GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ליאת קליין: הרבה מהדברים מוסדרים פה היום ברמה של יש לנו חקיקה שמתייחסת למרכזי הגנה.
<ליאת קליין: אין לנו איזה שהיא זכות לטיפול או הרבה, אין לנו היום בבסיס התקציב, השאלה היא שאלה טובה מה יקרה.
אורלי לוי אבקסיס: דרך אגב, זה עדיין לא בבסיס התקציב, אנחנו רק יודעים שזה בבסיס הדרישה של משרד הרווחה.
<ליאת קליין: אנחנו עוד לא שם, אבל אני מדברת על זה שהדברים האלה לא מעוגנים וזה הסדרים בין משרדיים.
<ליאת קליין: לגבי מכסות הטיפולים איזה שהיא חקיקה שמעגנת את הזכות הזאת, את כל ההסדרים, אין תוכנית.
<ליאת קליין: היתה תוכנית בזמנו של מנחם וגשל שכתבה מסקנות רחבות שלא אומצו עד היום, לפחות לא בשלמותן.
<ליאת קליין: אני לא מדברת על תוכנית הרווחה.
<ליאת קליין: אני לא מדברת על אותה תוכנית, אני מדברת על תוכנית של סל פיצוי ושיקום רחבה יותר, של נפגעי עבירה, הוועדה הזאת.
<ליאת קליין: שוב, אני לא מדברת כאן רק על שירותי רווחה ולכן התוכנית הזאת רב מערכתית.
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לשאול אותך עוד שאלה.
אורלי לוי אבקסיס: את יכולה לדבר עם חנן בריצקי, הוא עדיין הרפרנט של האוצר במשרד הרווחה, תבדקי אתו אם זה נכנס לבסיס התקציב שהציע האוצר.
<קריאה: אני דיברתי עם המנכ"ל.
אורלי לוי אבקסיס: אבל חנן צריך לדעת, צריך לדעת מה נמצא בתקציב ומה לא.
אורלי לוי אבקסיס: תגידי לו שהוועדה דורשת לדעת אם הבקשה הזו מתוקצבת.
אורלי לוי אבקסיס: בתקציב שהוצע על-ידי האוצר, האם זה מתוקצב?
אורלי לוי אבקסיס: הוא צריך לדעת בעל-פה, את כל התקציב של משרד הרווחה.
אורלי לוי אבקסיס: זה תפקידו.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו יודעים שם לא עושים את תפקידם, אבל במקרה של חנן אני רוצה ונוטה להאמין שהוא כן יודע.
אורלי לוי אבקסיס: אז שיבדוק בהצעה.
<קריאה: חנן זה התקציבן של משרד הרווחה, לא של האוצר.
מרדכי יוגב: אנחנו זקוקים לרפרנט של האוצר ברווחה והצעתי ליושבת ראש הוועדה שהוא יהיה פה בישיבות כאלה שנוגעות לתקציב.
אורלי לוי אבקסיס: אני שמחה להערה של חבר הכנסת מוטי יוגב שהוא באמת חבר כנסת פעיל פה בוועדה, שמעיד שדווקא מתוך זה שהיה לו מפגש בתמ"ת, הוא למד כמה הרפרנטים לא ממש מעורים במה שקורה ולכן אנחנו מבקשים את ההבהרה הזו.
<נטע משה: לעניין ההכשרות?
<נטע משה: אז זו נקודה שעלתה מהרבה מקומות.
<נטע משה: הכשרות לטיפול בקטינים קיימות, זאת אומרת, מתועלים בהתמקדות בקטינים, בנוער.
<נטע משה: אבל אנחנו מצאנו שיש פחות לימודים פורמאליים שזה נוגע לטיפול בקטינים נפגעי תקיפה מינית, שזה אומר קטינים שהם עברו תקיפה מינית או הזנחה, יש סוגים שונים של פגיעות בילדים.
<נטע משה: יש מסמך סטנדרטים של משרד הרווחה שאומר מה סוג ההכשרות שצריך להיות, מה שנות הניסיון והדברים האלה.
<נטע משה: זה עדיין לא אומר שמשרד הרווחה או הבריאות או מי מהם בעצמו מעביר ואומר זהו סוג ההכשרה שנדרשת מכל אחד.
<נטע משה: אנחנו אחראים לזה.
אורלי לוי אבקסיס: התכנים מופיעים במסמך סטנדרטי?
<נטע משה: אני חושבת שאנחנו לא קיבלנו, אנחנו ביקשנו את מסמך הסטנדרטים ולא קיבלנו אותו, יהיה אפשר לבקש אותו.
<נטע משה: מה שנגזר מזה, אנשים שהם מטפלים נגיד בתחומים רחבים יותר, באמנויות, בדברים כאלה, זה גם דברים שדורשים התייחסות.
<נטע משה: זאת אומרת, כל ההכשרה של מי שמורשה בסוף לטפל בקטינים נפגעי תקיפה מינית, יש הסדרות שונות בכל מיני משרדים.
<הלה סגל: אני ראש היחידה למניעות ומניעת פגיעה בשפ"י, בשירות הפסיכולוגי הייעוצי.
<הלה סגל: אני אשמח להתחיל כאן את עניין ההכשרות ואני אגיד שיותר ויותר החשיבה וההכנה של ההכשרות.
<הלה סגל: היום אנחנו למשל עומדים לקראת הכשרה של מטפלים בחברה הערבית, יושבים אנשי המקצוע יחד עם מסמך הסטנדרטים, מכל המשרדים, גם אם לא ישבו שם לצורך העניין פסיכולוגים חינוכיים, ההתוויה של ההכשרה נעשית ביחד ונעשית במטרה לענות למסמך הסטנדרטים.
<הלה סגל: אני כן אגיד שיש מורכבות, אני אדבר רגע על חלקת אלוהים הקטנה שלנו, היא באמת מצומצמת יחסית לרווחה, אבל למשל, אחד הדברים שנכתבו במסמך הסטנדרטים זה שהיינו רוצים לראות פסיכולוג מומחה, עם ותק במקומות מסוימים, למשל בחברה הערבית.
<הלה סגל: אנחנו הרבה פעמים מכנסים איזה שהוא דיון כדי לדון בחריגים, מכיוון שאין הרבה פסיכולוגים בסטנדרטים האלה והצרכים הם צרכים רבים.
<הלה סגל: אני כן רוצה להתייחס למה שעלה כאן בנוגע לשיתוף פעולה.
<הלה סגל: אני חייבת להגיד יש לנו בוודאי עוד מה לעשות ויש עוד בוודאי עבודה ואני לא נאיבית יותר מדי כבר, אבל שיתופי הפעולה בינינו, יושבת ועדה בין משרדית אצל מנחם וגשל, יש היום בהרבה, כמעט בכל הרשויות יושב היום צוות על בסיס קבוע שיושב בו נציג של הרווחה, נציג של בריאות הנפש, נציג של השירות הפסיכולוגי החינוכי ודנים בכל אחד ואחד מהמקרים, מה שמשמעותית, אני לא צריכה לספר פה לאנשים, מה המשמעות.
אורלי לוי אבקסיס: בכל 6,000 המקרים?
<הלה סגל: אני חייבת להגיד שהם דנים, עוד פעם, אני לא יודעת להגיד לך באחד לאחד באיזה מקרה, אבל כל מקרה שמגיע לטיפול, יש דיון איזה גורם צריך וזה באמת על-פי המודל של השנים שהיה בזמנו, איזה מענה הוא המענה המתאים, מה המשמעות, אם יש.
<הלה סגל: זה המודל שלפיו עובדים ויש פה משהו במחויבות הבין אישית ובקשר.
<הלה סגל: אני יכולה להרים טלפון לחנה ולרונית כשיש מקרה ואני עושה את זה לא פעם, וזה בהחלט עושה הבדל.
<גלית בן אמיתי: אני פסיכיאטרית ילדים ואני גם שותפה בוועדות, בוועדה בתל-אביב וגם מכשירה ומדריכה צוותים.
<גלית בן אמיתי: זה נכון שהוועדה עובדת, אבל יש איזה שהיא בעיה בשטח, אין מספיק פניות, כמעט אנחנו לא מקבלים פניות וזה מאוד תמוה, זאת אומרת שמהשטח יש בעיה.
אורלי לוי אבקסיס: פניות של מי?
<גלית בן אמיתי: של תלונות למשרד החינוך וגם לרווחה אין הצפה.
<גלית בן אמיתי: זאת אומרת שיש בעיה של סודיות, עדיין בשטח.
יעקב מרגי: ממי את מצפה לקבל את התלונות?
<גלית בן אמיתי: OK.
<גלית בן אמיתי: עקרונית זה נפתח אצל יועצת בית-הספר, אצל מורות.
<גלית בן אמיתי: זה אמור להגיע מהשטח.
אורלי לוי אבקסיס: כשיש יועצות בית-ספר.
<גלית בן אמיתי: אנחנו יושבים ועדיין התחושה שבשטח נשמרת הסודיות, שזה הדבר שהכי אנחנו רוצים להוקיע, בנושא של פגיעות מיניות.
אורלי לוי אבקסיס: איך את מציעה לעשות את זה?
<גלית בן אמיתי: אז אני חוזרת להצעה שהיתה לי קודם על מוגנות, שבעיני זה סוג של רפואה מונעת.
<גלית בן אמיתי: חייבים להשקיע כסף במוגנות של ילדים ושל בני נוער.
<גלית בן אמיתי: דרך אגב, ניצול של בני נוער הוא לא פחות שכיח והרבה פחות מדובר, של נערות שמנוצלות כמעט בכל בית-ספר אנחנו רואים את זה, על-ידי קבוצה של נערים.
<גלית בן אמיתי: הן עדיין לא קוראות לזה ניצול, הן יקראו לזה כך רק כמה שנים אחרי זה, הן יקלטו שניצלו אותן.
<גלית בן אמיתי: אין מספיק תוכניות מוגנות.
<גלית בן אמיתי: אנחנו חייבים לחשוב.
אורלי לוי אבקסיס: אחר-כך כשמת
אורלי לוי אבקסיס: פוצצת הפרשה, אתה שומע כמה אנשי חינוך לצערי הרב אומרים שהיתה לה התנהגות מינית, איך הם מגדירים את זה?
אורלי לוי אבקסיס: חריגה.
אורלי לוי אבקסיס: בדיעבד, בדיוק.
<גלית בן אמיתי: עוד כמה נקודות שאני רוצה.
<גלית בן אמיתי: אני גם רוצה להשמיע כאן את הקול של הילדים שלא עוברים sexual abuse, אבל עוברים child abuse, ונחשפים לאלימות קשה במשפחה, הם נחשפים ל- emotional abuse, ל- neglect, וזו אוכלוסייה עם תסמינים פוסט טראומטיים לא פחות קשים.
אורלי לוי אבקסיס: אבל זה יצטרך להיות, אנחנו נשמח להזמין אותך גם לוועדה אחרת בנושא כי אין לנו מספיק זמן.
אורלי לוי אבקסיס: אבל הנושא שפה על הפרק הוא נושא חשוב.
<גלית בן אמיתי: רק עוד תוספת קטנה – מה שאנחנו מבקשים ומציעים, שיהיה גם הכשרה של פסיכיאטרים של הילד.
<גלית בן אמיתי: כי כל מי שמטפל בילדים, אם זה פסיכולוג, עובד סוציאלי או פסיכיאטר, כל מי שמטפל בילדים, מטפל ב- child abuse, כי התופעה היא לצערי מאוד מאוד רחבה.
<גלית בן אמיתי: פסיכיאטרים של הילד, הם לומדים את זה במסגרת הלימודים שלהם, אבל אין איזה מישהו שלוקח על עצמו בכל מרכז את התפקיד הזה.
<גלית בן אמיתי: ולמה זה כל-כך חשוב?
<גלית בן אמיתי: זה חשוב גם שיהיו בתחנות וגם שיהיו רפרנטים.
<גלית בן אמיתי: כי כדי שיהיו נגישים לעובדים הסוציאליים, ליועצות, כדי שידעו באזור שלי, זה הפסיכיאטר שיכול לזרז את הטיפול בילד וגם מבחינה אבחנתית, לקבל את הטיפול הנכון.
אורלי לוי אבקסיס: את מדברת על מחוזי.
<גלית בן אמיתי: לא רק מחוזי.
<גלית בן אמיתי: אני חשבתי שבכל מרפאה גדולה, בכל מחוז, בכל אזור, שיהיה פסיכיאטר ילדים ושהם יעבדו כקבוצה שעובדת ביחד ארצית, קבוצת הכשרה שרצה עם הדרכה לטיפול במקרים האלה.
<איריס ברנט: אני מהסתדרות הפסיכולוגים.
<איריס ברנט: אני פסיכולוגית.
<איריס ברנט: אני רוצה, יש משהו מאוד ייחודי בנושא של פגיעה מינית אצל ילדים וזה מאוד שונה מפגיעה מינית אצל מבוגרים.
<איריס ברנט: כל אחד כששואלים אותו אם הוא מכיר מישהו שנפגע מינית כילד, ילד שנפגע מינית, כל אחד השאלה הראשונה שלו, שאני פוגשת, זה – האם זה נחשב לפגיעה מינית?
<איריס ברנט: כלומר, ילדים עוברים המון דברים שמבוגרים לא יודעים אם הם נחשבים לפגיעה מינית או לא.
<איריס ברנט: זאת אומרת, פגיעה מינית אצל ילדים שתגרום לחרדות, להרטבה בלילה, לבעיות התנהגות, לאי-שקט, לכל התגובות הפוסט טראומטיות האלה, לא חייבת להיות, לא חייבת להגיע ממשהו מאוד מאוד חמור.
<איריס ברנט: ברור שככל שהפגיעה היא מתמשכת וחודרנית יותר, זה יותר נורא, אבל אצל ילדים הטווח של פגיעות מיניות ושל, הם יכולים להיות הרבה הרבה יותר קלות והרבה מאוד אנשי מקצוע לא יודעים לאבחן את זה.
יעקב מרגי: אבל גם את כאיש מקצוע, לקחת את זה רק לילד שיגיב כך וכך וכך וכך.
יעקב מרגי: יכול להיות שיש מצבים שהוא יעבור פגיעה והוא לא יגיב כך וכך וכך.
<איריס ברנט: יכול להיות, אבל הוא תמיד יגיב.
<איריס ברנט: זה לא נכון, התגובות הפוסט טראומטיות, הן מיידיות, רק שלא תמיד יודעים לשייך אותן.
<איריס ברנט: לפעמים זה לקות בלמידה, לפעמים זה חוסר ריכוז, לפעמים זה קשב וריכוז, כל מיני דברים.
<איריס ברנט: זה תמיד תהיה תגובה, השאלה אם יודעים להסתכל על זה או לא.
<איריס ברנט: ולכן נכנס העניין.
<איריס ברנט: ההצעה היא, אני מאוד מאוד מאמינה בשיח ציבורי והמשאבים הכספיים הם נמצאים הרבה פעמים וצריך לדעת להשתמש בהם.
<איריס ברנט: אנחנו הצענו הצעה מאוד פשוטה, שבכל, קודם כל, בכל מערכת חינוך, אם זה בית-ספר או אם זה גן, יהיה איש קשר שזה יהיה התפקיד שלו.
<איריס ברנט: זה יכול להיות היועצת, זה יכול להיות מישהו מהצוות של המורים.
<איריס ברנט: בכל מקום, לסמן מישהו שהתפקיד שלו זה להיות הקשר של בית-הספר לנושא.
אורלי לוי אבקסיס: כמו בהטרדות מיניות במקומות העבודה.
<איריס ברנט: בדיוק ככה.
<איריס ברנט: שיהיה את זה בכל מערכת חינוכית.
יעקב מרגי: רעיון מצוין.
אורלי לוי אבקסיס: קודם כל, חבר הכנסת מוטי יוגב.
מרדכי יוגב: אני מתנצל, כמו שאמר לי פה קודם השר לשעבר, חבר הכנסת מרגי, שהוא בחר בכנסת הזאת את הוועדות, שהוא יוכל להיות בהן, ואני בתור צעיר, לא הבנתי שהכל חופף.
מרדכי יוגב: אני צריך לרוץ לוועדת חוץ וביטחון.
מרדכי יוגב: אני רוצה לומר כמה דברים.
מרדכי יוגב: אני אתחיל במה שאומרת פה, במסמך שנתנה לנו חנה, במשפט אחד שלה.
מרדכי יוגב: למרות, גם היום, למרות שינוי בתגובה הסביבתית והמודעות הרבה, עדיין רוב האירועים הטראומטיים האלה נשמרים בסוד ולא נפתחים, כמו שאמרתם פה, שנים ארוכות ויש כמה פערים ואני פה עם יושבת ראש הוועדה, פערים שאני שאלתי אותה מה מטרת הוועדה הזאת, אז היא אמרה לי שלדחוף את קידום המרכזים וההכשרות ולראות שאכן המענים יינתנו.
מרדכי יוגב: אז לפי מה שאני מסיק באמת בפערים, זה גם לא, לא טיפול בנפגע פוגע, אלא מספיק נפגע בחוק שאת רוצה לתקן ולא תמיד הנפגע הזה ירצה לפתוח מעבר למה שלא, גם את הפוגע, אבל פוגע מסתובב, יכול עוד לפגוע.
מרדכי יוגב: דבר שני, הטיפול בפוגעים, שאני מבין שהוא עוד חסר לנו.
אורלי לוי אבקסיס: כן, יש מחקר נפרד ואותו, גם עליו אנחנו נעשה ישיבה נפרדת.
מרדכי יוגב: דבר שלישי, את האיזון בין טיפול בילד עוד טרם חקירת משטרה, היא מתעכבת אבל פה שמעתי בחצי אוזן שיש הרבה יותר חוקרי ילדים כרגע, אז אני לא יודע, כדי שהעיכוב לא יהיה עיכוב של יותר מזמן קצר, לפעמים יש לו משמעות.
מרדכי יוגב: והדבר האחרון – בעיני, משרד החינוך הוא הגורם הדומיננטי, משום שהוא, הפורמאלי, פוגש את כל הילדים.
מרדכי יוגב: הייתי אומר גם את ה-לא פורמאלי, הייתי אומר גם את המתנ"סים, הייתי אומר גם את כל העובדים שנמצאים פה, אבל מי שבסוף רואה את הילד, זה המורה וככל שהכשרה - - -
מיכל בירן: המורה, הרופא, העובדת הסוציאלית, כולם.
אורלי לוי אבקסיס: אבל עובד סוציאלי.
אורלי לוי אבקסיס: לא לא, שנייה.
אורלי לוי אבקסיס: אבל עובד סוציאלי, לא רק שיש חובת דיווח, יש לו גם את הראייה הנכונה לזהות את האיתותים.
אורלי לוי אבקסיס: למורים אין.
אורלי לוי אבקסיס: הם לא קיבלו הכשרה.
מיכל בירן: אז אני חולקת עלייך, אני חושבת שצריך הכשרה בנושא הזה, ספציפית, לכולם.
מרדכי יוגב: כולם צריכים.
מיכל בירן: יש הצעת חוק שלי, תתמכו, קואליציה.
מרדכי יוגב: אנחנו לא חולקים.
מרדכי יוגב: אני רוצה לומר שהמורה הוא זה שיכול לראות מהרגע הראשון, מהבוקר שלמחרת או מהיום שלמחרת, את השפלת העיניים או דברים אחרים, לא אפרט כרגע, כי אין לי את הזמן, את השינוי בתגובתו ובהתייחסותו של הילד ומתוך כך, אבל הוא לא יכול להיות זה שיפתח את הסיפור, כי יכול להיות שהוא יודע אולי לפתוח, הוא לא יודע לסגור.
מרדכי יוגב: ולכן, תשומת הלב וההכשרה - - -
יעקב מרגי: חייבים לברר את הסיפור, שהוא לא סיפור, שהוא לא סיפור.
מרדכי יוגב: אז לכן, אני חושב שהכשרה למורים בעניין, היא באמת, ואני שמח אם יש מסמך כזה מחייב, להכשרה של גורמי החינוך, אני חושב ששם ההתחלה.
מרדכי יוגב: זה הצעד הראשון שיכול להועיל לכל המערכות אחרי זה לסייע.
אורלי לוי אבקסיס: משרד הרווחה.
<רונית צור: אני אחראית על היחידה לחקירות ילדים וחקירות של אנשים עם מוגבלות שכלית, במשרד הרווחה.
<רונית צור: אז באמת נאמר כאן על המחסור בחוקרי ילדים.
<רונית צור: סבלנו באמת ממחסור מאוד גדול ובאמת בעזרת חברי הכנסת ובעזרתך, בעזרת צעקה מאוד גדולה שקמה, האוצר נאות וניתן תקציב ואנחנו קיבלנו ממש תוספת תקנים מאוד גדולה, הכשרנו את החוקרים, הם כבר עובדים בשטח.
<רונית צור: אנחנו מ- 54 תקנים הפכנו ל- 100 תקנים של חוקרי ילדים.
<רונית צור: אין לנו מחסור בחוקרי ילדים כיום.
אורלי לוי אבקסיס: איזה כיף.
אורלי לוי אבקסיס: כיף גם שאנחנו מצליחים להזיז דברים.
אורלי לוי אבקסיס: בהתחלה אמרו – לא, אין בעיה, אפשר, הכל יפה מאוד.
<רונית צור: בהחלט, בהחלט באמת, אנחנו כרגע, אין לנו מחסור.
<רונית צור: אנחנו מתמודדים, בשנה אנחנו חוקרים 10,000 ילדים, כ- 10,000 ילדים, מתוכם 2,600 נשוא הדיון היום, ילדים שנפגעו בפגיעות מיניות, אבל כאמור, יש עוד 6,000 ילדים שנפגעים באלימות חמורה בתוך המשפחה ועל-ידי אחראי שאנחנו חוקרים אותם וזה אוכלוסייה מאוד גדולה שגם דורשת התייחסות.
<קריאה: מה זמן ההמתנה?
<קריאה: האם עדיין יש?
<רונית צור: אז אני אגיד לכם, הבעיה הגדולה שהיתה לנו, היא היתה במחוז תל-אביב.
<רונית צור: כיום במחוז תל-אביב יש 50 חוקרים, מדי חודש נכנסים במחוז תל-אביב 550 חקירות חדשות.
אורלי לוי אבקסיס: חקירות חדשות ממתי?
<רונית צור: כל חודש, כל הזמן.
אורלי לוי אבקסיס: לא, זאת אומרת, מה זמן ההמתנה.
<רונית צור: היום יש 360 חקירות.
<רונית צור: זאת אומרת שהן לא ממתינות, הן בעבודה.
<רונית צור: הן מחולקות לחוקרים ל- 50 החוקרים, הן מחולקות להם והן בביצוע.
<רונית צור: זה צריך להבין שזה, אם אנחנו מדברים על 500 חקירות בכירות שנכנסות פה, כל יום נכנסות ובמהלך חודש, 550, אז אנחנו, זה לא מדובר בחקירות בהמתנה, כמו החקירות שישבו בקלסרים והמתינו ולא נגעו בהם.
<רונית צור: זה חקירות שמחולקות והן נמצאות בעבודה.
<רונית צור: אנחנו רואים בהחלט את התפקיד שלנו כהתחלת הרצף בנושא של הטיפול, אם הילד לא חושף.
אורלי לוי אבקסיס: ואם איחרנו בחקירות ילדים, סביר להניח שיש גם קושי אמיתי אחר-כך למשטרה לאסוף את הדברים, מה גם שאחר-כך כותבת חוקרת הילדים או חוקר הילדים, הרוב זה חוקרות, החקירה הזדהמה ולכן ההמלצה היא לא להתייחס ואז לך תחפש עכשיו איזה עדויות תומכות אחרות.
אורלי לוי אבקסיס: בזה נופל התיק, בזה הפדופיל מסתובב חופשי והילד חשוף בעצמו לעוד טראומה.
<רונית צור: מסכימה אתך בכל.
<רונית צור: המטרה שלנו היא באמת להגיע כמה שיותר מהר לילדים וגם שהילדים יספרו ויחשפו.
<רונית צור: כי יש עדיין אחוז מסוים, גם שנחקר ועדיין לא חושף בחקירה, וזו המשימה שלנו, לשכלל את הכלים שלנו.
אורלי לוי אבקסיס: בחקירה השנייה גם.
אורלי לוי אבקסיס: צריך.
<רונית צור: יש לנו כלים שאנחנו מפתחים אותם, לילדים שלא מספרים ואנחנו באמת, אני יכולה גם להגיד על נחלאות שכבר היום יש כמה וכמה פוגעים שהורשעו, שיש הרשעות בתיק של נחלאות.
<גלית בן אמיתי: בהקשר הזה, לגבי טיפול.
<גלית בן אמיתי: יש ילדים שלפי דעתי, יש עיכוב עד שהם מגיעים לטיפול, בגלל שהחקירה מתעכבת.
<גלית בן אמיתי: יש איזה שהוא נוהל שלא נוגעים בילד מבחינה טיפולית, עד שלא תמו תהליכי החקירה.
אורלי לוי אבקסיס: זה נכון ואז אם אתה מתחיל לפני תחילת החקירה, אתה עלול לזהם את החקירה ולכן הם לא מתחילים בטיפול ולכן עוד פעם הגענו לנקודה שבה צריך להיות מספיק חוקרי ילדים ולא לחכות.
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה להגיד לך שהיה לי הצעת חוק שתוך 48 שעות, ביחד עם המועצה לשלום הילד, תהיה חייב להגיע, חייב או חייבת להגיע חוקר/ת ילדים, על-מנת לחקור את הילד.
אורלי לוי אבקסיס: אני עוצרת לשנייה, חבר הכנסת מרגי יחליף אותי פה ואני אבקש את משרד הרווחה, גם לשמוע את הזה של הרפרנט, של הרווחה באוצר, וגם המרכזים.
אורלי לוי אבקסיס: חילופי יו"ר – היו"ר יעקב מרגי
<גלית בן אמיתי: בהקשר לטיפול, אני רציתי לחדד משהו.
<גלית בן אמיתי: ילדים שעברו פגיעה, השלב הקריטי זה אחרי החשיפה, שלב ה- discloser.
<גלית בן אמיתי: כשאין חושפים את הסוד, לפעמים אז רואים את הסימפטומים הכי חריפים, לאו דווקא בזמן הפגיעה עצמה.
<גלית בן אמיתי: אחרי החשיפה, זה טלטלה מאוד גדולה, של הילד ושל המשפחה.
<גלית בן אמיתי: ודווקא בשלב הזה, התערבות טיפולית היא קריטית.
<גלית בן אמיתי: יש איזה שהוא חשש לזיהום חקירה כשבעצם, אם יש זיהום חקירה זה מצד ההורים וכל מי שמקיף את הילד, לאו דווקא הפסיכולוג שרואה את הילד.
יעקב מרגי: יש פה בעל מקצוע שיכול לומר מה האינטרס בסדרי העדיפות, האינטרס העליון, לשמור על החקירה או לתת טיפול לילד.
<גלית בן אמיתי: כאן יש ניגוד עניינים.
<גלית בן אמיתי: לפי דעתי, טובת הילד זה טיפול, שהוא יקבל טיפול.
יעקב מרגי: יש ניגוד.
יעקב מרגי: את אומרת שיש ניגוד אינטרסים.
<גלית בן אמיתי: עכשיו, גם נעשה סדר.
<גלית בן אמיתי: טיפול לא מייד ביום הראשון דווקא ישב אתו פסיכולוג והילד יצטרך לשחזר כל מה שקרה.
<גלית בן אמיתי: טיפול זה לקלוט את המשפחה ודבר ראשון לראות איך מביאים לרגיעה, איך עוזרים לישון כמו שצריך, עם מי מדברים, קצת לעשות סדר.
<גלית בן אמיתי: ברגע שמשפחה וילד יודעים שהם בידיים טובות ואמונות, שיודעים איך, הפסיכולוגים שאמונים על טיפול בילדים יודעים גם איך לא לעשות זיהום חקירה ולא יתחילו לשחזר אתו בגישות מיוחדות, ממוקדות לטראומה, יום אחרי שהיה.
<גלית בן אמיתי: לא זה העניין.
<גלית בן אמיתי: העניין הוא לראות איך לעשות case management.
<נירה לאמעי רכלבסקי: מרכזי הגנה אמורים לתת מענה בדיוק לעניין הזה.
<גלית בן אמיתי: אבל לא הרוב מגיעים אל מרכזי ההגנה.
<נירה לאמעי רכלבסקי: לא משנה.
<נירה לאמעי רכלבסקי: אז גם אם מישהו מגיע למשטרה וזה הגיע למצב של חוקר ילדים, אז מניה וביה, כמובן שאפשר להפנות אותו למרכז ... בטיפול הכולל.
יעקב מרגי: אני מבקש, תנו לה לדבר.
<נירה לאמעי רכלבסקי: זה כבר קשור למשרד הרווחה ולמשטרה.
<אביגיל מילסון דגן: אני פסיכולוגית בתחנה לילדים בירושלים, של משרד הבריאות.
<אביגיל מילסון דגן: אני יושבת פה קצת נדהמת ורוצה להתחבר למה שנאמר כאן.
<אביגיל מילסון דגן: כי בעצם, אתם אומרים שאין פניות עם כתובת, עם שם, ויש לא מעט פניות, המון פניות לתחנות, בלי שם ומפנים מבתי-הספר וזה באמת נכון שזה כתובת הפניה מאוד משמעותית ורופאי ילדים, עם כל מיני מצוקות, לא בהכרח סימפטומים, דרך אגב, עדיין.
<אביגיל מילסון דגן: מצוקות של המשפחה ושל ההורים, סביב שינויים שלא מובנים.
<אביגיל מילסון דגן: רק הרבה יותר מאוחר, יתגלו הסיבות לכך.
<אביגיל מילסון דגן: כל מיני – הזנחה, אלימות, פגיעה מינית, כל מיני.
<אביגיל מילסון דגן: אתם מדברים על תקציבים שאין למרכזים?
<אביגיל מילסון דגן: הלא גם התחנות מיובשות, לכן אין תקציבים ויש תורים.
<אביגיל מילסון דגן: אם היה כסף, לא היו תורים.
<אביגיל מילסון דגן: ואנחנו מטפלים בכל הילדים האלה, כולל ההורים, כולל האחים.
<אביגיל מילסון דגן: לא מעט פעמים נחשפת אחר-כך פגיעה מינית במשפחה, מחוץ למשפחה.
<אביגיל מילסון דגן: אנחנו הרבה פעמים.
יעקב מרגי: תפרטי.
יעקב מרגי: כשאת אומרת יש תורים, תפרטי.
יעקב מרגי: מה זה?
יעקב מרגי: במה זה מתבטא?
<אביגיל מילסון דגן: אצלנו התחנה, התור לקבלה מיידית הוא עד שבועיים, חוץ ממקרי חירום שמתקבלים מייד.
יעקב מרגי: למרות הנורות אזהרה הדולקות, מהבהרות?
<אביגיל מילסון דגן: לא, אני אומרת – חוץ ממקרי חירום.
<אביגיל מילסון דגן: אבל לרוב, זה לא מתקבל ככה.
<אביגיל מילסון דגן: רוב המקרים, אנחנו לא מקבלים מקרים אחרי שכבר יודעים שיש פגיעה מינית.
<אביגיל מילסון דגן: אלינו מגיעים כי הילד פתאום לא קשוב בכיתה, כי הילד פתאום מרביץ, כי הילד פתאום מתנהג לא טוב, כי הילד פתאום לא ישן בלילה, כי ההורים מודאגים כי משהו בריכוז שלו השתנה, כי רופא הילדים רואה איזה שינוי ולא מבין מה הוא.
<אביגיל מילסון דגן: מורה רואה שינוי ולא בדיוק יודע מה הוא.
<אביגיל מילסון דגן: הרבה, 90% מהפניות שלנו הן כאלה.
<אביגיל מילסון דגן: 10% מהפניות הן או על אבחנות פסיכיאטריות קשות, או על קשיים מאוד מאוד גדולים.
<אביגיל מילסון דגן: 90% מהילדים לא מופנים בדברים שאפשר לתת להם תווית פסיכיאטרית, מה שהתחייבו לעשות לפחות בתחנות של קופת-חולים.
<אביגיל מילסון דגן: אני לא יודעת לגבינו, אני גם לא שמעתי הבטחה שמעבר לשנתיים, אנחנו נהיה קיימים.
<אביגיל מילסון דגן: אני לא אכנס לזה, אבל אנחנו לא שמענו בשום מקום ואני גם ראיתי את הפרוטוקולים של מנהלת הרפורמה, אין שום הבטחה שהתחנות שלנו, של בריאות הנפש, שהיום מקבלות ילדים ללא התוויה.
יעקב מרגי: אל תחזירי אותנו באלגנטיות לדיון ברפורמה, לוויכוח על הרפורמה.
<אביגיל מילסון דגן: ללא התוויה, כשהדבר הזה מתגלה תוך כדי טיפול ארוך, הטיפול בילד הוא ארוך, גם בהורים, גם במשפחה.
<אביגיל מילסון דגן: ללא זה, רוב המקרים האלה, לא יתגלו.
<אביגיל מילסון דגן: אני אגיד שוב – לא יתגלו.
<אביגיל מילסון דגן: ומה שחשוב פה זה הטיפול המערכתי הכולל.
יעקב מרגי: המועצה לשלום הילד.
<כרמית פולק כהן: אני רוצה באמת להחזיר אותנו לדיון, מצד אחד, על מרכזי הגנה, מצד שני, על המרכזים הטיפוליים.
<כרמית פולק כהן: קודם כל, למרכזי הגנה בוודאי יש חשיבות מכרעת, עם כל הנושא של טיפול בקטינים נפגעי עבירות מין.
<כרמית פולק כהן: אנחנו ראינו את החשיבות שלהם במרכזים שפועלים היום ואין ספק שהחוק אמנם לא מיושם, אבל אני מניחה שהוא עתיד להיות מיושם.
יעקב מרגי: זה מגדיל אצלנו את הכעס, למה לא מיושם?
יעקב מרגי: באמת פתחתם כמה תשבחות.
יעקב מרגי: תארו לכם אם תאיצו את הקצב, לעמדו ביעדים, בפתיחת מרכזי הגנה, לפי החוק.
<כרמית פולק כהן: אני בפירוש יכולה להגיד לך שהמועצה לשלום הילד יש לה פרויקט ליווי ילדים נפגעי עבירה והיא פועלת בשיתוף פעולה עם מרכזי ההגנה שהעבודה שלהם היא מדהימה והחשיבות שלהם, באמת, היא גם, גם לאור הטיפול הכולל שהם נותנים, היא מכרעת.
<כרמית פולק כהן: בנוסף, המרכזים הטיפוליים שמשרד הרווחה בשיתוף עם הביטוח הלאומי וקרן רש"י הקימו, הם מרכזים טובים, שנותנים מענה מיידי.
<כרמית פולק כהן: פניות שמגיעות אלינו למועצה, יש לנו ילד, אנחנו אוטומאטית מפנים למשרד הרווחה, לשירותי הרווחה והם אוטומאטית מפנים אותנו למרכזים האלו, שיש להם מענה כולל גם לאוכלוסיות שונות.
<כרמית פולק כהן: אין ספק שוב, כמו שחנה אמרה קודם, עתידים להיות מקוימים 19 מרכזים.
<כרמית פולק כהן: שוב, הוועדה חייבת, חייבת לדחוף לכך שלא רק שזה יהיה בבסיס או לא יודעת מה, התקציב, אלא- - -
<קריאה: לא לא, זה חשוב מאוד.
<כרמית פולק כהן: לא, אני אומרת, הוועדה חייבת לדאוג.
יעקב מרגי: כשזה לא בבסיס התקציב, זה כל שנה כאבי בטן – יהיה, לא יהיה.
<כרמית פולק כהן: אז אני אומרת, הוועדה חייבת לדאוג, הוועדה חייבת לדאוג שהמרכזים האלה יוקמו בגלל שהשירות שהם נותנים והמענה שהם נותנים, אני עצמי יכולה להעיד שהפניות שמגיעות אלינו, יש לנו פניות מאוד מורכבות, שרק המרכזים האלה, בגלל האופי המיוחד שלהם, יכולים לתת מענה.
<כרמית פולק כהן: אז שוב, הדיונים פה, אני רוצה להגיד, הדיונים מאוד הוסטו לכל מיני נושאים שהם חשובים לכשעצמם, במקביל, המרכזים האלה, חשוב, חשוב מאוד שהם יעמדו בבסיס הדיון שלנו והשאיפה שלנו שיוקמו 19 מרכזים, היא באמת חייבת להיות בראש מענייניה של הוועדה.
יעקב מרגי: נשאלת פה שאלה חשובה.
יעקב מרגי: אני אתן לך להמשיך.
יעקב מרגי: יש פרסום, יש נגישות למרכזים האלה?
יעקב מרגי: יש פרסום?
יעקב מרגי: איך זה מתבטא.
יעקב מרגי: במה זה?
<הלה סגל: אני יכולה להגיד, כנציגת משרד החינוך, שוב.
<הלה סגל: מאות יועצות, מבקרות, מפקחים, מנהלי בתי-ספר, באים לראות את המרכז, כי אם אתה לא שם, אתה לא באמת מבין מה המשמעות של תחת מטרייה אחת לקבל את השירותים ואנחנו היום במצב - - -
יעקב מרגי: פרסום, חשיפה.
<הלה סגל: החשיפה הזאת נעשית.
<הלה סגל: נעשים ימי עיון בתוך המרכזים שאליהם מגיעים הצוותים החינוכיים, יועצות.
יעקב מרגי: את שוב ממקדת וזה חשוב ומבורך, כי זה ציר מרכזי, דרך הצוות החינוכי.
יעקב מרגי: דברי אתי, חשיפה כללית לכלל האוכלוסייה.
יעקב מרגי: כי מה יכול להיות, יכול להיות שיהיו הורים, כמה שאנחנו נוטים לחשוב שההורים לא ערנים, לא חושבים, שהורים כן ישימו לב וירצו לדחוף יותר מהמורה, כי המורה, יש לו דילמות כאלו ואחרות.
יעקב מרגי: לכן, כשאני שואל על פרסום, אני שואל נגישות לכלל האוכלוסייה.
יעקב מרגי: ודאי, אוי ואבוי אם אנשי המקצוע לא יעו על קיומם.
<ליאת קליין: כי לא כולם יירצו לפנות דרך הרווחה ולהיות מוכרים ברווחה וזה המקום שמטפלים פרטיים ושל החיבור בין הרשויות ולכן זה ...
<ליאת קליין: לציבור רחב יותר.
<חנה סלוצקי: אל"ף, כל מרכז שמוקם, מלבד כמובן ימי פתיחה שנעשים בכל יישוב בחצוצרות ובתרועות ובתקשורת ובכל הליווי האפשרי, אנחנו כמובן מכינים גם את ה - - -
יעקב מרגי: אני אומר לך, הפתיחות האלה, כאיש ציבור, הן טובות בדיוק לשבוע-שבועיים.
<חנה סלוצקי: לא, אז אני רוצה להגיד לך שבאו חברי כנסת.
יעקב מרגי: אז יש חשיפה.
יעקב מרגי: עזבי.
<חנה סלוצקי: חברי הכנסת אמרו שהם יעשו עבור המרכזים האלה גם בבית הזה.
יעקב מרגי: לא, אני שואל עכשיו.
יעקב מרגי: אני הורה, אני בבית עם הדילמה שלי עכשיו.
יעקב מרגי: איך אני?
<חנה סלוצקי: אני מסבירה לך.
<חנה סלוצקי: אל"ף, הורים, גם כשהם בדילמה, הם מתייעצים עם אנשי חינוך.
<חנה סלוצקי: אנשי חינוך זה גורם מאוד מאוד משמעותי.
<חנה סלוצקי: ובאה מורה, הדבר הראשון שהורה מגיע, הוא יגיע לבית-הספר, הוא ישאל את המורה היועצת.
יעקב מרגי: לא תמיד.
<חנה סלוצקי: הוא יפנה.
יעקב מרגי: לא לא, בשונה ממך.
יעקב מרגי: אני אומר, יש כאלה שלא.
יעקב מרגי: אני מדבר על הנגישות.
<חנה סלוצקי: בנוסף לזה.
יעקב מרגי: תנו לה לסיים, בבקשה.
<חנה סלוצקי: המרכזים, הצוות של המרכזים, מגיע לכל מקום שבו נמצאים ילדים.
<חנה סלוצקי: מתבגרים, משאירים להם את הפרסום, טלפונים.
<חנה סלוצקי: אין עיתון שלא יצא, למשל, שפתחנו בבאר-שבע, לא היה עיתון בתוך העיר, שלא פרסמנו מספר טלפון, מה זה מרכז הגנה, את כל הנושאים האפשריים.
יעקב מרגי: באתר המשרדים הנוגעים בדבר?
<חנה סלוצקי: בכל מקום זה ישנו.
<חנה סלוצקי: במשרד הרווחה – בוודאי, יש באתר של זכויות אזרחים ודברים כאלה, אנחנו מעבירים לפרסום, זה עובר מפה לפה, אנחנו רואים שמגיעים.
יעקב מרגי: מרכזי הסיוע.
יעקב מרגי: מרכזי הסיוע, יש לכם אתרי אינטרנט, מן הסתם?
<ליאת קליין: נכון.
יעקב מרגי: ויש שם פרסום של אותם מרכזי הגנה?
<ליאת קליין: כן.
<ליאת קליין: הכל מגיע ויש הפניות ויש חיבור ואני מצטרפת לזה שהשירותים טובים, רק מה שאמרתי בהערה מקודם, שלא כולם רוצים לפנות דרך הרווחה, אלא פונים למטפלים פרטיים.
<חנה סלוצקי: רגע, עכשיו אתם מבלבלים את הדברים שלי.
<חנה סלוצקי: למרכזי הגנה, שברור פה לכולם, לא צריך שירותי רווחה.
<חנה סלוצקי: כל אזרח וכל מתבגר וכל נער ונערה יכולים לפנות ישירות למרכז, מקבלים אותם מיידית.
יעקב מרגי: מיצינו את זה, תודה.
<ליאת קליין: גם בטיפולים?