GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מרב מיכאלי: שרת המשפטים הודיעה שהיא לא תביא מועמדים נוספים כי היא חושבת שהדרג הפוליטי לא צריך להתערב בבחירת פרקליט המדינה שאני מברכת גם אותה על כך, כך שאפשר לברך את שי ניצן על בחירתו, ולנצל את הבמה הזאת בשביל לקרוא לו, כבר עכשיו בזמן שיש לו עד שהוא מתארגן, לקרוא טוב את הדוח הזה, את הכתבה הזאת, ולהתארגן היטב לשינוי המציאות בפרקליטות בתביעה ובהעמדה לדין של מטרידים מינית.
עליזה לביא: אני רוצה לברך שני חברי כנסת שנכנסו במהלך הדברים, חבר הכנסת שמעון סולומון, וחבר הכנסת מוטי יוגב.
עליזה לביא: אני מאוד מעריכה את ההשתתפות שלכם.
עליזה לביא: חבר הכנסת שמעון סולומון, בבקשה.
שמעון סולומון: כשאתה רואה את הנתון של 64% זה משהו מצמרר, זה כבר לא קבוצה, זה משהו שהוא נוגע לכולם.
שמעון סולומון: אני הגעתי לפה היום כדי להשמיע את קולי, וכאחד מחברי הכנסת שמאוד אכפת לו גם בנושא הזה, לא רק בקהילה שלנו, אלא בכלל שזה הפך להיות משהו גדול, משהו חברתי שהוא באמת יכול, ההשלכות שלו, ההשלכות החברתיות שלו הן חמורות מאוד לעתיד הרחוק.
שמעון סולומון: אני רואה את הנתונים, למשל, הנתון של המשטרה של הפניות של 5,000 ומשהו, ומתוכם 2,000 ומשהו קטינים, אנחנו רואים במרכז שלכם 40 אלף, הפער הזה, לדעתי, שווה מחקר, כי פער כזה גדול של הפניות למרכז שלכם, יכול להיות שזה אומר משהו, יכול להיות שזה מצריך שינוי מדיניות, אני לא יודע, איזושהי חקיקה מסויימת, כי מן הסתם אנשים מרגישים אולי יותר חופש, יותר נוח לפנות, כי זה יכול להיות כלי, וזה לא במקום.
שמעון סולומון: לדעתי, בארץ הזאת יש כל כך הרבה מלחמות בין כל מיני קרדיטים, בין כל מיני פלגים, ההשלמה הזאת של עבודה משותפת ביחד ביום יום, לא נכנסת לטריטוריה, או דרכת לי על תחום האחריות שלי, אלא צריך לראות בזה כהזדמנות כל כך גדולה, ולא אם פנו אליכם כל כך הרבה אנשים ויש השלמה יחד עם המשטרה, אני חושב שזאת יכולה להיות בשורה לחשיפה.
שמעון סולומון: אני חושב שהפניה הזאת של 61% פונים אחרי 10 שנים, זה משהו שצריך להבין אותו.
שמעון סולומון: אנשים חיים לפחות 10 שנים עם מועקה, עם בעיה.
שמעון סולומון: תארו לכם ההתנהלות היומיומית שלהם עם הדבר הזה בפנים, כאילו 10 שנים שומרים את זה בפנים, ההתנהלות היומיומית שלהם זה בבית ספר, אם זה בחברה, לא משנה איפה הם, היא לא נורמלית.
שמעון סולומון: יש פצע בפנים שאף אחד לא נגע בו, הם חיים בטופו, וכל ההתנהלות שלהם כלפי החברים, עיצוב האישיות שלהם במשך השנים האלה זה מכוון לפי זה.
שמעון סולומון: לכן אני מכוון את הדברים שלי למה שאמרתי אתמול, גברתי היושבת ראש, אמרתי להקים רשות.
שמעון סולומון: אני חושב שצריך להילחם, שצריך לעשות את כל המאבקים, לחשוף את כל הנתונים לא של היום מחר, אלא של 10, 15 שנים איזה חברה אנחנו יוצרים.
שמעון סולומון: להקים את הרשות יש משמעות אדירה, יש משמעות תקציבית, יש משמעות של הכרה, של הרבה דברים.
שמעון סולומון: אני חושב שאם תהיה רשות, הנושא הזה יזכה להרבה יותר פנייה, להרבה יותר תמיכה.
שמעון סולומון: אני מוכרח להגיד לכם, כל הנתונים האלה המצב במציאות הוא הרבה יותר גדול ממה שרואים בנתון.
שמעון סולומון: לכן אני חושב שבעניין הזה של הקמת רשות, אני אלך איתך באש ובמים, וצריך בסופו של דבר לעשות את זה.
עליזה לביא: הקריאה שלי אתמול להקים רשות לאומית שתבנה תכנית כלל מערכתית, גם דיברנו על זה עם שר האוצר, וכמובן עם שר הרווחה, אני אדבר על כך בסוף.
עליזה לביא: תודה לך, חבר הכנסת סלומון.
עליזה לביא: הייתי רוצה לשאול אותך, אבל זה לא הזמן, גם לגבי הקהילה האתיופית, כי הרבה מהפניות ומהדברים שכרגע שמענו כאן על עצם ההכרה והדיאלוג, אבל גם התמודדות של פערי דור, כי אם דיברנו עכשיו וקיבלנו מידע על כך שנשים מדחיקות וחוסמות, כי גם לאמהות לא הייתה אפשרות לקבל סיוע, ואולי חלילה, בעצם המעשה, בזה שהן לא קיבלו סיוע הבנות הצעירות, השאלה אם גם כאן, ובכלל, בתוך מערכת כזאת של רשות לאומית צריך לתת הבנה לגבי אוכלוסיות ייעודיות מיוחדות על ההבדלים התרבותיים השונים.
שמעון סולומון: אמרתי במשפט אחד, כי לא רציתי להאריך.
שמעון סולומון: אמרתי שהנתונים בפילוחים של תרבויות שונות הם הרבה יותר מזה, והתכוונתי בדיוק לזה, כי אני חושב שבמתכונת הנוכחית של היום, מרכז שהוא עובד כעמותה, ואנחנו פה שיש לנו כל הרבה דברים לעשות, אבל אם תהיה רשות, או אפילו אם נלחץ קצת על המרכז להשקיע, אני אומר לכם, שהמצב כפי שציינת הוא חמור מאין כמותו.
עליזה לביא: תודה חבר הכנסת סלומון.
עליזה לביא: חבר הכנסת יוגב, אנחנו נשמע עדות נוספת ונחזור אליך.
עליזה לביא: אני רוצה לבקש את שירלי לספר ולשתף אותנו.
<שירלי פס: שלום לכולם, אני שירלי, אני אמא לשני ילדים, אני בת 27, נפגעתי בין גיל 10 לגיל 13 פגיעה בבית מבן משפחה.
<שירלי פס: אצלי הפגיעה נמשכה כשלוש שנים, אני מניחה שההורים שלי יידעו באיזשהו מובן, אמרתי, היה המון סימנים, ניסיתי כל הזמן למשוך המון תשומת לב מהסביבה שהמקרה לאורך השנים הספציפיות האלה ולאחר מכן, לא קיבלתי שום מענה מהסביבה, כאשר המורים בבית הספר לא רק שהם לא הקשיבו, הם גם דחו אותי, וביקשו ממני להפסיק לעשות פרובוקציות, ולהפסיק להיות ילדה מפריעה ולהתנהג יפה.
<שירלי פס: אחרי 3 שנים אני פניתי להורים שלי במכתב, אמרתי להם שאני מבקשת שהפגיעה תסתיים, כי אני בעצם לא מסוגלת יותר להתמודד, ואני מרגישה שאם זה ימשיך, אני אצטרך להתאבד.
<שירלי פס: הפגיעה באמת נפסקה, אבל לא היה שום דיון על זה בבית, בעצם שום התייחסות אליי.
<שירלי פס: המצב שלי בתור מתבגרת היה מאוד לא קל, מצב שסחבתי אותו לאורך שנים, לא היה לי שום תמיכה לא בבית ולא בחוץ.
<שירלי פס: המועקה הנפשית הזאת ליוותה אותי במשך המון שנים, עד שלפני 3 שנים, היה לי איזה מקרה ספציפי אישית בתוך הבית אחרי שהתחתנתי, זה גרם לי לפתוח את המקרה שלי ולהציף אותו בבית.
<שירלי פס: באתי להורים והתעמתי איתם, כאשר בהתחלה הם הכחישו, ואחר כך הם הודו במקרה, וזה בעצם פירק את המשפחה.
<שירלי פס: אם זה לא פירק את המשפחה כשהייתי בת 13, זה פירק אותה לאחר מכן, ולקח למשפחה המון זמן להתמודד עם הפגיעה.
<שירלי פס: אני כל הזמן מתמודדת עם הפגיעה.
<שירלי פס: הייתי שנתיים בטיפול פסיכולוגי, זה משהו שמלווה אותי כל הזמן, היום עם שני הילדים שלי בלחנך אותם, לדבר איתם.
<שירלי פס: הרבה פעמים גם מנהל אותי בהתמודדות שלי איתם ועם החברה, אני מפחדת לשלוח אותם לחבר, לשחק אחר הצהריים, וההתמודדות הזאת היא לא התמודדות שנגמרת, זה לא שהמקרה קרה והייתי בטיפול פסיכולוגי וזהו, לא, זה משהו שילווה אותי כל החיים.
<שירלי פס: אמנם התגברתי על זה, והיום זה חלק ממני, וזה לא מנהל אותי לכל החיים שלי.
<שירלי פס: אני הקמתי עסק, ואני עושה המון דברים אחרים.
<שירלי פס: חשוב לי לבוא ולהגיד שהפגיעה לעולם לא נגמרת, מה שקרה זה לא קרה ונמגר, זה ממשיך בכל מיני מסגרות, אחר כך בתור אני אמא לילדים, זה ממשיך באיך אני מתמודדת עם המשפחה שלי שאמנם השלימה וקיבלה אותי ומקבלת אותי, אבל עדיין יש קושי בלהתנהל כל פעם.
<שירלי פס: היום זה חשוב לתת המון הדרכה לצוות, למורים, לגננות, ליועצות, שמישהו יראה את הילדים האלה שנפגעים, כי המשפחה שלי לא יכלה לעזור לי כי זה קרה בתוך המשפחה.
<שירלי פס: היה להם מכל המערך המשפחתי להתמודד איתו, והם לא יכלו לתת את המענה, הם הרגישו בעצמם שהם נפגעו, בגלל זה מאוד חשוב שהחברה מבחוץ שזה בעצם אנשי המקצוע, שזה מורים, יועצים, שהם יתנו את המענה, אפילו את הזיהוי.
<שירלי פס: אני לא חושבת שהייתי צריכה להתמודד עם הפגיעה במשך כל שלושת השנים, אני חושבת שמישהו היה צריך לזהות אותי במיוחד שצעקתי כל כך חזק, ואף אחד לא רצה לשמוע.
עליזה לביא: חבר הכנסת מוטי יוגב.
מרדכי יוגב: יישר כוח לכל העוסקות והעוסקים.
מרדכי יוגב: כוועדה המשותפת, רפואה שלמה לחברת הכנסת אורלי לוי.
מרדכי יוגב: באמת תקיפות ופגיעות מיניות, זה עבירות שקרובות לרצח.
מרדכי יוגב: חברתי מרב, נשים וגברים, ילדים וילדות, נפגעים ונפגעות, והרבה מהנפגעים חוששים באמת לספר, אלא רק בגילאים מאוחרים יותר מכל אותן סיבות שאתן מכירות ואין טעם להאריך בהן אם חשש מהפוגע, אם מבושה, אם מהאשמה עצמית, אם מחשש להכתים את המשפחה.
מרדכי יוגב: מיקדתם, וזה חשוב למקד להדרכה הורית את השנה הזאת, את הנושא.
מרדכי יוגב: עדיין אני חושב ואני רוצה להתכוונן לדברים שאמרה חברת הכנסת מיכל רוזין, שלרוב ההורים אין סיכוי שיידעו לאבחן, ואנחנו פה מדברים, ודיברה מיכל על הורים מודעים, על הורים שעסקו בזה, על הורים שהמקצוע הוא זה שלהם, על הורים שזה מדבר אליהם אם מעסיקתם בחינוך או בהתנדבות.
מרדכי יוגב: עדיין אין סיכוי שההורים יהיו מסוגלים לאבחן.
מרדכי יוגב: זה גם נכון לעניות דעתי לגבי חברים שלפעמים כך נמסר שהראשון שיודע זה חבר, חברה הכי טובים לפעמים, גם להם אין סיכוי, הם בגילאים המדוברים 12-17-18 לא יידעו לפתוח בכלל, לא יידעו מה לעשות עם זה, חוץ ממה ששיתפו אותם, הם עצמם קוברים את זה בתוך עצמם.
מרדכי יוגב: אבל, ופה אני בא לחשיבות של החוק שמיכל ואני איתה מבקש לחוקק, ואני רוצה לתת לו אולי את הדרך להעביר אותו.
מרדכי יוגב: כל אוכלוסיית הילדים, בוא נגיד 99% נמצאים בחינוך הפורמלי, חברת הכנסת עליזה לביא, נמצאים בחינוך הפורמלי, לכן החשיבות של סגלי ההוראה.
מרדכי יוגב: בוא נגיד ש-90% מהילדים פעם בשנה הולכים לרופא משפחה, ופה אני אומר לחשיבות של סגלי הבריאות.
מרדכי יוגב: מיעוטם, ורק אחרי שנזקקים למשהו, הולכים לעובדים הסוציאליים, לפסיכולוגים, לפסיכיאטריים, או לחילופין לאנשי המשטרה בעלי המקצוע.
מרדכי יוגב: לכן אני אומר בסדר החשיבות הזה זה חיוני לעשות כדי למנוע ולצמצם או לגלות ולעצור 3 שנים בשנתיים או בשנה, או למנוע את המקרה הבא, זה את אותו החוק שדיברה עליו מיכל רוזין, ואני איתה לדחוף.
מרדכי יוגב: אני רוצה להוסיף על מגבלה שהיא אמרה - אל"ף לחייב בתעודת הרשיון לוכסן הוראה של כל מקצוע, ואני אומר בסדר העדיפות הזה – הוראה, בריאות, רווחה, עובדי מקצוע במשטרה.
עליזה לביא: אני אשאל אותך את מה ששאלתי את חבר הכנסת סלומון.
עליזה לביא: אתה מייצג פלח אוכלוסייה גם בתוך הציונות הדתית, אני אשמח שתתייחס לזה, של מוסדות חינוך שהמלה הטרדה מינית היא מלה גסה עדיין והיא טאבו, ולבוא ולראות איך בעצם מתרגמים את כל מה ששמענו כאן, את כל העזרה הזאת, כולל מספרי הטלפון שיהיו על לוחות מודעות בישיבות, באולפנות, במקומות שהם לא נמצאים שם.
עליזה לביא: ואתה סוחר של אותה אוכלוסייה, איך בעצם מטווחים את כל הידע הזה אל אותם מקומות שהציבור שבחר אותך לא מנהל דיאלוג עם התופעה.
מרדכי יוגב: אני חוזר ואומר, צריך לעשות איזה דרך, ובוא נגדיר גם המנהלים, זה שכחתי אותם, גם רבנים.
מרדכי יוגב: מי שרואה את הילד – אני הייתי מזכ"ל בני עקיבא, אמרתי מי שרואה את החניך זה המדריך, זה לא הקומונרית וזה לא המזכ"ל.
מרדכי יוגב: מי שרואה את הילד בפורמלית 99% מהילדים יושבים בחינוך הפורמלי זה המורה, מורה, היא רואה אותו למחרת בבוקר אם הוא השפיל עיניים, אם הוא מסוגל להתרכז, אם הוא צועק, אם הוא פתאום הופך להיות הילד המפריע, אם משהו עבר עליו בשינוי שקרה באמצע כיתה ו', או באמצע כיתה ז'.
מרדכי יוגב: ולכן חיוני וקריטי שרישיון, תעודת הוראה, לכו ליתר בעלי המקצוע, גם רבנים כמו שאמרתם יינתן.
מרדכי יוגב: אני חוזר רגע להורות, זה כמו שלא לומדים דיני אבלות - - -
עליזה לביא: תהליך הכשרה לרבנות צריכה להיות סדנה להטרדה מינית, אז בוא נגיד את זה.
מרדכי יוגב: אמרנו.
מרדכי יוגב: אני מוסיף לעובדים הסוציאליים, ולפסיכיאטרים ולעובדי המשטרה גם את הרבנים שרוצים לקבל מעמד של רב שכונה.
עליזה לביא: אתה תסכים לבוא איתי לרבנות הראשית ולדרוש את זה בהסמכה לרבנות?
עליזה לביא: חבר הכנסת יוגב, הקול שלך מאוד חשוב.
מרדכי יוגב: אני מסביר לך שכן.
עליזה לביא: אז בבקשה, לפרוטוקול.
עליזה לביא: הסמכה לרבנות – אני רוצה סדנאות של מרכזי הסיוע.
מרב מיכאלי: גם לדיינים.
עליזה לביא: גם לדיינים.
מרדכי יוגב: חברת הכנסת לביא, אני רוצה להיות פרקטי ולומר שאני בכוונה אומר סגלי הוראה, וגם בבתי הספר הדתיים וגם בחרדים משום הסיבה ששם הוא זה שרואה במאה אחוז, תשעים ותשע אני אומר, כי אחוז שלא למד, או שלא הגיע לבית ספר, והקב"סים והקב"סיות מטפלים בו, אבל 99% מהילדים תופעה היא לעיני מורה – רב שכונה זה אותו דבר כמו עובד סוציאלי או כמו פסיכולוג, או כמו שוטר, הוא במישור השלישי יראה את זה, רופא יראה לפניו, כי פעם בשנה יילכו אליו.
מרדכי יוגב: לכן אני מדגיש, קודם כל סגלי הוראה, אחריהם הרופאים, ואחריהם עובדים סוציאליים, רבנים, פסיכולוגים, פסיכיאטריים ומשטרה - מבחינת איפה אפשר לזהות.
מרדכי יוגב: אני רוצה לומר עוד, לחברתי חברת הכנסת עליזה לביא, זה לא מספיק שזה יהיה בקבלת הרשיון כי הרי לומדים המון דברים, ועיקר העסק של המורה הוא החומר וההתעסקות עם ההפרעות של כלל הקבוצה, ולכן כן יש צורך שנחזיר לתוך החוק גם את חובת הריענון, האם לומר שזה פעם בשנה, או האם לומר שלפחות פעם בשנתיים בימי ההכנה לשנת הלימודים, אז אני אומר, אתם יודעים מה, בואו נלך על פעם בשנתיים, כי יש תכנים רבים, אבל אם לא לומדים ושוכחים, ויש גם ידע מצטבר, יש ידע מתחדש שבו פעם בשנתיים ניתן שתבוא מישהי שהיא צוברת את הידע המצטבר אל סגלי ההוראה, ואני מדגיש, וכל היתר לפחות בתעודת הרישיון שלהם, ויום עיון אחת לשלוש שנים בסגלים הללו, או כמה שיוגדר, או אחת לחמש שנים, כי בידע המצטבר נוכל בהחלט גם לצמצם וגם להציל חיים.
מרדכי יוגב: סליחה, נאמר לי על ידי חברת הכנסת מיכל רוזין, שהיה מי שעצר את החוק.
מרדכי יוגב: מכיוון שכך, אני ממליץ אולי במקביל, לא בלהתעכב, לקיים תוך חודש, או חודש וחצי עוד ועדה משותפת עם ועדת חינוך ולזמן את השרים, חינוך, אני שוב אומר בסדר הזה, בריאות, רווחה ואם תרצי גם סגן שר הדתות בשבילך, ולארבעת אלה שייחשפו לדבר, אולי מספיק שיהיה בחבורה קצרה אבל שיהיו דוגמאות, למרות שקשה עוד פעם לחשוף אותם, ואז שיהיו הם הסוכנים איתנו להיות הסוכנים שלנו לקדם את החוק ולהעביר אותו בממשלה ובכנסת.
עליזה לביא: שיחה אחת כבר רשמנו כשעשינו את זה, זה המל"ג.
עליזה לביא: המל"ג הוציא עכשיו סוף סוף, אתם הייתם איתנו המל"ג, ראיתם, אני קונה את הרעיון, בואו נקיים ישיבה עם ועדת החינוך.
מיכל רוזין: אני מרימה את הכפפה.
עליזה לביא: משרד החינוך, אני רוצה לשאול שאלה שמגיעה אליי מכמה כיוונים, במיוחד אחרי השבוע האחרון, האם הייתה הנחייה של משרד החינוך לא לדבר על הפרשה בבתי הספר?
<הילה סגל: לא, לא הייתה הנחיה כזאת.
<הילה סגל: אנחנו ביום ראשון השבוע הוצאנו עקרונות להתערבות לכל 70 המדריכים שלנו שעובדים עם כלל היועצים בארץ על עקרונות להתערבות בכיתה.
<הילה סגל: לא הייתה הנחיה לא לדבר על זה, הייתה הנחיה בהחלט לאתר את האופן שבו זה מעסיק את הילדים, ולשוחח בצורה שמתאימה לגיל, לשלב ההתפתחותי, לא הייתה הנחיה לא לשוחח.
עליזה לביא: נשמע מורה בישראל, עובר הכשרה כלשהי בסוגיות הללו, מקבל כלים, מורה, מורה, גננת, גנן.
<הילה סגל: אני אשמח להתייחס.
<הילה סגל: אני רוצה להגיד שאנחנו בחמש השנים האחרונות עשינו כמה מהלכים שהם חדשים והם דרמטיים.
<הילה סגל: לגבי הנושא של ההורות, רק להגיד שנכתב מתווה משותף שלנו עם מועצת ההורים הארצית, הוא נמצא על אתר השפ"י-נט, הוא מחייב את בתי הספר, והוא מזמין את ההורים לשיח בנושא גם כשיש עבודה של מניעה בכיתות ובוודאי כשיש חשש לפגיעה או להטרדה בתוך חברת הילדים.
<הילה סגל: מורים היום בהכשרה שלהם ואני חייבת להגיד, יש עוד גורמים במשרד, קטונתי, אני לא מנכ"לית, ולא שרה, אני לא ממונה על הכשרה של מורים.
<הילה סגל: היום זה לא בהכשרה שלהם, בהכשרת החובה שלהם, היום יש חוזר מנכ"ל שמחייב רענון פעם בשנה, מחויב בית הספר לקיים מליאה של כל אנשים שלו בנושא הזה, יש לנו חומרים שמועברים לבתי הספר.
עליזה לביא: יש לכם פיקוח לדעת ממש דיווח, או בדיווח מקיימים, לא מקיימים, מי מעביר, מי לא מעביר?
<הילה סגל: הגוף היום שמעביר את מרב הדיווחים יותר מ-70 אחוז מהדיווחים מגיעים ממערכת החינוך.
<הילה סגל: יש הכשרת חובה לפסיכולוגים וליועצים שזה אנשים של שפ"י שאני משם באה.
<הילה סגל: אין הכשרת חובה למורים בתהליך ההכשרה המקדים בכניסה למערכת.
<הילה סגל: מה שנעשה, ומה שאנחנו כן מחייבים, זה פעילות בכיתות והיא לא חד פעמית, והיא לא יוצאת דופן, היא נעשית בבתי ספר בצורה הרבה יותר שיטתית מאי פעם.
<הילה סגל: אני מזמינה לבוא לראות, אולי אני צריכה להזמין לכאן, כדי שאתם תשמעו גם את הקולות האלה על מקומות שבהם הדברים נעשים, ונעשים לעומק, ונעשים בצורה ממושכת.
<הילה סגל: מי שעושה את זה ביחד זה המחנכים עם היועצת וההכשרה היא משותפת על ידי היועצת והפסיכולוגית של בית הספר, זה מה שיש כיום.
עליזה לביא: אני חושבת על הדברים שנאמרו פה לגבי מנגנוני ההגנה של נשים שנחשפו להטרדות מיניות כאלה ואחרות, ולימים צומחות להיות מורות בישראל, אם דיברנו פה על תפקיד ההורות וחסמים ואי ראייה, וכשאני שומעת פה דברים שהמורים בבית הספר לא ראו משתי הדוגמות, ואני חושבת על אותן מורות שהיו אולי קורבנות בעבר, וממשיכות להיות קורבנות בפועל כי הן לא טיפלו בעצמן, או כי לא היה מי שיטפל בהן, ולמעשה הן לא יכולות לראות מה קורה בכיתה בגלל מה שהן סגרו את עצמן.
עליזה לביא: אז אם היום הנושא הזה נלמד, נחקר, ויש לנו את הידע ואת הדעת, המערכת צריכה להתנער ולנער.
עליזה לביא: לא יכול להיות שמורה תבוא בלי הכשרה, אז אולי המורה בפתח תקווה שמלמדת את הבן של מיכל, חברת הכנסת רוזין, היא זכתה ויש לה מורה שמכירה ומודעת, וגם מתנדבת במרכז הסיוע, אבל לא כל מורות ישראל הן כאלה.
<הילה סגל: זה לא המצבים, אני חייבת להגיד עוד פעם.
<הילה סגל: יש מורות שלא עושות, אני לא מיתממת פה, ויש מורים שלא עושים, ואני אומרת שוב, אני לצערי הרב, אין לי אחריות על הכשרת מורים.
<הילה סגל: אבל אני כן רוצה להגיד, חשוב לי להגיד, שאף אחד לא ידמיין לעצמו מצב שאם מעבירים סדנאות בכיתות, אזל כל הילדים יבואו לספר, שאף אחד לא ידמיין מצב שבו איתור וזיהוי זה איזה מין נייר לקמוס שאפשר להחזיק אותו בכף ידך, זה עסק הרבה יותר מורכב.
<הילה סגל: יש סיבות מאוד טובות לילד לא לספר.
<הילה סגל: אני יכולה לספר על חוויה אישית שלי כמי שעבדה בבית ספר והיה ברור לנו שמה שעובר על ילד במשך שנתיים, והוא לא היה מוכן לדבר, ולא היה שיתוף פעולה של הבית, זה עסק מורכב, אז אני האחרונה שאגיד כך, זה יותר מורכב מזה.
פנינה תמנו: אף אחד לא חשב אחרת.
<ליאת קליין: בהמשך לדברים של הילה, הדברים החשובים, ואולי ככה משפט לסיום על המורכבות הזאת.
<ליאת קליין: אחת הסוגיות היותר מורכבות שאנחנו מדברים, אנחנו מדברים פה על זיהוי ודיווח.
<ליאת קליין: אז נכון שעלה פה החשיבות של הכשרות איך אנחנו מאתרים ילדים גם להורים, גם לאנשי מקצוע ככה על כל הקשת.
<ליאת קליין: אבל יש עוד חלק לדבר הזה וזה נושא הדיווח, וזה אחד הנושאים היותר מורכבים, בטח אם אנחנו מדברים על הצומת הזאת של הורות, איך אנחנו מדווחים, איך אנחנו לא פוגעים, זאת סוגיה מאוד מורכבת, בטח בפגיעות בתוך המשפחה, בטח בפגיעות, בטח אם אנחנו שמים את הזרקור כאן על ההורים שאנחנו מצד אחד אנחנו מצפים, והציפייה היא ברורה, והיא ברורה להיות איזשהם סוכני שינוי בהקשר הזה, הם נמצאים בבית, אבל אי אפשר שלא לתת להם את הכלים הנכונים לעשות את זה בצורה נכונה.
<ליאת קליין: הנושא של דיווח, חובת הדיווח, הגבולות שלה איך שזה קיים היום, היא סוגיה מאוד מורכבת.
<ליאת קליין: אנחנו התייחסנו לזה בדוח, ואני הייתי רוצה בשלושה משפטים לדבר פה, ובטח לאור המוגבלות של המערכת המשפטית כפי שראינו אותה לאור הנתונים על סגירות תיקים, על הקושי באכיפה, על הקושי לאורך הדרך שתרחיב על זה מנהלת מרכז הסיוע, שהיא פרקליטה לשעבר, מנהלת מרכז סיוע בירושלים רינת קדם.
<ליאת קליין: אגיד על חובת הדיווח עצמה.
<ליאת קליין: אחד השינויים היותר גדולים שנעשו, לדעתי, זה באמת להטיל חובה גורפת על דיווח, על פגיעות בילדים.
<ליאת קליין: החובה הזאת חלה על כל אנשי המקצוע, וזה נכון שלאור זה גם נגזרת בעיניי החובה הנורא פשוטה לתת להם את הכלים איך לזהות.
<ליאת קליין: אנחנו לא יכולים להטיל עליהם חובה בלי לתת להם את הכלים, וזה מה שקורה היום בהיעדר הצעת החוק הזאת.
<ליאת קליין: אבל גם אם מזהים וגם אם יש חשד, ועולה חשד לאיזושהי פגיעה, השאלה היא איך אנחנו עושים דיווח כזה שלא יפגע, שמצד אחד ייתן מענה, והמדינה תתערב, ולא תשאיר את הפגיעה כמו שהיא, אבל מצד שני, אנחנו גם לא נעשה דיווח שהוא הרסני ופוגע אולי יותר.
<ליאת קליין: כשמדובר בפגיעות בנכים, אנחנו רואות את הדילמה הזאת כל הזמן שהורים לא יוצאים, ולא מדווחים על פגיעות, כי הם לא רוצים לערב ילד אחד בהליך משפטי לצורך העניין, אבל מצד שני, התוצאה של זה שגם נפגעת הילדה או הילד במקרה הזה, לא מקבלים טיפול, כי ברגע שהם יפנו לטיפול, אז יצטרכו מידית להפנות אותם או לדווח על זה למשטרה ותהיה פה חקירה.
<ליאת קליין: ולכן צריך לחשוב מחדש על כל ההסדר הזה של חובת דיווח.
<ליאת קליין: אני כן חושבת מצד אחד להרחיב את חובת הדיווח במובן הזה, שהיום זה למשל לא חל על אנשים זרים, רק על פגיעות בתוך המשפחה ועל ידי אחראי, יכול להיות לצורך העניין מוכר במכולת שהטריד עשרות ילדות, אבל אין לנו חובת דיווח במקרה הזה, גם אם נדע את זה שזה בעיה, ואני יודעת שמשרד המשפטים עובד על תיקון בהקשר הזה, וצריך לעקוב ולראות איפה זה עומד.
<ליאת קליין: אבל גם אם אנחנו נרחיב את חובת הדיווח, צריך לשים לב על איך הדיווח נעשתה כשזה מופנה לרווחה, כשזה מופנה למשטרה, מה מידת ההתייעצות, מתי מפנים לוועדות פטור, איך פועלות ועדות הפטור בהקשר הזה.
<ליאת קליין: איך אנחנו מצד אחד מצליחים – נוסחת האיזון שאני מנסה להגיע לזה, כן קריאה למחוקקים וקריאה כאן לכולנו, היא מצד אחד להעלות את הדיווח, לזהות יותר ילדים, לאתר אותם, לדווח כדי שהמדינה תהיה מעורבת, ומצד שני, למזער את הנזק שכרוך בדיווח לא אחראי, וזה דורש חשיבה של כל המשרדים.
<ליאת קליין: לכן אני חושבת שבאותו דיון והיוזמה היא חשובה לעשות דיון על הזיהוי והדיווח, לייחד גם חלק לזיהוי אבל גם חלק לדיווח בהקשר הזה ולחובת הדיווח.
<ליאת קליין: אני רק אגיד בחצי משפט, אנחנו מדברים פה על דיווח ועל זיהוי ואיתור, אנחנו רואים פה את הנתונים, זה מגיע למשטרה, התיקים נסגרים, אין פה אכיפה.
פנינה תמנו: אני רוצה לברך אותך על כך שהדיון הזה מתקיים, אני רואה את זה כמשהו שלקחנו על עצמנו בכנסת הזאת שזה יהיה תמשך, גם הדיונים בוועדה לזכויות הילד, וגם פה, אני חושבת שצריך לתקוף את כל הבעיות האלה באופן אינטנסיבי, בייחוד גם לאור הנתונים שמתפרסמים היום, ולאור הנתונים – הדוח החמור שהתפרסם בשבוע שעבר.
פנינה תמנו: אני מתנצלת שנבצר ממני להיות בתחילת הדיון, אבל חשוב לי לתת פוקוס אולי אפילו לשמוע תשובה בנושא הזה על גברים, הגברים בסיפור הזה, האבות.
פנינה תמנו: אני מנסה לחשוב, לפחות מהנסיון שלי, הרבה פעמים אנחנו חושבים שלתת כלים, וזה נכון לאנשים כדי להתמודד עם אלימות, ולהתמודד עם כל הקושי, התחושה שלי שאם אנחנו לא נתמקד גם בגברים כדי לתת העצמה, או פתרונות ברגע שלמשל, כאשר אב מורחק כתוצאה מאלימות, אם אנחנו לא נותנים לו פתרון, והוא מוצא את עצמו מסתובב ברחוב, הוא מגיע לנקודת קצה שאומר - תמות נפשי עם פלישתים, והוא ימצא את כל הדרכים כדי לפגוע באשה, לצערי, זה גם מה שקורה עם הרבה נשים שמצאו את מותן, אחר כך מבדיקה שנעשתה, ונערכו שיחות עם אותם גברים, למשל, במגזר שלנו, של יוצאי אתיופיה, בקהילה האתיופית.
פנינה תמנו: מה שנוצר, פשוט הרבה גברים רואים את כל המערכת כמערכת שהיא נגדם, גם אם היה ניתן לתת להם כלים כדי להבין שיש להם בעיה והם אלימים, לא בטוח שיש מענה כזה.
פנינה תמנו: אני אומרת אולי צריך להקים מוקדי חרום, שאולי הגבר מאתר את הבעיה, ואומר, בסדר, אני יכול ללכת לאותו מוקד, גם אם אני מורחק, יש לי מקום שאני יכול לישון בו, מקום שאני יכול לבוא ולספר על הבעיה שלי, או להכיר בבעיה שלי, או לעבור תהליך כזה או אחר.
פנינה תמנו: התחושה שלי שאנחנו לא באמת עוסקים מספיק בטיפול של הגברים.
מרב מיכאלי: חברת הכנסת תמנו-שטה, בדיון הדחוף שאת יזמת בוועדת חוקה לפני שבוע זה היה, כשדיברנו על הפדופיליה, ולפני כן, קיימנו דיון מעקב שגם כן, כמובן, נציגות המרכזים היו בו בקשר לחוק הגנה על הציבור, כל הדברים האלה, דיברנו בין השאר על העובדה שהמדינה לא מאפשרת לגברים שלא יורשעו בעבירות מין לקבל טיפול גם אם הם רוצים בכך, זה אחד הדברים שאנחנו דורשות לטפל בהם.
פנינה תמנו: נכון, וזה ממש מתקשר גם לגברים אלימים.
<מרים שלר: אני רוצה לחדד שתי נקודות שמאוד חשובות.
<מרים שלר: מה שחברת הכנסת מרב מיכאלי – אני אמרתי לכם שאני שמחה דווקא שאתם בצד הזה של השולחן היום, כי אפשר לקדם דברים.
<מרים שלר: אבל אני רוצה להמחיש את הדוגמה הזאת שאנחנו דיברנו על זה, קודם כל 70% מהתיקים שנפתחים בפגיעה מינית, נסגרים ללא הגשת כתב אישום, אז אנחנו באים בטענה למה לא מתלוננות, ולמה לא באות, ולמה לא מגישות תלונה במשטרה.
<מרים שלר: אנחנו חייבים להבין את הסוגיה הזאת בתור חברה, והעניין הזה לגבי הפרקליטים, מה שדיברת על זה, שהם מנהלים משפט לפני שבכלל מגיעים לבית המשפט, כי הם מפחדים כל הזמן שהם לא ינצחו ויפסידו.
<מרים שלר: אנחנו יכולים להסתכל על מה שקרה בפרשת קצב, הרי אותו שי ניצן היקר, הפרקליטות במקרה הזה, בגלל שהם לא היו בטוחים שינצחו במשפט הזה, רצו לסגור את התיק.
מרב מיכאלי: הם לא רוצים לקלקל לעצמם את ה-96.5% הרשעות.
<מרים שלר: בדיוק, אז אנחנו צריכים להבין מה המשמעות של הדבר שמנהלים את התיקים לפני שזה בכלל מגיע לפתח של בית המשפט, זה חמור ביותר.
<מרים שלר: אנחנו בתור חברה, צריכים לקחת אחריות על הנושא הזה, ולהבין מה המשמעות של הדבר הזה.
<מרים שלר: כל התיקים נפתחים במשטרה, וזה לא יגיע לכתב אישום בכלל.
<מירב דדיה מולד: אני מברכת את מרכזי הסיוע ואת הדוח, יש לנו שיתוף פעולה הדוק איתם בשנה האחרונה המשרד במסגרת ועדת התמיכות תמך ב-6.5 מיליון שקלים במרכזי הסיוע.
<מירב דדיה מולד: להזכיר, יש עוד 2 מרכזי סיוע שלא חברים באיגוד - בחיפה ובאילת.
<מירב דדיה מולד: המשרד מתמקד בפיתוח של מענים טיפוליים ארוכי טווח.
עליזה לביא: שני מרכזי סיוע של המשרד?
<מירב דדיה מולד: באילת הוא של עיריית אילת, ובחיפה זה עמותה שנקראת "אלסוואר".
מיכל רוזין: באילת זה לא מרכז סיוע, ואפילו הוא לא קיבל תמיכה מהמשרד שלכם שנה שעברה.
מיכל רוזין: בואו נדייק בעובדות.
<מירב דדיה מולד: הוא פועל במסגרת עיריית אילת, אבל אני חושבת שהמיקוד של המשרד הוא במענים טיפוליים ארוכי טווח, ושם אנחנו מתמקדים.
<מירב דדיה מולד: יש 5 מרכזים טיפוליים, 10 יחידות קטנות, ובשנה הקרובה אנחנו נפתח מענים ייחודים לאוכלוסיות מיוחדות – 4 יחידות חדשות לנשים חרדיות ודתיות, אני חושבת שזה הישג, מענים שיהיו בתוך הקהילות עצמם, אני חושבת שזה גם הכרה של הקהילה בצורך של לטפל בפגיעה מינית בתוך החברה הדתית, ולא לשגר את הנפגעות החוצה הרחק.
<מירב דדיה מולד: הדבר השני – אנחנו נפתח 4 יחידות לגברים נפגעי תקיפה מינית, עד היום המדינה נותנת טיפול לנשים, ולא לגברים.
<מירב דדיה מולד: דבר נוסף - בשנה הקרובה ב-2014, אנחנו נרחיב את מערך ההכשרות שלנו לעובדי נוער וצעירים בעיקר סביב הנושא של איתור והגעה יותר קרובה, כדי שהפער הזה שדיווחו עליו פה בין גיל הפגיעה לבין גיל הפנייה יילך והצטמצם ונוכל לתת את המענה בשלבים הרבה יותר מוקדמים.
<מירב דדיה מולד: אנחנו עושים הרבה, ויש לנו עוד הרבה מה לעשות בתחום.
עליזה לביא: מילת סיכום, מרכזי סיוע.
<אורית סוליציאנו: אנחנו רוצים להודות מאוד לוועדה על הדיון הזה.
<אורית סוליציאנו: אני חייבת גם להודות למי שתומך בפעילות שלנו, בין השאר דובר כאן על הנושא של ההגעה לאוכלוסיות יהודיות.
<אורית סוליציאנו: אם מותר לציין את דורית קרלין, נציגה של קרן מסוימת שעוזרת לנו להגיע לפריפריות ולעשות הכשרות לאוכלוסיות ייחודיות, זה דבר מאוד חשוב.
<אורית סוליציאנו: אנחנו היינו רוצות שכל בית ספר במדינת ישראל יזכה לעבור סדנה של מרכזי הסיוע.
<אורית סוליציאנו: זה לא יום מאבק, אנחנו נאבקות בזה יום יום, ואנחנו רוצות ששיתוף פעולה עם המשטרה עם הפרקליטות תתגבר, שאנחנו נעביר הכשרות לכל גורמי מערכת אכיפת החוק, ושלא נצטרך להתעסק בהעלאת מודעות סזיפית, אינסופית, וכל פעם להגיע לנקודת ההתחלה.
<אורית סוליציאנו: אני מאוד מברכת על כך, יש חברות כנסת נהדרות, שותפות למאבק הזה, זה לא מובן מאליו, זה לא היה כך פעם.
<טניה גלבוע: אני רוצה להגיד תודה לנשים שעברו את הפגיעות הקשות, והיו פה, וחשפו באופן אישי ואינטימי את הסיפורים שלהן, אז תודה לכן.
עליזה לביא: תודה לכל חברי הכנסת שאיתנו כאן גם בישיבה הזאת המיוחדת, וגם כמובן לאורך כל הפעילות המשותפת.
עליזה לביא: תודה לכם מרכזי הסיוע.
עליזה לביא: אני רוצה לקרוא את הפרוטוקול, וגם לספר לכולם את ההחלטות, וגם לספר לכם על שני דברים.