בו, במקום באמת אלה שמטרידים ומוגשת עליהם תלונה, והיא נמצאת כזאת שאפשר להוכיח אותה אילו הן היו מבינות שלא צריך פה את אותו סוג של ראיות, היינו יודעות מי המטרידים, הם היו נענשים, והיינו מתחילות להתקדם ביישום החוק הזה ובשינוי פני החברה.
מרב מיכאלי: אני חושבת שזאת הזדמנות טובה לברך את פרקליט המדינה שנבחר על ידי ועדת האיתור.