GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דוד רגב: לא רק זה, כדי להסביר לילד את הקשר בין הדברים, גם הראו אקטים מיניים בין גברים לנשים.
אורלי לוי אבקסיס: רק רגע.
אורלי לוי אבקסיס: לפני שמשהו עולה לשידור, מישהו טורח להסתכל עליו?
<דוד רגב: אני אומר לך מה הייתה התשובה.
<קריאה: אל תשכח שיש כאן ילדות.
<דוד רגב: ודאי.
<דוד רגב: אני לא ארחיב בזה.
<דוד רגב: התשובה של הזכיין, של הטלוויזיה החינוכית במקרה הזה, הייתה: קנינו את סט התכניות מגרמניה ופשוט הבאנו למתרגמת שתרגמה את זה ולא בדקנו.
אורלי לוי אבקסיס: יש לי שאלה שאני שוב חוזרת עליה.
אורלי לוי אבקסיס: לפני שמעלים תכנית שיש בה באמת איזושהי השפעה או פנייה לילדים, מישהו צופה בה?
<הילה וייצמן וייס: בעיקרון האחריות הזאת היא של הזכיינים.
<הילה וייצמן וייס: אנחנו בודקים את התכנים האלה אחרי שידור.
<הילה וייצמן וייס: אנחנו לא מקבלים תכניות מראש ובוחנים אותן.
<הילה וייצמן וייס: זאת האחריות של הזכיינים.
אורלי לוי אבקסיס: כשאתם בודקים את זה, מה אתם עושים כשזה עולה?
<הילה וייצמן וייס: אחרי שזה עולה, אנחנו בודקים אם יש כאן הפרה של המחויבות.
אורלי לוי אבקסיס: תני לי דוגמה קונקרטית, לא מה אתם יכולים לעשות אלא מתי פעלתם, נכנסתם והטלתם סנקציות.
<הילה וייצמן וייס: למשל, במה שהזכרתם, בתכנית של סופר נני.
אורלי לוי אבקסיס: אחרי שהיא כבר שודרה.
<הילה וייצמן וייס: כן.
<הילה וייצמן וייס: אנחנו לא צופים בתכניות מראש.
אורלי לוי אבקסיס: איזה סנקציה?
<הילה וייצמן וייס: אני צריכה להיזכר.
<הילה וייצמן וייס: פתחנו בהליך הפרה, מצאנו שיש כאן הפרה.
<הילה וייצמן וייס: אני אציין שהתכנית הזאת צולמה לפני שהאמנה נכנסה לתוקף.
אורלי לוי אבקסיס: ושודרה אחרי שהאמנה נכנסה לתוקף.
<הילה וייצמן וייס: אני לא בטוחה.
<קריאה: זה כתוב באמנה לזכויות הילד.
אורלי לוי אבקסיס: גם האמנה נכנסה בעקבות הישיבה כאן בוועדה.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו כן מצליחים לעשות משהו, ואם אנחנו לא מצליחים באמת לשנות מציאות, אנחנו בבעיה.
<הילה וייצמן וייס: אני סבורה שכן השתנתה המציאות.
אורלי לוי אבקסיס: מה הייתה הסנקציה החריפה ביותר?
<הילה וייצמן וייס: בארגז הכלים של הרשות יש עיצומים כספיים שניתן להטיל על הזכיינים.
אורלי לוי אבקסיס: מה העיצומים הכספיים הגדולים ביותר שהטלתם?
<הילה וייצמן וייס: אני יכולה לומר לך מבחינת הסמכות.
אורלי לוי אבקסיס: מה סכום העיצום הגבוה ביותר שהטלתם?
<הילה וייצמן וייס: 71 אלף שקלים על הפרה שהיא לא הפרה חוזרת.
<הילה וייצמן וייס: אם זאת הפרה חוזרת, זה יותר.
אורלי לוי אבקסיס: כמה עולה דקת פרסומת?
<קריאה: תלוי מתי.
אורלי לוי אבקסיס: כשיש רייטינג גבוה.
<נילי בן גיגי וולף: מבקר המדינה מצא שהרשות השנייה מטילה סנקציות רק באחוז אחד מתוך ההפרות.
<הילה וייצמן וייס: את מדברת על דוח מבקר שהוא נכון למתי?
<נילי בן גיגי וולף: זה לא השתנה הרבה מאז.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו לא מדברים בשם המבקר.
אורלי לוי אבקסיס: ממתי דוח המבקר?
<הילה וייצמן וייס: משנת 2010?
<נילי בן גיגי וולף: 2011.
אורלי לוי אבקסיס: לא מזמן.
<הילה וייצמן וייס: בכל זאת אנחנו ב-2014.
אורלי לוי אבקסיס: כמה סנקציות הוטלו מאז?
<הילה וייצמן וייס: אני יכולה להגיד לך – ואלה דברים שדווקא נמצאים בתקשורת – שאלה מאות אלפי שקלים בגין תכנים שיווקיים, מכירת אייטמים.
<הילה וייצמן וייס: מאות אלפי שקלים.
<שרון סופר: בעניין האמנה, איזה סנקציות הפעלתם?
<שרון סופר: איך אכפתם את האמנה שאמתם אתם אוכפים?
<הילה וייצמן וייס: לוח השידורים של הזכיינים מאושר על ידי הרשות השנייה ואז אנחנו יודעים שעומדת לעלות תכנית.
אורלי לוי אבקסיס: על סופר נני היו פרומואים.
אורלי לוי אבקסיס: מהפרומואים יכולתם להבין את כל התמונה.
<הילה וייצמן וייס: אנחנו פעלנו.
אורלי לוי אבקסיס: לא הורדתם את זה משידור.
<הילה וייצמן וייס: הורדנו.
אורלי לוי אבקסיס: אני ראיתי את התכנית.
<הילה וייצמן וייס: את התכנית עצמה?
<הילה וייצמן וייס: לא, לא הורדנו.
אורלי לוי אבקסיס: ראיתם את הפרומואים והבנתם שיש כאן משהו פוגעני.
<הילה וייצמן וייס: הורדנו את הפרומואים.
<הילה וייצמן וייס: לגבי התכנית עצמה, הטלנו סנקציות.
<הילה וייצמן וייס: צריך להבין שיש כאן זכויות חוקתיות על הכף וחייבים להבין את זה.
<הילה וייצמן וייס: גם פסיקת בית המשפט העליון בעניין הזה ישנה.
<הילה וייצמן וייס: הדברים לא פשוטים.
<הילה וייצמן וייס: להתערב בחופש הביטוי ובחופש היצירה, נדרש סף מאוד מאוד גבוה של פגיעה.
<הילה וייצמן וייס: אלה דברים שאנחנו יכולים לדעת רק אחרי צפייה בתכנית.
<הילה וייצמן וייס: אני לא יכולה לדעת מצפייה בפרומו.
<הילה וייצמן וייס: הפרומו הוא קטע, לפעמים הוא מחוץ לקונטקסט.
אורלי לוי אבקסיס: יכולים להעביר אליך את הפרומו בטרם השידור ולהחליט האם ראוי או לא ראוי.
אורלי לוי אבקסיס: אולי כדאי לעשות זאת להבא.
<הילה וייצמן וייס: אנחנו נוכל לבדוק את האפשרות הזאת.
<הילה וייצמן וייס: אנחנו לא נוהגים לעשות את זה.
<הילה וייצמן וייס: אל תשכחו שזאת איזושהי עבודה של חברת הפקה מול זכיין.
<הילה וייצמן וייס: אנחנו לא מתערבים שם.
<הילה וייצמן וייס: אחרי צפייה, אנחנו צפינו ואכן מצאנו שמשהו היה בעייתי.
אורלי לוי אבקסיס: מסכן, הילד הזה כבר איבד את זה.
<קריאה: כל הילדים איבדו שם הרבה דברים.
<הילה וייצמן וייס: אני מסכימה.
אורלי לוי אבקסיס: זאת הייתה דוגמה כל כך זועקת.
אורלי לוי אבקסיס: אני לא יודעת איך אנשי מקצוע אישרו.
אורלי לוי אבקסיס: אם אותה אמנה קיימת, איפה היה הפסיכולוג?
<אריאנה מלמד: איפה גברת דליות שעובדת במכון אדלר?
<אריאנה מלמד: איפה היא?
<אריאנה מלמד: היא אשת מקצוע.
<קריאה: היא נשארה שם.
<סיון כרמון: אני מנהלת הרגולציה ב"קשת".
<סיון כרמון: ב-סופר נני אנחנו עוברים תהליך שהסברנו עליו לרשות.
<סיון כרמון: התכנית מלווה לא רק על ידי מיכל דליות אלא על ידי צוות של פסיכולוגים ושל יועצים.
אורלי לוי אבקסיס: הם לא ראו את כל מה שכל אחד רואה בלי כלים?
<קריאה: מותר להשפיל ילדים בפרהסיה?
<קריאה: זה שימוש בילדים לצורכי רייטינג בחסות ההורים.
<סיון כרמון: לבקשת הרשות שלחנו גם מכתב של מיכל דליות, גם לגבי התהליך שנעשה עם הילד לאחר התכנית.
אורלי לוי אבקסיס: מישהו ישלם לו פיצויים על הנזק הנפשי שהוא עבר?
<סיון כרמון: ההורים והילד הביעו המון סיפוק גם מהתכנית וגם לאחר השידור שלה.
<דוד רגב: אני לא הייתי מתגאה במכתב של ההורים.
<דוד רגב: תאמיני לי, אני לא הייתי מתגאה.
<אריאנה מלמד: רוב הקליינטים שלה הם מאוכלוסיות מוחלשות.
אורלי לוי אבקסיס: כי קל מאוד לעשות עליהן מניפולציות.
<אריאנה מלמד: אז הם הביעו שביעות רצון.
אורלי לוי אבקסיס: היא צריכה לספק את הרעב של האוכלוסייה החזקה לצחוק על מישהו שאין לו, וזה אני אמרתי עכשיו לא בפוליטיקלי קורקט.
אורלי לוי אבקסיס: דוד, מה היה שם שאנחנו היינו מזדעזעים ממנו?
<דוד רגב: קודם כל, התכנית הוקרנה כמה חודשים טובים אחרי שהיא צולמה.
<דוד רגב: יש פער גדול בין מתי שזה התרחש וצולם לבין החיים שאחרי.
<דוד רגב: התכנית מציגה למעשה בחתך של פחות משעה או שעה בעיה ופתרון, מה שבחיים זה כמובן לא יכול להיות ואין סיכוי שזה יהיה.
<דוד רגב: קחו מצב, ואני לא אכנס יותר מדי לפרטים, של ילד שצולם בסיטואציה מסוימת, במצב מסוים, התכנית הוקרנה כמה חודשים אחרי שהמצב בבית שונה והסביבה גם לא מכירה את המצב והוא מגיע בבוקר לבית הספר.
<דוד רגב: תחשבו לבד מה קורה.
<יעקב פולאקביץ: בדיוק כך.
<יעקב פולאקביץ: נכון מאוד.
אורלי לוי אבקסיס: מי אחראי על שלומו של הילד?
<דוד רגב: לא כולנו?
אורלי לוי אבקסיס: בסיפור הזה יש יותר מדי כוחות מסחריים וזה הגיוני.
אורלי לוי אבקסיס: כל אחד יש לו את האינטרס הכלכלי וזה הגיוני.
אורלי לוי אבקסיס: זה תפקידם, הם רוצים למקסם רווחים.
אורלי לוי אבקסיס: זאת חברה כלכלית, זאת טלוויזיה מסחרית וזה התפקיד שלהם.
אורלי לוי אבקסיס: מהצד ההפוך, מי צריך לשמור על נפשו של הילד אל מול הדורסנות הזו?
אורלי לוי אבקסיס: כי זה האופי של מסחר, זה האופי של כלכלה חופשית, זה האופי של תחרות.
אורלי לוי אבקסיס: אל תצפו מהם להיות צדיקים.
<אריאנה מלמד: מי אישר לילדים להופיע שם אם לא ההורים?
<סיון כרמון: דבר ראשון, ההורים.
אורלי לוי אבקסיס: אם היה משרד כמו באיטליה, משרד לילדים ונוער, אין סיכוי בחיים שהדברים האלה היו קורים.
אורלי לוי אבקסיס: כשאין אצלנו משרד כזה על מי זה נופל?
אורלי לוי אבקסיס: על משרד החינוך?
אורלי לוי אבקסיס: על משרד הרווחה?
אורלי לוי אבקסיס: על משרד הבריאות.
<טובה בן ארי: עוד מעט על הנציבות.
אורלי לוי אבקסיס: אולי נטיל היום על משרד החינוך לקחת תפקיד הרבה יותר משמעותי ממה שהוא נותן היום, חותם או לא חותם על היעדרות של ילד לצורך הופעה בטלוויזיה, לבדוק את כל האספקטים האלה?
אורלי לוי אבקסיס: אולי יצטרכו לשים איזשהו נציג עם איזשהו רקע יותר בתחום הפדגוגי והפסיכולוגי כדי לעשות את האיזונים.
אורלי לוי אבקסיס: אם אנחנו נצפה מהצד הזה – ואני בכוונה אומרת מהצד הזה אבל אתם מבינים למי אני מתכוונת – לעשות משהו שהוא לא טבעי לעצם קיומו, התוצאות ימשיכו להיות כפי שהן.
<חוה פרידמן: אני פסיכולוגית ראשית של משרד החינוך.
<חוה פרידמן: לפני ההתייחסות להיבטים הפסיכולוגיים שחשוב להתייחס אליהם, אני חושבת שמה שסימנת עכשיו זה שאין שומר סף.
<חוה פרידמן: אין לתופעה הזאת שומר סף.
<חוה פרידמן: הניסיון להטיל על משרד החינוך את העניין הזה, בעיני זאת התעלמות מהמציאות החברתית.
<חוה פרידמן: אני קודם כל רוצה להבחין בין אמנה שנוגעת – וכמובן יש ערך חיובי לאמנה – לעצם ההשתתפות.
<חוה פרידמן: האמנה גם אומרת שמרגע שילד התחיל להשתתף, אין כוח שבעולם שיפסיק את ההשתתפות הזאת.
<חוה פרידמן: כן.
<חוה פרידמן: אין דרך חזרה.
<חוה פרידמן: הוא לא יכול להתחרט.
<קריאה: בוודאי שהוא יכול.
<קריאה: תסתכלי על האמנה.
אורלי לוי אבקסיס: אם צולם פרק והילד חוזר בו, מה קורה?
<קריאה: אפשר.
אורלי לוי אבקסיס: אומרת לי מחלקת המחקר של הכנסת שאי אפשר.
אורלי לוי אבקסיס: תקריא לנו מריה מתוך האמנה איך אני אפשר לחזור אחורנית.
<מריה רבינוביץ: "מתן אפשרות לסגת מהתקשורת ללא סנקציות גם לילד וגם להורה הילד בכל שלב לפני סיום צילומי התכנית.
<מריה רבינוביץ: על פי האמנה יש ליידע את ההורים או את האפוטרופוס של הילד כי לאחר צילום התכנית אין באפשרות לחזור בהם מההסכמה להשתתף בתכנית ובלבד שההתקשרות עם הילד וכולי".
אורלי לוי אבקסיס: אם להורים האלו בתכנית סופר נני, בתכנית הספציפית הזאת, נפל האסימון, אין להם מה לעשות.
<קריאה: הם יצטרכו לשלם קנסות.
<טובה בן ארי: לא רק זה.
<טובה בן ארי: גם לא יכול ליפול להם האסימון כי הם לא מודעים מראש למניפולציות של העריכה.
אורלי לוי אבקסיס: הם לא רואים את העריכה.
<טובה בן ארי: בוודאי.
<טובה בן ארי: הם לא מאשרים גרסה סופית.
<חוה פרידמן: אמירה אחת היא שיש כאן קונסטלציה בה יש ילדים, הורים וכוחות מאוד מאוד גדולים של תקשורת עם פיתוי חברתי עצום.
<חוה פרידמן: היום להופיע על המרקע, להיות מפורסם, זה פיתוי מאוד מאוד גדול לילד ולהוריו שמממשים את חלומותיהם דרך הילד שלהם.
<חוה פרידמן: יש לנו כאן אוסף כוחות מאוד מאוד מורכבים.
אורלי לוי אבקסיס: ולכן, מי הוא שומר הסף?
אורלי לוי אבקסיס: אולי משרד התקשורת?
אורלי לוי אבקסיס: אולי לא משרד החינוך.
<חוה פרידמן: צריך להבין את הסף לפני שנמנה לו שומר.
<חוה פרידמן: כשאנחנו מדברים על הסף, אנחנו מדברים בפן הפרטני על מי שמשתתפים בתכניות ריאליטי - וכרגע אני אתייחס לזה – ואנחנו מדברים, כפי שזה הוזכר כאן, על הילדים הצופים.
<חוה פרידמן: מהי המציאות ומהי התמונה החברתית?
<חוה פרידמן: מהי מערכת הערכים שהילדים קולטים שהיא מערכת הערכים?
<חוה פרידמן: מהו הראוי, המצוי והנכון כשאתה ילד?
<חוה פרידמן: זאת אומרת, יסלחו לי מי שזה לא נראה להם אבל אני עומדת על דעתי, אנחנו בעצם יוצרים מערכות לא של טשטוש בין מציאות לריאליטי אלא הריאליטי הוא המציאות.
<חוה פרידמן: אז אנחנו יוצרים השחתה של מערכת המושגים של ילדים ללא שום הבחנה גילית.
<חוה פרידמן: אין הבחנה גילית.
<חוה פרידמן: ההורים לצערי הם גורם פיתוי בפני עצמו.
<חוה פרידמן: ההורים מתפתים בפני עצמם.
<חוה פרידמן: אני מאוד רוצה להיזהר כאן או להתריע מפני ההתייחסות לעניין של הפסיכולוגים המגינים.
<חוה פרידמן: לא אני לא נכנסת לעניין של כן מקבלים שכר ומה התפקיד שלך, איזה תפקיד אתה ממלא, אני לא נכנסת לזה.
<חוה פרידמן: אני נכנסת לסוגיית ההשטחה של היבטים פסיכולוגיים.
<חוה פרידמן: אין אפשרות – ואני אומרת את זה כפסיכולוגית ילדים – למיין כמו ב-MRI את הילדים למי שיינזק ולמי שלא יינזק.
<חוה פרידמן: אין חיה כזאת.
<חוה פרידמן: אין כלים לעשות את זה.
<חוה פרידמן: אנחנו צריכים לזכור שילדים שנכנסים בתוך תכנית ריאליטי אינם מודעים למה ירוץ עליהם אחר כך בפייסבוק, איך הם ירגישו בתנאים של תחרות, איך הם ירגישו כלפי הדחה והדרה, איך הם ירגישו כשהם יודחו, מה העולם האמוציונאלי שלהם יחווה ואיך הם יגיבו לזה, ויותר מזה, היום חלק נכבד מהתגובות של ילדים הוא לא מאופיין על ידי ה-MRI לכאורה של המערכת הרגשית שלא קיים שיעשו להם לפני כן אלא מה שמעצב את החוויה הרגשית אחרי הפרסום, אחרי החשיפה בטלוויזיה, אלה התגובות של החברים שלהם בפייסבוק, ב-ווטס אפ ובכל כלי אחר שהם נמצאים בקשר בו.
<חוה פרידמן: זאת אומרת, אם הם יעברו אחר כך תהליך של הדרה חברתית בגלל מה שקרה ב-אימא מחליפה או בכל תכנית אחרת – אני לא רוצה להיכנס לתכניות עצמן – לילדים אין שליטה על זה, לפסיכולוגים המלווים אין שליטה על זה, אין יכולת מיון קודמת של הילדים.
<חוה פרידמן: זאת לא חכמה להגיד שילד קודם אובחן עם דיכאון אפיזודי ולכן לא נתנו לו להשתתף.
<חוה פרידמן: אלה לא הילדים שיגיעו.
<חוה פרידמן: אי אפשר למיין את הילדים מראש.
<חוה פרידמן: אין לי מושג מה זה אומר שלושה חודשים ליווי פסיכולוגי אחר כך.
אורלי לוי אבקסיס: מבחינת היותך אשת מקצוע, ולא סתם אשת מקצוע אלא בעצם את הפסיכולוגית הראשית של משרד החינוך, שלושה חודשים מספיקים?
<חוה פרידמן: אין לזה שום משמעות.
<חוה פרידמן: זה עקר ממשמעות.
<חוה פרידמן: קודם כל, אני לא יודעת מה המשמעות של שלושה חודשים בהקשר של המשפחה הספציפית והילד הספציפי.
אורלי לוי אבקסיס: מי קבע את השלושה חודשים?
אורלי לוי אבקסיס: בהתאם למה זה נקבע?
<חוה פרידמן: אין לזה משמעות.
אורלי לוי אבקסיס: בהתאם להמלצה של מי זה נקבע?
<חוה פרידמן: לתת לכם מדד כמותי?
<הילה וייצמן וייס: הדבר נדון כאן בוועדה.
אורלי לוי אבקסיס: שלושה חודשים, מי המליץ על ז?
אורלי לוי אבקסיס: גורמים מקצועיים?
<הילה וייצמן וייס: מי נתן את השלושה חודשים?
אורלי לוי אבקסיס: זה פשוט נראה יפה בשלוש, בצורה של השלוש.
<הילה וייצמן וייס: חלק מהעניין הוא ליווי על ידי הפסיכולוג שלושה חודשים.
<הילה וייצמן וייס: זה חלק מהאמנה.
<טובה בן ארי: ליווי, זה אומר פגישות?
אורלי לוי אבקסיס: תקראי מה המועצה לשלום הילד כותבת.
אורלי לוי אבקסיס: המועצה לשלום הילד תוקפת אותי מימין.
אורלי לוי אבקסיס: כלומר, היא אומרת שצריך לאסור באופן גורף.
אורלי לוי אבקסיס: אני חושבת שהם מגזימים.
אורלי לוי אבקסיס: אני חושבת שצריך לאזן את זה אבל הם ממליצים להפסיק באופן גורף כל השתתפות של ילדים.
<חוה פרידמן: שזאת גם עמדת משרד החינוך.
אורלי לוי אבקסיס: אני לא חושבת כך.
<חוה פרידמן: היום אין שום אמצעי הגבלה.
אורלי לוי אבקסיס: השאלה איך אנחנו יוצרים מנגנון שומר.
<קריאה: כרגע יש מנגנון פרוץ.
אורלי לוי אבקסיס: כרגע אין מנגנון.
<קריאה: זה סוג של פדופיליה מודרנית שמספקת את הצופים בבית.
<איריס ברנט: אני רוצה לומר משהו על שומר הסף.
<איריס ברנט: אני רוצה לומר משהו על הנושא הזה של מי יהיה שומר הסף.
<איריס ברנט: אני חושבת שיש לנו כאן תפוח אדמה לוהט והוא עובר כאן מאחד לשני, מההורים לאלה שכאן, לאלה שכאן, לאלה ששם.
<איריס ברנט: אני חושבת שבמשולש הזה שבין מדינה, הורים וילד, אם המדינה לא אומרת אמירה ברורה ולוקחת את האחריות שלה – ונכון, זה קשה, זה מסובך, זה בניגוד לאינטרסים אבל אנחנו כאן לומר מה נכון לעשות – אם היא לא עושה את זה, למה אנחנו מצפים?
<איריס ברנט: אז ההורים מקבלים את המסר שהם לא יודעים, הם מקבלים את המסר שזה בסדר ונותנים לזה גושפנקה.
<איריס ברנט: אם אנחנו במשולש הזה של מדינה לא נגיד משהו ברור, שלא נתפלא למה זה ממשיך לרוץ.
<איריס ברנט: אני חושבת שיש לנו שומר סף טבעי ושומר הסף הטבעי הזה, אנחנו חתמנו עליו ב-1999, על אמנת זכויות הילד ואני אקרא שלוש ציטטות שהן מאוד רלוונטיות עבורנו.
<איריס ברנט: האחת, בכל הפעולות הנוגעות לילדים תהא טובת הילד השיקול הראשון.
<איריס ברנט: על זה חתמנו כמדינת ישראל.
<איריס ברנט: המדינות החברות יבטיחו לילד הגנה וטיפול ככל שיידרש לטובתו.
אורלי לוי אבקסיס: זה לא מוגבל בשלושה חודשים.
<איריס ברנט: ממש לא.
<איריס ברנט: לילד המסוגל לחוות דעה משלו, יש זכות להביע דעה זו.
<איריס ברנט: זה באמנה של זכויות הילד.
<איריס ברנט: האם הזכות הזאת ניתנת?
<איריס ברנט: האם היא מתממשת?
<איריס ברנט: האם אנחנו עומדים בזה כמדינה להגן על זה?
<איריס ברנט: בנוסף לכך האמנה מחייבת את המדינות החתומות לאפשר לילד להשתתף בכל הליך בו מתקבלת החלטה הנוגעת אליו ומבקשת שנקודתה השקפה של הילד תילקח בחשבון בנושאים אלה בהתאם לגיל הילד ולקשריו המתפתחים.
אורלי לוי אבקסיס: עם הדגש על "בהתאם".
אורלי לוי אבקסיס: אם אנחנו נהפוך את זה לילדים, כולם רוצים להיות כוכבי ריאליטי.
<איריס ברנט: לא נכון.
אורלי לוי אבקסיס: גם כשאני מסתכלת בפייסבוק וברשתות החברתיות וכדומה, אם זה לא על המסך הגדול, הם יעשו את זה באיזשהו אופן כחיקוי למשהו.
אורלי לוי אבקסיס: בגלל שזה כל כך השתרש, בגלל שאנחנו יצרנו את המציאות בצורה כזאת שאם אתה לא שם אתה לא קיים, נוצר איזשהו עיוות תפיסתי ולכן, בגלל העיוות התפיסתי הזה, שיקול הדעת של הילד יכול להיות כאן מאוד בעייתי כי הוא לא ידע את טובתו.
<איריס ברנט: מגיל תשע בית המשפט בנושא גירושין מרשה לילד להגיד את דעתו.
<איריס ברנט: אני יכולה להגיד מהקליניקה שכשאני יושבת עם ילד והורים וחושבים על הנושא הזה של להשתתף או לא להשתתף, אחרי כמה רגעים שההורים שומעים שיקולים לכאן ולכאן והילד שומע את המשמעויות וההשלכות לכאן ולכאן, לא כל הילדים רוצים.
אורלי לוי אבקסיס: אחרי שמישהו בעצם מנגיש להם את כל הבעייתיות הנלווית.
אורלי לוי אבקסיס: אבל כמה זה קורה הלכה למעשה בבתים הפרטיים של האנשים?
<איריס ברנט: זאת אכן ההמלצה שלי.
<איריס ברנט: אני חושבת שכמו שבכל מקום – למשל קופסאות סיגריות – יש אזהרה, אני חושבת שבנושא כזה לשמו התכנסנו כי הוא כל כך יכול לגרום נזק, הורים חייבים לקבל דף מידע על ידי הזכיינים, על ידי כל אלה שמגייסים אותם, ובדף המידע הזה יהיו כתובים כל הדברים האלה.
<קריאה: יש הורים שאצלם זה לא יקרה אף פעם.
אורלי לוי אבקסיס: זכות הדיבור לחברת הכנסת תמר זנדברג.
תמר זנדברג: תודה גברתי יושבת הראש על קיום הדיון.
תמר זנדברג: אני מודה שבחלק מההקשר הזה אני גם פניתי אליך בהקשר של הפרסומות וכאשר פניתי לא ידעתי שזה כל כך רחב.
תמר זנדברג: אני שמחה לשמוע בזמן הקצר שאני כאן ואני מתנצלת כי אני בין השעיית ראש רשות לבין דיון אחר.
אורלי לוי אבקסיס: השעיית ראש עיר?
תמר זנדברג: יש חוק שהוגש על ידי שר הפנים לוועדת הפנים בה אני חברה והוא עוסק בהשעיית ראש רשות וגם זה דיון חשוב.
תמר זנדברג: בכל זאת חשוב לי לומר את הדבר הבא.
תמר זנדברג: מהנייר של מרכז המחקר של הכנסת שקראתי ומהדיון שאני שומעת כאן יש לי הרגשה שזה מקרה בו יש פיל במרכז החדר וכולנו מסתובבים סביבו ואחד מסתכל על קצה החדק, על הטיפול הפסיכולוגי ועל האמנה שהיא קובעת ונותנים הסבר כזה או הסבר אחר.
תמר זנדברג: חברות וחברים, ילדים בעולם המדיה שאנחנו רואים אותו גם בפרסומות וגם בתכניות ריאליטי, ברורות לנו המשמעויות.
תמר זנדברג: כולם רוצים להיות בטלוויזיה, ההורים הם לא שומרי סף כי הם חלק מהדבר הזה ואני אומרת את זה בצורה חסרת כל שיפוץ.
תמר זנדברג: זאת עובדה.
תמר זנדברג: כולנו חיים במציאות הזאת.
תמר זנדברג: הטלוויזיה פתוחה ברוב שעות היום.
תמר זנדברג: אני סוציולוגית בהכשרתי והפער בין המציאות להיפר מציאות הוא כבר מזמן – מה שבשנות ה-70 הסוציולוגים הצרפתים כתבו כעל מציאות עתידית – הוא כאן וזה חלק מהחיים של כולנו.
תמר זנדברג: זאת נקודת המוצא לדיון הזה.
תמר זנדברג: אני סוציאל דמוקרטית בהשקפתי ואני מאמינה בתפקיד של המחוקק ובתפקיד של המדינה, גם לפעמים לא הייתי אומרת להפקיע אבל בוא נאמר לתרום לשיקול הדעת של הפרט שלפעמים הוא מושפע משיקולים שהופכים את חופש הבחירה שלו למוגבל מאוד, גם כשהוא מבוגר ועל אחת כמה וכמה כשהוא ילד.
תמר זנדברג: כאן מגיע מקום הרגולטור בכל הדרגות.
תמר זנדברג: החוק היום הוא לא רלוונטי.
תמר זנדברג: זה שעד גיל שנה בלבד נאסרת השתתפות של ילדים, זה לא רלוונטי.
תמר זנדברג: בואו נקרא את הנתונים שכתובים כאן לפיהם 13 אחוזים מההיתרים הם ילדים בין גיל שנה לארבע ועוד שישים אחוזים בין גיל שש ל-11.
תמר זנדברג: כלומר, מדובר על ילדים צעירים ולכן ההקשר שבו זה נאמר, בהקשר של עבודה כביכול ושמירה על זכויות של עבודה, הוא לא רלוונטי.
תמר זנדברג: לא מדובר כאן על עבודה.
תמר זנדברג: אם היינו מדברים על בני נוער, היה רלוונטי כמה הם משתכרים, האם זכויותיהם נשמרות וכולי.
אורלי לוי אבקסיס: אבל כשאנחנו מדברים על משרד הכלכלה, הוא מסתכל על תנאי העבודה.
<קריאה: אני רוצה לתקן.
אורלי לוי אבקסיס: יש שינוי?
תמר זנדברג: אני רוצה לומר על מה אנחנו מדברים מבחינת התוכן ולא על איפה הרגולציה.
תמר זנדברג: התוכן הוא עצם ההופעה של ילדים וההשתתפות שלהם ולא השאלה איך הם הועסקו ומה היה כתוב בחוזה.
תמר זנדברג: לזה אנחנו צריכים לתת את הדעת כי זה משפיע.
תמר זנדברג: אני מסכימה לחלוטין עם הנאמר לגבי ההשפעה על הילדים ועל המשפחות, על ההורים שמשתתפים אבל יש גם השפעה רחבה על הילדים שצופים ועל ההורים שצופים בבית.
תמר זנדברג: לי יש ילדה בת שבע וחצי, אני אומרת לכם שכשהיא רואה מקום שמופיע ילד – ובגיל שלה, כאן אני רואה מהנתונים, רוב הילדים הם בטווח הגילאים שלה, והיא ילדה צעירה והיא גדלה בבית פוליטי והיא מכירה ומודעת לדברים רבים – זה מושך לה את העין.
תמר זנדברג: היא רואה ילד בגיל שלה בפרסומות והוא מדבר בשפה שלה והוא קורץ לה והיא אומרת לי שהיא לא רוצה ללכת לישון כי זה מעניין.
תמר זנדברג: זאת מציאות חברתית רחבה.
תמר זנדברג: זאת לא רק שאלת ההשלכות והנזקים לילדים המשתתפים.
תמר זנדברג: לכן אני חייבת לומר שיחד עם זאת אני מבינה - תפיסת העולם שלי אמנם סוציאל דמוקרטית אבל גם ליברלית – שאנחנו לא יכולים לרדוף אחרי סוסים שיצאו מהאורווה.
תמר זנדברג: אי אפשר להגביל באופן גורף לחלוטין ולאסור ולו בגלל שזה לא ייאכף ולו בגלל שזה יבוא לנו ממקומות אחרים ברשתות החברתיות שהיום הן כמעט כמו, אם לא יותר גדול, מהוות נזק מאשר ההופעה בטלוויזיה עצמה.
תמר זנדברג: לכן אני קודם כל קוראת להעלאת גיל משמעותית של האיסור הגורף.
תמר זנדברג: גיל שנה זה לא רלוונטי.
תמר זנדברג: אלה תינוקות, זה מיועד למציאות אחרת וזה לא רלוונטי למציאות של הילדים.
אורלי לוי אבקסיס: אני חושבת שגיל שנה בסופו של דבר זה יותר למוצרים שנוגעים לתינוקות.
תמר זנדברג: אני אומרת שזה לא רלוונטי למציאות עליה אנחנו מדברים.
אורלי לוי אבקסיס: יש לך רעיון מי יפרסם טיטולים?
<טובה בן ארי: למה אי אפשר לעשות את זה מצויר?
<טובה בן ארי: למה אי אפשר לעשות את זה ממוחשב?
אורלי לוי אבקסיס: אני אצא עכשיו, במקרה הספציפי הזה, פרקליטו של השטן.
אורלי לוי אבקסיס: אני לא באה לכאן עכשיו להדיר ולקבוע או לשנות את כללי המשחק מקצה אחד לקצה שני.
אורלי לוי אבקסיס: לא תהיה הדרה אבל אם הרגולטורים, אם הערוצים, אם כל מי שבאמת אמור להיות חלק מהסיפור הזה לא יבנה ויביא לנו משהו שיהיה מכיל, מגן ומסנן, אנחנו נצטרך כנראה לעשות צעד דרסטי.
אורלי לוי אבקסיס: אני גם רוצה לפנות למשרד התקשורת ולא רק למשרד הכלכלה כי משרד התקשורת נעלם לי כאן.
אורלי לוי אבקסיס: אתה ממשרד התקשורת?
<צחי פנחס: אנחנו המועצה לשידורי כבלים.
אורלי לוי אבקסיס: הם היו כאן אבל הם הלכו.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו נפנה גם לשר התקשורת.
תמר זנדברג: אני מתנצלת שאני חייבת לצאת אבל אני מצטרפת לדברים שלך.
תמר זנדברג: אני גם חושבת שאם התחום הזה לא יסדיר את עצמו באופן הרבה יותר טוב ובאופן שלא נותן לחתול לשמור על השמנת, ולא שומר על האינטרסים של המפרסמים אלא קודם כל על האינטרס הציבורי, אחר כך על האינטרס של הנפגעים ואחר כך על האינטרס המסחרי שגם הוא ראוי להגנה אבל להגנה פחותה, אנחנו כמחוקקים ניתן את הדעת.
תמר זנדברג: אני אתך.
תמר זנדברג: אני מציעה שבסיכום של ישיבת הוועדה שאני מצטרפת אליו יהיה שאם אנחנו לא נראה כללים אמיתיים ואפקטיביים שיביאו לשינוי על המסך, אז כן, אנחנו כמחוקק ניתן את הדעת על איסורים יותר חמורים שבכלל ישנו את התמונה.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו ננסה בדרך הטובה.
אורלי לוי אבקסיס: כשאני לפעמים פונה לילדים שלי שעושים משהו, אני שואלת אותם אם יש להם רעיון איך נפתור את זה.
<טובה בן ארי: משתפת אותם.
<טובה בן ארי: בדיוק לפי האמנה.
אורלי לוי אבקסיס: אם הם לא יהיו מספיק יצירתיים כדי לספק את הסנקציה הנכונה, הם ייאלצו לקבל הנחתה מלמעלה.
אורלי לוי אבקסיס: זה בדיוק מה שהולך להיות כאן ותבינו את זה טוב מאוד.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו קוצבים את זה בזמן.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו קצת באיחור של זמן ואנחנו צריכים להתגבש לכדי סיום.
אורלי לוי אבקסיס: משרד הכלכלה, אחר כך אתה.
אורלי לוי אבקסיס: ערוץ הילדים בוודאי יתייחס, אבל חבר'ה, שתי דקות כל אחד במקרה הכי מוגזם.
<נטע ברנר נאור: הלשכה המשפטית, משרד הכלכלה.
<נטע ברנר נאור: כמו שציינה חברת הכנסת תמר זנדברג, חוק עבודת הנוער, כשמו כן הוא, חוק עבודת הנוער ולכאורה כשאתה מדבר על תכניות ריאליטי או תכניות כמו סופר נני, אין כאן העסקה.
<נטע ברנר נאור: אבל יש תכלית לחוק ותכלית החוק היא הגנה על הנערים ועל הילדים המועסקים או מופיעים.
<נטע ברנר נאור: בסעיף 1ג לחוק נאמר: "לעניין חוק זה יראו העסקת ילד בהופעה ציבורית אמנותית או לצורכי פרסום, או בצילומים לצורכי פרסום כהעבדה אף אם לו נתקיימו בהעסקה יחסי עובד-מעביד ואף אם ההעסקה הייתה חד פעמית וזאת בין אם ההעסקה הייתה בתמורה ובין שלא בתמורה ולעניין זה העסקת ילד לרבות שיתופו".
<נטע ברנר נאור: יש תקנות לגבי עבודת נוער ועבודת ילד ובתקנות כתוב מתי יינתן היתר, אם יש אלימות וכולי.
<קריאה: זה בכל מקרה עד גיל 15.
<נטע ברנר נאור: כן.
<נטע ברנר נאור: עד גיל 15.
<נטע ברנר נאור: יש הרבה תנאים למתן היתר.
<נטע ברנר נאור: אנחנו שוקלים עכשיו במקום לעשות שינוי חקיקה, לתת הנחיה שמגובה בפרשנות משפטנית רחבה ותכליתית לחוק הזה.
<נטע ברנר נאור: שאומר שנכון, אנחנו עוסקים בחוק עבודת הנוער, נכון שהעסקה בדרך כלל היא בתמורה ומתקיימים יחסי עובד-מעביד.
<נטע ברנר נאור: זה כתוב לנו כבר בחוק והתיקון הוא מ-1998, העסקת ילד לרבות שיתופו.
<נטע ברנר נאור: לרבות שיתופו, אני חושבת שאנחנו יכולים להכניס את זה לכל התכניות.
<נטע ברנר נאור: נכון שאם יש תכנית דקומנטרית, לא נוכל, אבל התכניות האלה שכולנו מדברים עליהן, אני חושבת שבהחלט אפשר לכלול פרשנות רחבה ולהכניס אותה לשם.
<נטע ברנר נאור: אז זה בגדר התקנות של הופעה ציבורית יחד עם כל התנאים ולזה אנחנו פועלים עתה.
<איתן הרשקו: אני דובר איגוד יועצי התקשורת ויחסי הציבור בישראל.
<איתן הרשקו: אני רוצה לקחת את זה לכיוון אחר קצת.
<איתן הרשקו: אני חושב שעולם התקשורת שלנו, של המאה ה-21, שונה אלף מונים.
<איתן הרשקו: אנחנו כיועצי תקשורת ידענו בעבר שילד לא מצלמים בפניו אלא אם כן יש אישור לכך.
<איתן הרשקו: היום הכול הלך ונעלם.
<איתן הרשקו: בסמארטפונים יש יותר מאשר בני אדם בישראל והכל נמצא שם וההורים עושים תחרות מי מעלה את התמונות של הילד כל שנייה, גוגל הוא האח הגדול, הפייסבוק הוא האח הגדול ואין לאף אחד מודעות מה קורה.
<איתן הרשקו: אנחנו מלינים כאן בדיון על מה קורה בתכניות ריאליטי ומה קורה בפרסומות כשהכול חמור וחמור כשלעצמו במה שקורה לגבי ילדים.
<איתן הרשקו: אני חושב שאנחנו צריכים להפוך את הפירמידה.
<איתן הרשקו: המחוקק יכול לתת את הכלים.
אורלי לוי אבקסיס: אבל אתם עובדים על פי רישיון.
<איתן הרשקו: נכון.
אורלי לוי אבקסיס: והרישיון הזה ניתן ואתם צריכים לעמוד באיזה שהם סטנדרטים מסוימים.
אורלי לוי אבקסיס: כל עוד אתם לא עומדים בתנאי הרישיון, הוא גם נלקח מכם.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו רוצים להאמין שמי שמבקש את הרישיון גם לוקח בחשבון את האספקטים הללו.
אורלי לוי אבקסיס: אם אתה בא ואומר לי שעצם זה שיש לכל אחד עכשיו סמאטרפון והוא יכול לצלם את הילד שלו, שחררו אותנו כי אלה כבר משוחררים.
<איתן הרשקו: אני לא אמרתי את זה.
אורלי לוי אבקסיס: זה לא יהיה מקובל כאן.