GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
פנינה תמנו: כאשר מדברים על תאונות דרכים וכאשר מדברים על עבריינים, אנחנו מדברים על אפס סובלנות ועושים אכיפה שהיא קורקטית וברורה וכך צריך להיות לגבי כל מי שנוגע בילדים ופוגע בהם.
פנינה תמנו: עדיין אנחנו צריכים לשכנע אנשים שהמרחב הווירטואלי, אתרי פורנו, גם חברת הכנסת אורלי לוי הגישה הצעת חוק לגבי חסימת אתרי פורנו וגם אני הגשתי, ועדיין אנחנו צריכים לשכנע – ולצערי אני אומרת את זה – שצריך לחסום.
פנינה תמנו: עולם המבוגרים הפך להיות – תסלחו לי על הביטוי – אגואיסטי.
פנינה תמנו: אנחנו צריכים לשים את הילדים האלה שקשה להם לפעמים לומר את קולם בקול ברור וזועק, לזעוק את זעקתם ולהמשיך לעבוד קשה כדי שבכנסת הזאת יהיה לובי חזק מאוד לטובת ילדי ישראל.
אורלי לוי אבקסיס: יצחק קדמן, מנכ"ל המועצה הלאומית לשלום הילד.
<יצחק קדמן: תודה גברתי יושבת הראש, אני מודה לך על שנענית לקיים את הישיבה במקום הזה וביום הזה בו מציינים את יום זכויות הילד הבינלאומי.
אורלי לוי אבקסיס: גם במליאה נציין אותו וגם נעביר את החוק.
<יצחק קדמן: טוב שאנחנו לא עוסקים רק בצרמוניות אלא גם בתוכן.
<יצחק קדמן: אני חושב שהיום הזה הוא לא יום רגיל, כמו שהמחקר הזה הוא לא מחקר רגיל, כמו שההזדמנות שיש בפנינו עכשיו היא לא הזדמנות רגילה.
<יצחק קדמן: אני חושב שנפל דבר.
<יצחק קדמן: אני מסכים לחלוטין עם פרופסור איזיקוביץ', וזאת ההזדמנות להודות לחוקרים, לו ולעמיתה שלו פרופסור לב ויזל שעשו עבודה יוצאת מן הכלל.
<יצחק קדמן: כבר שמעתי שאנשים נבהלו מהנתונים ואז הם התחילו לשאול אותי החוקרים לא טובים.
<יצחק קדמן: החוקרים טובים.
<יצחק קדמן: המחקר טוב.
<יצחק קדמן: הנתונים אמיתיים.
<יצחק קדמן: לא יעזור לנו לטמון את הראש בחול ולהגיד איפה החוקרים טעו.
<יצחק קדמן: אנחנו טעינו ולא החוקרים.
<יצחק קדמן: אני רוצה גם להודות לגיל כי למרות שאולי הייתה איזו הערה צינית קודם, הלוואי והיו לנו אנשי עסקים נוספים שהיו מוכנים להשקיע בנושא כל כך זנוח כמו התעללות בילדים בישראל.
<יצחק קדמן: הגיע הזמן שהקהילייה העסקית בישראל – ויש קהילה עסקית בישראל והיא עשירה ויש הרבה רווחים כלואים והגיע הזמן שהרווחים הכלואים ילכו לילדים הכלואים כי יש הרבה ילדים כלואים בישראל שלא יכולים לצאת ממצבם.
<יצחק קדמן: אני מברך את גיל על זה שבחר בנושא כל כך לא פופולרי והוא משקיע בו לא רק מכספו אלא הוא משקיע בו מחשבה ומשקיע מהמרץ שלו.
<יצחק קדמן: הוא מצלצל אלינו גם כשהוא בארצות הברית כשעולה לו רעיון ואני יודע שהוא לקח על עצמו התחייבות להמשיך במיזם הזה גם מעבר למחקר, איך יוצאים מהמחקר לעשייה.
<יצחק קדמן: תבורך והלוואי ותגייס אנשים נוספים כמוך בחברה הישראלית שיראו איך הם יכולים לתרום ולא רק לקחת.
<יצחק קדמן: כמה מלים לגופו של עניין.
<יצחק קדמן: המספרים שננקטו כאן הם מספרים עצומים.
<יצחק קדמן: צודק פרופסור איזיקוביץ', זאת אפידמיה, זאת מגפה, ולא חשוב כרגע אם עושים את החשבון והאומדן כמה יוצאים מהקבוצות שנחקרו ונדגמו לכלל האוכלוסייה.
<יצחק קדמן: אני רוצה להגיד את זה גם לחוקרים, שיהיה לכם ברור, מניסיון שלנו בשטח.
<יצחק קדמן: מה אתם חושבים, שבממלכתי דתי נקבל תשובות אחרות?
<יצחק קדמן: מה אתם חושבים, שבקהילה החרדית, אם נעשה את אותו שאלון ונדאג שיהיו תשובות אמיתיות, נקבל תשובות שונות?
<יצחק קדמן: אני יכול לומר לכם שבהרבה מאוד מובנים נקבל מצב עוד יותר גרוע בהרבה.
<יצחק קדמן: אפשר לעשות את האומדן בהיקף הרחב יותר ולהגיד שאנחנו נמצאים על פי תהום.
<יצחק קדמן: אנחנו על פי תהום.
<יצחק קדמן: הילדים האלה – צודקת יושבת הראש – היום סובלים בשקט אבל הם לא ימשיכו לסבול בשקט.
<יצחק קדמן: משהו רע יקרה להם.
<יצחק קדמן: תנו לי שנייה לתאר לכם מקרה שהגיע אלינו בשבוע האחרון.
<יצחק קדמן: כשאנחנו מדברים על התעללות, אנחנו לא תמיד מבינים על מה אנחנו מדברים.
<יצחק קדמן: סיפור אמת.
<יצחק קדמן: א' היא ילדה בת שמונה שנאנסה על ידי דוד שלה שפגע בה מינית באופן חוזר ונשנה במשך שנה, בין שמונה לתשע.
<יצחק קדמן: בגיל 11 היא הייתה כבר מכורה לסמים.
<יצחק קדמן: בהתחלה סמים קלים ואחר כך סמים קשים כולל קוקאין וקריסטל.
<יצחק קדמן: בגיל 13 עברה לשימוש מוגבר באלכוהול, עשתה ניסיון אובדני, חתכה את צווארה והועברה לטיפול בבריאות הנפש.
<יצחק קדמן: עשתה ניסיון אובדני נוסף.
<יצחק קדמן: במקביל התחילה לקיים יחסי מין בלתי מבוקרים ובסופו של דבר החלה לעסוק בזנות לפני גיל 15.
<יצחק קדמן: בגיל 15 היא ילדה כבר בת.
<יצחק קדמן: עד היום היא סובלת מפוסט טראומה, דיכאון, מחשבות טורדניות.
<יצחק קדמן: במשך שנים היא לא סיפרה לאף אחד מה שעובר עליה.
<יצחק קדמן: היא הייתה ידועה באיזשהו שלב לרשויות הרווחה, הייתה גם במעון נעול, אבל זה בגלל ניסיון אובדני ובגלל ההתנהגות המינית שלה וכדומה.
<יצחק קדמן: אף אחד לא ידע מה קרה אצלה בבית.
<יצחק קדמן: דוד שלה השתכן אצלם בבית.
<יצחק קדמן: אגב, הוא פגע בשתי אחייניות נוספות.
<יצחק קדמן: זה היה מקרה באפלה.
<קריאה: מי אשם?
<יצחק קדמן: אני לא מחפש אשמים.
<יצחק קדמן: אני רוצה שנבין מי נמצא מאחורי המספרים האלה ששמענו במחקר.
<יצחק קדמן: דוגמה אחרת, קלה יותר לכאורה שגם היא נמצאת שם.
<יצחק קדמן: זאת ילדה שחיה בעיר גדולה במרכז הארץ, היא חיה במקלט של בניין.
<יצחק קדמן: במקלחת אין דלת אלא סדין שמחזיקים אותו על מנת להתקלח.
<יצחק קדמן: אין פרטיות.
<יצחק קדמן: היא מעולם לא הזמינה חברים הביתה בגלל הבושה שיראו איפה היא גרה.
<יצחק קדמן: באחת הפעמים שאבא שלה התרגז עליה, הוא גזר לה עם מספריים את כל זוגות הנעליים שלה.
<יצחק קדמן: היא בכתה, התחננה שיפסיק, אבל הוא לא הסכים.
<יצחק קדמן: במקרה אחר האבא ביקש לסדר את הסדין במיטתה ולהיכנס למקלחת, אך היא הייתה כל כך עייפה שנרדמה בלי להתקלח.
<יצחק קדמן: האבא יצא לעיסוקיו, חזר ב-2:30 בלילה, ראה שהיא לא סידרה את הסדין ולא התקלחה, לקח גיגית שלמה של מים, שפך עליה כשהיא לבושה בבגדיה, מים קרים, ולא הניח לה להתנגב.
<יצחק קדמן: היא ישבה כך כל הלילה ובכתה.
<יצחק קדמן: הילדה הזאת נתקלה במנהלת בית ספר יוצאת מן הכלל שהתחילה לשאול שאלות והיא מצאה לה פתרון מאוד לא שיגרתי.
<יצחק קדמן: היא מינתה את הילדה – כולה ילדה בת 12 – לאחראית על מועדונית אחר הצהרים.
<יצחק קדמן: למה היא עשתה את זה?
<יצחק קדמן: כי זאת הצורה היחידה שהייתה לה הצדקה שכעובדת צוות היא יכולה לקבל ארוחה חמה בצהרים.
<יצחק קדמן: בסופו של דבר העניין התגלה ונכנסו לתמונה חוקרי הילדים.
<יצחק קדמן: חוקרי הילדים לא יכלו להוציא מהילדה הזאת מילה אחת כי היא סירבה לדבר.
<יצחק קדמן: אותם ילדים במחקר שלכם, שותקים והם לא רוצים לדבר.
<יצחק קדמן: גם כשמגיע כבר חוקר ילדים, אי אפשר להגיע אליהם.
<יצחק קדמן: אחד הדברים הנפלאים שהמחקר הזה עשה זה שהוא דיבר עם ילדים.
<יצחק קדמן: אנחנו לא מדברים עם ילדים, אנחנו לא מקשיבים לילדים.
<יצחק קדמן: ילדים נותנים לנו כל הזמן רמזים ואנחנו סוגרים את עצמנו מלשמוע.
<יצחק קדמן: כשאני אומר אנחנו, זה לא דווקא אנשי המקצוע, אלה לא העובדים הסוציאליים, אלה לא היועצים בבתי הספר, אלה לא הרופאים בקופות חולים שגם הם הרבה פעמים לא שומעים, לא רואים ולא מדברים, אבל אנחנו לא שומעים - גם אנשים פשוטים.
<יצחק קדמן: לפעמים ילד או ילדה כזאת יכולים להינצל על ידי בעל מכולת אכפתי, על ידי חבר לכיתה שהוא חבר טוב ואומר שאם אתה לא תספר, אני אלך לספר כדי להציל אותך.
<יצחק קדמן: אנחנו מוכרחים מהרגע הזה לא להסתפק בנתונים של המחקר.
<יצחק קדמן: הם צריכים להיות רמזורים מהבהבים למול עינינו כדי להתחיל מכאן, היום, כבר מחר, בעשייה שתתבסס על הידע שאנחנו יודעים היום.
<יצחק קדמן: עד עכשיו אפשר היה להגיד שאנחנו לא יודעים, אנחנו לא יודעים איפה הילדים, אנחנו לא יודעים כמה ילדים, אנחנו לא יודעים למה הם שותקים, אבל אנחנו יודעים היום למה הם שותקים.
<יצחק קדמן: אנחנו יודעים מה מפחיד אותם, אנחנו יודעים למה הם מתביישים, אנחנו יודעים מה מעודד אותם לספר.
<יצחק קדמן: אני חושב שאנחנו צריכים לעשות מאמץ רב מערכתי.
<יצחק קדמן: פרופסור איזיקוביץ', זה לא או קהילה או רשויות או ממלכה.
<יצחק קדמן: כולם ביחד צריכים להתגייס לעניין.
<יצחק קדמן: אלה אנשי המקצוע ואני מוכרח לומר מילה אחת.
<יצחק קדמן: חבר'ה, אל תשגו באשליות, לא יהיו לנו אנשי מקצוע אם לא יהיו להם תנאי עבודה, לא יהיו לנו אנשי מקצוע אם לא יהיה לנו כוח אדם וכוח אדם עולה כסף.
<יצחק קדמן: אני לא רוצה שמישהו יגיד שאפשר לעשות את כל הדברים רק עם מתנדבים, מתנדבים הם חשובים, אבל אנחנו צריכים כוח אדם מיומן, מקצועי מספיק בכל מקום ומקום וכוח אדם עולה כסף.
<יצחק קדמן: יחד עם כוח אדם מקצועי אנחנו מוכרחים לגייס לפתרונות לא שגרתיים גם מה שקרוי כאן הקהילה על כל סוגיה ובמיוחד – ובזה אני מסיים – בואו נלמד מהילדים עצמם שרוצים יותר מכל לספר לחברים שלהם ובואו נכשיר תלמידים בבתי ספר להיות נאמני הגנת שלום הילד.
<יצחק קדמן: הם לא צריכים להיות אנשי מקצוע מוסמכים.
<יצחק קדמן: הם יכולים להיות מקור בלתי רגיל של עזרה שהחברים שלהם יעדיפו לפנות אליהם ואנחנו צריכים לדאוג שהם ידעו מה לעשות עם פנייה כזאת.
אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך דוקטור קדמן.
אורלי לוי אבקסיס: חברת הכנסת עדי קול, יושבת ראש הוועדה לפניות הציבור.
עדי קול: קודם כל, תודה על ההזדמנות ותודה על ההזדמנות לדבר אחרי יצחק קדמן.
עדי קול: אני חייבת להגיד שהמחקר אמר כמעט את כל מה שיש להגיד.
עדי קול: התמונה מאד קשה.
עדי קול: אני חושבת שצריך להיכנס אליה לעומק ולראות מה המשמעויות שלה בכל אחד מהתחומים.
עדי קול: אני הגעתי מהאקדמיה והתחום שלי הוא זכויות ילדים ואני מרגישה שלפעמים אנחנו עושים דיון שנוגע רק בכותרות ולא נכנס לעומק.
עדי קול: חסרה לי ההתעמקות, השאלות ומה עושים.
עדי קול: לפעמים בנתונים האלה יש גם סכנה.
עדי קול: אומרים שזה כל כך גדול ולא יודעים מה לעשות עם זה.
עדי קול: אז אני חוששת שייפלו גם ילדי הקצה, אלה שעוברים התעללות מאוד קשה, אלה שצריכים עכשיו סיוע מיידי לעומת אלה שחטפו מכה פה ושם.
עדי קול: לדעתי זה פחד מאוד חשוב שאנחנו צריכים לשים על השולחן ולא להסתכל על כל התמונה אלא באמת להסתכל לפרטים.
עדי קול: כאן אני נכנסת לנושא של הילדים.
עדי קול: גם אני הגשתי הצעה לגבי נציבות זכויות הילדים מתוך ההסתכלות על האמנה הבינלאומית לזכויות הילד ומתוך המקום שאנחנו רוצים לתת לילדים מקום.
עדי קול: סעיף 12 לאמנה הבינלאומית לזכויות הילד הוא הסעיף החשוב ביותר בעיני והוא מבקש לתת לילדים מקום וחסר לי תמיד לשמוע – וקדמן, שנים אני אוהבת אותך ואתה מדבר בשם הילדים - את הילדים.
עדי קול: במקרה הזה שמחתי שנכנסו שתי קבוצות של בני נוער.
עדי קול: אנחנו מדברים עליהם ומספרים דברים שקורים להם ואנחנו לא נותנים להם מקום.
עדי קול: אני יודעת שקשה לדבר, אני יודעת שקשה לדווח, אבל בכל זאת יש מי שמוכן.
אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת לומר משהו להגנת הוועדה.
אורלי לוי אבקסיס: זאת הוועדה היחידה שילדים מדברים בה.
אורלי לוי אבקסיס: זאת הוועדה היחידה שגם אחת למושב ילדים מנהלים אותה והם מחליטים מה הנושאים שיהיו בוועדה.
עדי קול: אני מברכת על כך.
עדי קול: בעיני, שוב, זה לא מספיק כיוון שאם זאת הוועדה שמדברת על מעמד הילד, מעמד הילד זה לתת לו מקום בכל אחד מהדיונים.
עדי קול: מדברים על השתתפות ילדים בקבלת החלטות – כאן מתקבלות החלטות ואני רוצה לדעת איפה הם.
עדי קול: אני חושבת שהמחקר הזה באמת פעם ראשונה דיבר עם ילדים ושאל אותם, אני באמת הייתי רוצה לראות מחקר עומק כי מעניין איך הם מדברים ומה הם אומרים.
עדי קול: שנים אני עובדת עם ילדים שעברו התעללות וזה מכל הכיוונים ומכל הקשת.
עדי קול: אני מתנדבת במרכז שוסטרמן.
עדי קול: אני באמת מבינה את הקושי.
עדי קול: אני אומרת כמי שמתעסקת בתחום הזה שאין לי מושג לאן לפנות.
עדי קול: לי אין מושג לאן לפנות ואני מתארת לעצמי שלילדים אין מושג.
עדי קול: לכן אני חוזרת ושואלת כל הזמן לאן.
עדי קול: אני אומרת לכם שאני הגשתי למנכ"ל משרד הרווחה לעשות שימוש בקו 118.
עדי קול: ביקרתי בקו הזה בשבוע שעבר ואני אומרת כאן שלא ראיתי משהו שדומה בישראל.
עדי קול: קו חירום של משרד הרווחה שלא מכירים אותו ולא מכירים אותו כי אין תקציב לעמוד בעומס הפניות ולכן אף אחד לא משתמש בו.
עדי קול: באיחוד האירופי נקבע שתהיה תחילית של 116 לקווי חירום, כך שכל בן אדם בעולם יוכל לדעת שזה 116.
עדי קול: בישראל אין לי מושג למה זה 118 ואתם יודעים מה?
עדי קול: חמישים אחוזים מהפניות שמגיעות לקו הן טעות במספר של אנשים שרצו לחייג 1-800 ובמקרה הגיעו ל-118.
עדי קול: זה עולה כסף, שלושה שקלים לכל שיחה.
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לספר על משהו שהצלחנו להעביר בכנסת הקודמת, הצעת חוק שאני קידמתי אותה בגלל מפגש שלי עם נשים שהקשבתי להן בתוך מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית.
אורלי לוי אבקסיס: מספרי חירום חינם ומספר חסוי כדי לשמור על הפרטיות.
אורלי לוי אבקסיס: אפשר לטלפן למספר הזה מכל טלפון ואפילו מטלפון ציבורי – 1202, 1203 – וגם לער"ן.
עדי קול: זה לא מספיק.
אורלי לוי אבקסיס: את זה הממסד צריך לעשות ולאייש את המקומות האלה.
עדי קול: 118 הוא קו בחינם והוא מיואש על ידי עובד סוציאלי אלא שפשוט אין מספיק עובדים.
עדי קול: יש עובד סוציאלי אחד במשמרת.
עדי קול: הייתי בשבוע שעבר וקיבלתי את כל הדוח.
עדי קול: יש שלושים פניות ביום רק על התעללות בילדים, מאז רצח הילדים על ידי אביהם.
עדי קול: זאת אומרת שיש לנו קו חירום, הוא קיים אבל רוב האנשים לא מכירים אותו.
עדי קול: 118, רוב האנשים לא יודעים עליו.
עדי קול: אני חוזרת ל-ITS TAKE A VILLAGE ולא סתם אמרתי את זה.
עדי קול: הרווחה לא יכולה לעשות את זה לבד.
עדי קול: זה לא מספיק שיהיה קו חירום של הרווחה כי אני לא יודעת למי צריך לפנות במשרד החינוך ואם יש קו עם מענה, הוא לא מענה לטיפול בהתעללות.
עדי קול: למועצה לשלום הילד יש קו ואני קראתי עשרות פניות שמגיעות לשם.
עדי קול: זה קו מדהים אבל גם הוא לא פתוח 24 שעות ואתם לא צריכים לעשות זאת.
עדי קול: המדינה צריכה להציע קו חירום לאומי, שיהיה מספר טלפון.
עדי קול: נכון שברגע שתהיה נורה אדומה, אחר כך צריך שהנורה תידלק אצל כולם וכולם יעבירו את האינפורמציה, אבל יש לנו מקום.
עדי קול: לילדים, נכון, קשה לדבר והם לא פונים כי הם לא יודעים.
עדי קול: אני חושבת שלפעמים לפנות לבן אדם בלי מחויבות טיפולית, לפנות לבן אדם זר, לפנות בצורה אנונימית, ואתם יודעים מה?
עדי קול: פונים.
עדי קול: אני הייתי בקו בשבוע שעבר ופנתה דודה שאמרה שהיא יודעת שמתעללים בילד.
עדי קול: זאת הדרך לתת את העזרה הראשונית ואנחנו לא נותנים את המענה.
עדי קול: אני מברכת על המחקר.
עדי קול: אני חושבת שאנחנו צריכים לראות מה עושים עכשיו ולא רק המענים הרגילים.
עדי קול: תמיד אנחנו אומרים שהעובדים הסוציאליים לא בסדר אבל זה לא נכון.
עדי קול: העומס עליהם גדול והם לבד במערכה.
עדי קול: התקשורת לא מספיקה בעיני, בין משרד החינוך למשרד הרווחה למשרד הבריאות.
עדי קול: בעלי רופא ואנחנו מדברים כל הזמן על חוק חובת דיווח.
עדי קול: הוא כירורג במיון.
עדי קול: הוא לא מכיר את חוק חובת דיווח, לא הכיר אותו ואני הייתי צריכה לתת לו את החוק.
עדי קול: הוא לא הכיר את החוק.
עדי קול: למה?
עדי קול: רופאי משפחה יודעים, רופאי ילדים יודעים.
עדי קול: אני כתבתי מכתב לגמזו וכתבתי לו שלא יכול להיות שהרופאים לא מכירים את החוק.
אורלי לוי אבקסיס: אם לא יודעים שם, כנראה לא יודעים בעוד כמה מקומות.
עדי קול: כי זה לא חלק מההכשרה של כירורגים.
עדי קול: אנחנו מטילים את האחריות על קבוצת אוכלוסייה מסוימת ואנחנו לא מסתכלים על התמונה.
עדי קול: אנחנו כאן אומרים קהילה, בקהילה יש מורים, יש הורים, יש מדריכים חברתיים, יש קידום נוער, יש גופים, יש אוניברסיטאות, יש קורסים ואנחנו צריכים להסתכל בצורה יותר מקיפה על הדבר הזה ולא תמיד להגיד הרווחה לא בסדר.
עדי קול: רופאים הם כתובת מצוינת.
עדי קול: מפחדים לדווח, קורים דברים לאנשים שמדווחים כאן ואסור להתעלם מזה.
עדי קול: תודה.
<רחל לב ויזל: אנחנו נשמח לקיים יום עיון מלא עם כל החומר, גם עם הרעיונות וגם לעומק את כל המחקרים והמחקר הזה.
אורלי לוי אבקסיס: אני כבר מרימה את הכפפה ואני אתן לכם את האכסניה.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו נעשה את זה בוועדה.
אורלי לוי אבקסיס: נזמין גורמי מקצוע ונדון בדרכי התמודדות.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו קוראים כאן גם למי שרואה את עצמו חלק מהנושא, להציע.
אורלי לוי אבקסיס: מה שאנחנו עושים היום, אנחנו לא רק באים להביא את הנתונים.
אורלי לוי אבקסיס: עדי, אני לא חושבת שאת מכירה את הוועדה הזאת אבל אין לך מושג כמה הוועדה הזאת – ויגידו לך גם נציגי משרד הרווחה – עושה.
עדי קול: אני מכירה אותה בעקבות העבודה שלי בשדולה.
עדי קול: אני בשדולה למען הילד, עוד לפני שהייתה ועדה, ובזכות זה נוצרה הוועדה.
עדי קול: אני מכירה את הנושא 13 שנים.
אורלי לוי אבקסיס: אני יכולה לומר לך שהוועדה הזאת עשתה דברים מדהימים והיא הביאה ליישום של החלטות שהיו קבורות.
אורלי לוי אבקסיס: התפקיד של הוועדה הוא לשים את הספוטים על העיוותים, על העוולות, על חוסר התפקוד ואנחנו מצליחים להביא לשינויים.
אורלי לוי אבקסיס: דרך אגב, בסיום הדיון הזה אנחנו נותנים לכם כאן שיעורי בית, תהיו חייבים לדווח מה עושים ואיך זה מתקדם במשרדים השונים.
<קריאה: התבקשנו להכין להיום.
אורלי לוי אבקסיס: אני מגיעה אליכם.
אורלי לוי אבקסיס: חבר הכנסת מרגי ולאחר מכן נפנה למשרדים שחשוב מאוד לשמוע אותם.
יעקב מרגי: אין ספק שאפשר לשבת ביום כזה ולנאום נאומים בומבסטיים, אידיאולוגיים, לומר כמה זה מרגש, כואב ומטריד.
יעקב מרגי: אין ספק שזאת מכת מדינה.
יעקב מרגי: אורלי חותרת לכך שיצאו מסקנות ואני מאמין שכך יהיה.
יעקב מרגי: אם דוקטור קדמן לא מתייאש, אנחנו בטח לא נתייאש.
יעקב מרגי: החטא הגדול שאנחנו כולנו חוטאים בו הוא שיש מחקרים או ניירות עמדה ואנחנו מדברים לפעמים על הנושא ומחזקים את נייר העמדה, מחזקים את המחקר ועוברים הלאה.
יעקב מרגי: אני קצת מאוכזב מסקירת סגן שר החינוך ידידי מר אבי וורצמן שאנחנו גם שכנים וגם ידידים משכבר הימים, כי אני מצפה שכאשר יש רעידת אדמה, משרד החינוך כמשרד צריך לקחת את הנייר הזה ולומר שזה נפל עליו כרעם ביום בהיר.
יעקב מרגי: לא בושה להודות בזה.
יעקב מרגי: הוא צריך לקחת את הנייר ולומר שהוא יעשה עבודת מטה, ילמד את הנייר וינתח אותו.
אורלי לוי אבקסיס: נציגת המשרד אומרת שזה מה שהם הולכים לומר.
יעקב מרגי: אני שמח.
יעקב מרגי: נקודה אחת שצדה עיני בדוח.
יעקב מרגי: יש כאן יחס הפוך בין הזירה שמתרחשת באלימות לבין הרמה של האמון ולמי מתלוננים.
יעקב מרגי: עדיין אנחנו רואים שזאת המשפחה - זה טוב וזה בריא ואני רוצה להעצים את זה.
יעקב מרגי: אם הילדים סומכים על האבא או על האימא וביחס יורד לקרובי משפחה והולכים לדרגים המקצועיים בסוף, ראשית, צריך לבחון למה הדרגים המקצועיים בסוף ואם יש לנו מגמה חיובית שכבר קיימת, שזה הבית, החיק המשפחתי, צריך לבדוק איך מעצימים את זה וצריך לחזק.
יעקב מרגי: אני אומר לכם שבית ספר להורות או פיילוט להורות, לפי הנתונים שילד אחד מתוך שניים חווה אלימות רגשית, כנראה זאת בעיה בחינוך, בעיה בתרבות הדיון והדיבור שלנו וההתנהלות.
יעקב מרגי: לא בושה לומר את זה.
יעקב מרגי: תלוי לנו על המצח כרגע, לא רוצה לומר אות קלון אבל על המצח תלויה לנו אות וצריך לקחת אותה ולבדוק אותה.
יעקב מרגי: מערכת החינוך, זה התפקיד שלה.
יעקב מרגי: אתם תובילו, ודאי שאני חסיד של עבודה מערכתית ובסוג הדברים בהם אנחנו מטפלים רק עבודה מערכתית, אבל כאן אתם הזירה ואני באמת מצפה לשמוע בזמן הקרוב מה אתם עושים.
אורלי לוי אבקסיס: משרד החינוך יאמר לנו מה נעשה על מנת להגביר את פניית ילדים שנפגעו אל אוכלוסיות המורים והמחנכים.
אורלי לוי אבקסיס: דיברנו על הכשרות ושלא יהיה מורה שלא עבד על הנגישות של הילד, אולי באמת פרט לנושא של כישורי חיים, איך אנחנו מעצימים גם את הנושא הזה של התפתחות, להבין מה בסדר, מה לא בסדר, מה יש ביכולתך לעשות, מה חובת המערכת לעשות בשביל הנגשת השירותים האלו לילדים.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו רואים שהילדים לא מאמינים בגורמי המקצוע.
אורלי לוי אבקסיס: מה ניתן לעשות כדי לשנות את זה?
אורלי לוי אבקסיס: מה במשרד החינוך מתכוונים לעשות בעקבות המחקר הזה?
יעקב מרגי: צריך גם לבחון למה זה קורה.
<קריאה: יש אימהות שיכולות להתנדב.
אורלי לוי אבקסיס: נציגת משרד החינוך.
<הילה סגל: אני אתחיל מזה שבאמת אנחנו – אני מרשה לעצמי להגיד גם בשם חבריי במשרדי הממשלה האחרים – כמהנו לנתונים.
<הילה סגל: אני לא אגיד לנתונים האלה אבל כמהנו לנתונים.
<הילה סגל: אנחנו עובדים עם מערכות לא מתוך רצון.
<הילה סגל: כל האנשים שיושבים כאן אלה אנשים שבמשרדים שלהם נאבקים ומה שנאמר לנו כאן אומרים שם.
<הילה סגל: חשוב לי להגיד את זה.
<הילה סגל: המחקר הזה הוא הר של ידע.
<הילה סגל: זאת אומרת, יהיה מצדי לא צנוע להגיד שאני כבר יודעת ויש לי משנה סדורה.
<הילה סגל: צריך ללמוד את הדבר הזה לעומק ואכן אנחנו לומדים אותו תוך כדי הליכה.
<הילה סגל: אני יכולה להגיד לכם שרק מהתהליך שנעשה, יש לנו היום גם שיעורים שהם חובה וגם פעילות שהיא חובה בנושא של מניעת פגיעה ואיך אני שומר על עצמי, וגם של שומרי סף, לכו תגנו על החברים שלכם, אבל אני רוצה להגיד שבבתי הספר שנדגמו – מעל 10,000 תלמידים שנדגמו בבתי הספר שלהם – נעשתה עבודה שרק ממנה יכולנו ללמוד.
<הילה סגל: נעשתה חשיפה וכאן אנחנו טרטרנו את המרצים כי אמרנו להם שהם באים לעשות מחקר בתוך מערכת החינוך.
<הילה סגל: נעשו ימי עיון למפקחים שישבו שם כמו אחראי על החינוך הגופני, אחראית על האומנות, אחראית על המתמטיקה, אנשים שבדרך כלל הם לא אנשים שהמידע הזה הוא משהו שנוגע להם.
אורלי לוי אבקסיס: הם לא האנשים שבאים במגע יום יומי עם הילדים.
<הילה סגל: צריך להבין שבבתי הספר עם 10,000 התלמידים האלה שנדגמו, מעבר לתכנית הרגילה הקיימת, נעשתה הכשרה לכל היועצים, לכל הפסיכולוגים ולכל מנהלות בתי הספר.
<הילה סגל: אם אני מקבלת היום הזמנה מהמפקח על החינוך הגופני לקיים איזושהי הכשרה למורים שלו כי הוא מבין, זאת איזושהי תוצאה של תהליך ממנו אנחנו יכולים ללמוד.
<הילה סגל: אני רוצה לספר על כיוונים לעבודה ולומר בצניעות שאנחנו רואים בזה תחילת הדרך.
<הילה סגל: יש כאן עוד הרבה עבודה לעשות וזאת עבודה משותפת.
<הילה סגל: אחד הדברים שכן עולים במחקר הוא שקשר משמעותי עם מבוגר הוא קטליזטור לפנייה.
<הילה סגל: לפני שאנחנו מדברים על הכשרות, אני רוצה לכם - אני לא יודעת כמה אנשים כאן יודעים – שבמיצב, וזה לא הולך להסתיים, זה לא מסוג הדברים שעומדים להסתיים, שואלים את הילדים היום האם יש להם יחסים קרובים עם המורים?
<הילה סגל: האם למורים אכפת מכם ולא רק בהקשר לימודי?
<הילה סגל: למורים חשוב לדעת לדעתכם איך אתם מרגישים?
<הילה סגל: אתם תפנו למורים שלכם אם תהיו במצבי מצוקה?
<הילה סגל: אני רוצה לומר שזה לא מספיק לשים את זה שם בשאלון, אבל השאלות האלה נוכחות במיצב שעובר כל שנה ויש מגמה של עלייה בנתונים שילדים אומרים במדדים האלה.
<הילה סגל: עדיין הנתונים שלנו לא טובים, הם בהלימה עם המחקר, וככל שהגיל עולה – אנחנו פחות כתובת.
<הילה סגל: אני רוצה לומר שזה משהו שנמצא במרכז סדר היום, סוגיית היחסים.
<הילה סגל: זאת אומרת, אם יהיו שם מומחים להתעללות אבל לא תהיה שם חוויה של ילד שלמורה אכפת ממנו, זה לא שווה הרבה.
<הילה סגל: זה כיוון אחד.
<הילה סגל: ההכשרה, אני הראשונה שאשמח שלכל המורים תינתן הכשרה.
<הילה סגל: הלוואי וזה יתאפשר.
<הילה סגל: אנחנו עושים היום את ההכשרות שבחובה ואני עוד חייבת לך דוח מוועדה קודמת והוא כתוב והוא יגיע.
אורלי לוי אבקסיס: אני עוד מחכה לו.
<הילה סגל: מבטיחה שתקבלו אותו במלואו.
<הילה סגל: גם מבחינת האיוש של היועצים החינוכיים וגם מבחינת איזה תכנים נעשים.
<הילה סגל: אנחנו עסוקים מאוד בשיח עם הילדים.
<הילה סגל: אמרתי כאן שבאנו עם דילמה לקבוצות מיקוד עם ילדים כי שאלנו אותם בין הלשנה להצלה.
<הילה סגל: אמרנו להם, נער ונערה, יש ביניהם מערכת של ניצול ואתם רואים, יודעים ולא מספרים?
<הילה סגל: הם שינו לנו את כל ההבנה לגבי המקרה עליו אנחנו מדברים.
<הילה סגל: הם באו ואמרו שהם בכלל לא בסוגיה של לספר לכם המבוגרים או לא, אלא בכלל הם לא רואים שזאת פגיעה, הם בכלל לא מזהים שזאת פגיעה.
אורלי לוי אבקסיס: מה שאומר שהכשל הוא הרבה יותר גדול.
<הילה סגל: אני חושבת שזה תלוי בכל מיני משתנים חברתיים-תרבותיים שצריך לראות אותם.
אורלי לוי אבקסיס: אם ילד לא מבין שניצול מיני הוא משהו לא תקין, הוא משהו לא בסדר, אז משהו בבסיס לא בסדר.
<הילה סגל: המבוגרים עצמם – ואנחנו מקיימים על זה כל מיני דיונים - נדמה להם שתקיפה מינית זה חושך וגבר עם נשק חם או קר.
<הילה סגל: הם לא מבינים שמצבים של ניצול הם כאלה.
אורלי לוי אבקסיס: לכן ההסברה והחינוך בגילאים האלו כל כך חשובים.
אורלי לוי אבקסיס: את הצפת את זה ולכן אני גם הייתי רוצה לראות מה אנחנו עושים כדי להגיע לאותם ילדים ולהסביר להם מה לא בסדר.
אורלי לוי אבקסיס: אחר כך אנחנו שומעים על ילדה בת 12 שיש לה התנהגות מינית לא נורמטיבית.
<הילה סגל: נכון.
<הילה סגל: יש כאן כל מיני כיווני עבודה.
<הילה סגל: הם רבים.
<הילה סגל: יש לנו כבר דברים שלמדנו ליישם מאז שלוש השנים שהמחקר הזה קורה אבל יש לנו עוד הרבה דברים ללמוד ולעשות.
<הילה סגל: אני כן רוצה לומר עוד כמה משפטים לגבי איזושהי הסתכלות יותר כוללת שעלתה בוועדת ההיגוי של המחקר.
<הילה סגל: אנחנו חושבים שבאמת ההירתמות, כמו שנאמר כאן, צריכה להיות הירתמות של כל מי שיושב סביב השולחן הזה ואולי עוד אחרים.
<הילה סגל: להגיד שהשאלה של שינוי ממעלה שנייה, של מה יאפשר איזושהי התערבות בצמתים שהם צמתים אולי יותר עקרוניים.
<הילה סגל: דובר כאן על אוכלוסיית ההורים ואנחנו יודעים – ויודעים זאת כל אנשי המקצוע – שהורים ברוב המקרים לא פוגעים בילדים שלהם כי הם סדיסטיים אלא כי הם בעצמם במצוקה והשאלה היא איזה כלים אפשר לתת להם ובאיזה צמתים.
<הילה סגל: כבר בוועדת ההיגוי זוהו כל מיני צמתים בהם אפשר יהיה להעצים, לתת כלים ולהציע.
אורלי לוי אבקסיס: תביאו לנו תכנית עבודה מפורטת?
<הילה סגל: גם תכנית העבודה השנתית של היחידה שאני אחראית עליה היא בדמותו של המחקר.
אורלי לוי אבקסיס: מדוע לא להכניס את הנושא להכשרה של המורים, עוד בטרם הפיכתם לגורמי הוראה בתוך בתי הספר, בתכנית הלימודים?
<קריאה: יש הצעת חוק כזאת.
אורלי לוי אבקסיס: זה הרי פותר הרבה בעיות.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו יודעים שהמורה החדש הוא כבר מורה שזה מובנה בתוכו והוא יודע לזהות.
יעקב מרגי: השאלה אם בתכנית הלימודים של המורים לפני הסמכתם יש להם שעת כישורי חיים.
<הילה סגל: זה לא בסמכותי.
<הילה סגל: אני אהיה הראשונה לשתף פעולה עם מהלך כזה.
אורלי לוי אבקסיס: אולי באמת כדאי שתמליצו גם אתם לשר הממונה, בגלל הצורך ובגלל תמונת המצב הכול כך עגומה שעולה מהמחקר הזה.
אורלי לוי אבקסיס: אני לא יכולים להתעלם מזה, מה גם שהילדים אומרים שהם מחפשים את המבוגר הזה שידע לדבר אתם, שידע להקשיב להם, שיוכלו לסמוך עליו.
אורלי לוי אבקסיס: בתוך המחקר, מצד אחד הם מחפשים את הבן אדם האחראי המבוגר הזה ומצד שני הם לא רואים אותו לא במורים ולא בעובדים הסוציאליים.
אורלי לוי אבקסיס: אולי יש כאן נקודה שאם לא עכשיו, אני לא יודעת מתי אפשר יהיה להכניס את ההכשרה הזאת למורים בזמן לימודיהם, ואולי אז אנחנו נייצר את הגורם האחראי, המבוגר האחראי שאליו הילד יוכל לפנות.
אורלי לוי אבקסיס: אני אשמח לקבל את עמדת המשרד.
<אורית סוליציאנו: אני אקצר גם בברכות וגם בדברים כדי לדבר על שלוש נקודות מרכזיות וגם כמובן על חשיבות הנתונים וחשיבות העשייה כאן של כל הארגונים שעוסקים גם בסיוע לילדים - למועצה לשלום הילד, לאל"י, תודה רבה.
<אורית סוליציאנו: אני רוצה להתייחס לנתון אחד ששמעתי כאן והוא רלוונטי לנו מאוד וזה הנתון הכול כך קשה על שמונים אלף ילדים שחוו פגיעה מינית רק בשנה החולפת, בשנה הנוכחית, בה הוצג הדוח.
<אורית סוליציאנו: זה נתון שאני לא יכולה להתעלם ממנו.
<אורית סוליציאנו: אני רוצה לדבר על שלוש נקודות ולהציע הצעות שלנו בהקשר הזה ולהגיב לכמה מהדברים שעלו כאן ולהצעות הקונקרטיות.
<אורית סוליציאנו: דבר ראשון אליו הייתי רוצה להתייחס.
<אורית סוליציאנו: אנחנו מדברים על הנתון המזעזע ומה עושים ואיך פועלים.
<אורית סוליציאנו: יש דבר אחד שהוא כמעט בוער בדמי לקדם אותו וזה כל הנושא של הפיצוי והשיקום.
<אורית סוליציאנו: מה אנחנו עושים לאורך כל הדרך עם ילדים שכבר עברו את הפגיעה ואיך אנחנו לא ממשיכים את הפגיעה הזאת ואת ההשלכות הכול כך הרסניות שלה.
<אורית סוליציאנו: בהמשך להמלצות ועדה בינמשרדית, המלצה של ועדת וגשל שדיברה על פיצוי ושיקום, להקים ועדות מחוזיות של הרווחה כדי לבדוק ולאתר ילדים שעברו פגיעה ולנסות לתת להם בזמן אמת סל של שיקום כדי שאנחנו לא נפגוש אחר כך את הפגיעה בכל מיני צמתים אחרים במהלך החיים.