GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורלי לוי אבקסיס: ובזה הם לא ...
אורלי לוי אבקסיס: את הביטחון של האחרים.
דוד דהאן: לא ניסו אף פעם לחשוב איך להעניק ביטחון כדי שהילדים לא יזדקקו לבוא עם הסכינים האלה לבית הספר.
דוד דהאן: וזה הרה-ארגון, שאתם תתחילו לשים אצבע, להשקיע משאבים וכוח אדם בהתחלה, לפני, למנוע את העבירות.
ערן קמין: נשאיר גם את זה ב-'צריך עיון', אני מציע.
אורלי לוי אבקסיס: ד"ר קדמן, אלא אם כן יש מישהו שפספסתי.
אורלי לוי אבקסיס: משרד המשפטים רוצה לומר משהו?
דרורה נחמני-רוט: אנחנו כבר אומרים דרך חקיקת החוקים ומניעת חקיקת חוקים לא נכונים.
אורלי לוי אבקסיס: למרות שאת החוקים שאתם חושבים שהם ממש לא נכונים, בנגזרת הכי קיצונית שלה אישרתם לשלטון המקומי.
אורלי לוי אבקסיס: אז בואו נשים את זה גם ב-'צריך עיון'.
אורלי לוי אבקסיס: ד"ר קדמן.
יצחק קדמן: תודה גברתי יושבת הראש.
יצחק קדמן: אני חושב שהדיון הזה היום היה בעל חשיבות עליונה, מפני שאולי פעם ראשונה שמקבץ מאד מכובד של גורמים שונים מצביעים כולם על דבר שאנחנו טוענים אותו כבר לא מעט זמן, וזה העובדה, לא המיתוס, העובדה שיש ירידה מתמשכת, עקבית, הייתי אומר אפילו דרסטית, בעבריינות ואלימות של בני נוער.
יצחק קדמן: חשוב לומר את זה, כי מי שקורא עיתונים ואפילו מי שקורא החלטות של בית המשפט העליון, יש לי כמה כאלה, מתרשם אחרת לחלוטין.
יצחק קדמן: אגב, הנתונים הם הרבה יותר דרסטיים עוד ממה שערן הציג אותם, מפני שאם אתה משכלל את הנתונים לגידול באוכלוסייה שחל בעשור האחרון ואתה בודק שיעורים ל-1,000, הירידה היא עוד הרבה יותר דרסטית.
יוסי הראל-פיש: הנתונים שלנו הם כולם שיעורים לאוכלוסייה.
יצחק קדמן: לא, לא, אבל קודם הוזכר מספר תיקים ואני אומר שאת מספר התיקים אתה צריך - - -
יוסי הראל-פיש: מספר התיקים זו לא התופעה.
יוסי הראל-פיש: מספר התיקים זה מושפע מדברים אחרים.
יצחק קדמן: הירידה היא ירידה לכל אורך הדרך.
יצחק קדמן: אגב, גם עם הנושא האחרון שהוזכר בנשיאת סכין, הייתה ירידה דרסטית בשנה האחרונה לעומת שנה קודמת, גם בכלל בנשיאת סכין, גם בנשיאת סכין בבית ספר.
אורלי לוי אבקסיס: אז אולי פשוט לא חשפנו מספיק.
יצחק קדמן: תראו, אני לא אומר בזאת שאין בעיה.
אורלי לוי אבקסיס: אם אנחנו נמצאים במגמה וזה לא רק נתונים חד פעמיים, אז זה צריך בוודאי להעלות לנו חיוך, אבל יש להבין שהדרך עוד ארוכה.
יצחק קדמן: הדרך עוד ארוכה ולא צריך לנוח על זרי הדפנה ויש עוד הרבה מה לעשות.
יצחק קדמן: וגם מקרה אחד נוראי של רצח הוא מקרה נוראי שאסור לעבור עליו לסדר היום.
יצחק קדמן: כל זה נכון.
יצחק קדמן: אבל אנחנו צריכים להביט לנתונים ולא למיתוסים, מפני שמדיניות צריכה להיקבע על ידי נתונים, וזה מה שצריך לעשות, ואין לנו שום סיבה לא לחייך גם.
יצחק קדמן: לפעמים מותר לנו לחייך ולומר כנראה שבכל זאת משהו עבד.
יצחק קדמן: כנראה שיש השקעה רואים תוצאות ואנחנו צריכים ללכת בכיוון הזה.
יצחק קדמן: דבר נוסף שאני רוצה לומר, יש פסוק בתהילים שאומר – סור מרע ועשה טוב.
יצחק קדמן: המשמעות האמיתית של הפסוק הזה, אם אתה רוצה לסור מרע – השיטה היא עשה טוב.
יצחק קדמן: זאת הדרך.
יצחק קדמן: יותר מדי פעמים אצלנו רוצים לגרש חושך עם מקלות.
יצחק קדמן: אנחנו צועקים על החושך כי הוא לא טוב ואנחנו מרביצים לחושך כדי שיסתלק, ואנחנו לא מדליקים את האור.
יצחק קדמן: וכאן, טעות חמורה היא להשית את כל העניין על כתפי המשטרה.
יצחק קדמן: המשטרה היא התחנה האחרונה.
יצחק קדמן: הרבה פעמים הרכבת מגיעה לתחנה האחרונה לפני שהיא עצרה בכל התחנות האחרות.
יצחק קדמן: אנחנו רוצים להתגבר על תופעה של התגודדות בשתיים בלילה בפארק ועשיית רעש, ואני לא מדבר אפילו על שתייה.
יצחק קדמן: מה האלטרנטיבה שאנחנו נותנים לבני נוער?
יצחק קדמן: אני שואל בפעם המי יודע כמה.
יצחק קדמן: בכמה רשויות מקומיות מדליקים את האור במגרשי כדורסל פתוחים, קט רגל פתוחים, כדי שיהיה לנוער מה לעשות?
יצחק קדמן: בכמה מקומות בכלל עוד נשאר הנושא של מועדון נוער, שהיה פעם מאד נפוץ ונעלם כמעט לחלוטין.
יצחק קדמן: כמה משקיעים עכשיו בחופש הגדול בפתיחת קייטנות לילה?
יצחק קדמן: אומרים לי מהמשטרה שמקומות שפתחו קייטנת לילה, והיה ניסיון כזה בקריות והיה בגילה בירושלים, שיעור המעורבות של המשטרה בקריאות לגבי המקומות האלה ירד פלאים.
יצחק קדמן: אז אנחנו לא יכולים כל הזמן להמשיך ואני מסכים עם פרופסור יוסי הראל שאמר פה דבר מאד חשוב ודווקא בוועדה הזאת.
יצחק קדמן: יש תהליך דמוניזציה בלתי נסבל, שמלווה בהכללה ובהכתמה של כלל בני הנוער.
יצחק קדמן: אתמול וזה כל יום, יש לי חומר כבר לספר, על דמות הקטין בתקשורת הישראלית ואני שותף לכל מה שאמרת על חשיבות התקשורת.
יצחק קדמן: אבל אתמול אני רואה באחד האתרים, הילד הזה יגדל להיות מפלצת ועל ההורים עם כותבים, בחנו את עצמכם האם גם אתם סמרטוטים.
יצחק קדמן: זה מה שהיום מציירים כל הזמן – הילדים מפלצות, ההורים סמרטוטים.
יצחק קדמן: הילדים לא מפלצות, ההורים לא סמרטוטים, וכל מי שרוצה לסמוך על כותרות בעיתון, אני אתן לכם רק דוגמא, יש לי אלפי דוגמאות כאלה.
יצחק קדמן: ידיעה מהעיתון, "שני נערים חטפו צעיר ונמלטו איתו ברכבם".
יצחק קדמן: נורא ואיום.
יצחק קדמן: אני קורא את הידיעה בגוף הדברים, מי שנחטף הוא ילד בן 12, מי שהחוטפים הם שני צעירים בני 20 ו-24.
יצחק קדמן: אבל הכותרת אומרת – "שני נערים חטפו צעיר".
יצחק קדמן: יש לי אלפי דוגמאות כאלו.
יצחק קדמן: אחר כך אנחנו מתפלאים שהדברים הם לא רק בגדר יצירת המיתוס, שהאלימות והעבריינות גואה ולא היו מעולם ממדים כאלה.
יצחק קדמן: יש לצערי גם מי שלוקח את זה להחלטות לחקיקה ולדברים נוראים.
יצחק קדמן: תראו, אני צריך ללכת מפה, היום בצהריים יש ישיבה של ועדת הפנים.
יצחק קדמן: מישהו החליט שהמשטרה, בגלל העדר כוח אדם, במקום לתת לה כוח אדם, אז מישהו החליט להגדיל את סמכויות המאבטחים.
יצחק קדמן: לא אכפת לי בכלל מאבטחים באופן כללי, למרות שגם שם אפשר לשאול סימני שאלה, אבל החילו את זה גם על מאבטחי בית ספר.
יצחק קדמן: לפי הצעת החוק הזאת, מאבטח בית הספר יוכל להשתמש בכוח פיזי כלפי ילדים, והגענו להבנה שהדבר הזה יוגבל רק לפעילות של המאבטח למנוע מגורמים לא מוסמכים שרוצים להיכנס לבית הספר.
יצחק קדמן: זה בסדר.
אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת לסיים כי צריכה להיות פה ועדת הכנסת בנושא שמסעיר עכשיו את המערכת הפוליטית.
יצחק קדמן: אני מסיים.
יצחק קדמן: אני אומר שלפעמים המיתוסים השגויים האלה מובילים אותנו למחוזות מאד מסוכנים, ששופכים את התינוק עם המים המלוכלכים.
יצחק קדמן: בואו נדע קודם את העובדות.
יצחק קדמן: העובדות מבשרות טוב.
יצחק קדמן: לא מספיק.
יצחק קדמן: צריך להמשיך לעשות.
יצחק קדמן: את עיקר העשייה בואו נשקיע בחינוך, בהסברה, במתן מענים אלטרנטיביים לדפוסי בילוי שעות הפנאי, מפני שהדברים האלה עוזרים.
יצחק קדמן: אנחנו יודעים שמקומות שאנחנו מדברים עם בני הנוער ואנחנו משקיעים בהם – יש תוצאות.
אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה ובאווירה הזו נסכם את הדיון: אז בהחלט יש בשורות לגבי המגמה של הירידה הן בקרב הנושאים של אלכוהול בקרב בני נוער והן בנושא האלימות בהן מעורבים בני נוער.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מבקשים באמת לבדוק את הנושא של העצמת הורים והתערבות הורית בכל התחומים שבהם נגענו וכאן כמובן יש משקל יתר למשרד החינוך וגם לפרויקט עיר ללא אלימות, שם יש גם מעורבות של הקהילה.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו נבקש העברת נתונים עדכניים, גם אלה שנחשפו עכשיו בישיבה, שקודם לא היו לנו על השולחן, וגם כאלה שעתידים להגיע, כדי שנוכל להמשיך ולערוך מעקב.
אורלי לוי אבקסיס: וכאשר אני מדברת על נתונים עדכניים שיש לנו עכשיו, שהוצגו כאן, אז זה על המגזר הערבי, נוער עולה ונוער בסיכון וכמובן בהמשך.
אורלי לוי אבקסיס: כמו כן אנחנו נוגעים לכל מי שנוגע בדבר, הן לשלטון המקומי והן למשרדים השונים במדינה, להגביר את הנושא של מילוי תכניות לשעות הפנאי של בני נוער, בעיקר בחופשה הגדול, תוך שימת דגש על כך שבואו לא נשכח שהמצב הכלכלי היום של ההורים, והיכולת שלהם לשלם בעבור כל תעסוקה של הילדים הולכת וקטנה.
אורלי לוי אבקסיס: לכן המאמץ הזה לא רק שהוא מיטיב וגם עוזר מבחינה חברתית, בשורה התחתונה מוכח שהוא גם מצמצם את התופעה של עבריינות ושל שימוש באלכוהול.
אורלי לוי אבקסיס: בואו ניתן להם סיבות אחרות להתכנסויות ולבילויים.
אורלי לוי אבקסיס: שלום חברים.
אורלי לוי אבקסיס: ראשית אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה לזכויות הילד.
אורלי לוי אבקסיס: התאריך – 16 ביולי 2012, כ"ו בתמוז, תשע"ב, השעה 11:05.
אורלי לוי אבקסיס: הנושא היום הוא אפליה בקרב ילדים על רקע משקל.
אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת להודות שהחשיפה שלי לנושא הזה בדרך כלל הייתה לפי מה שהזינו אותנו הן משרד הבריאות והן המשרדים האחרים, בתכניות כאלה ואחרות; ומסתבר שישנו צד נוסף, שאולי ראוי לשים אותו על השולחן בטרם אנחנו חורצים איזה שהוא נוהל מסוים או התנהלות מסוימת, מול התופעה של עודף משקל בגילאים כאלה ואחרים, כאשר אנחנו שמים דגש בוועדה הזו על ילדים ובני נוער, והאם הכוונות הטובות שלנו בסופו של דבר יכולות להביא גם לפגיעה כזו או אחרת בקרב הילדים.
אורלי לוי אבקסיס: שווה לשמוע אסכולות נוספות, מה גם שמחקרים שהביאו לידיעתי, נתנו לי פרספקטיבה חדשה ונכונות לראות את כל התמונה, כי בטרם אנחנו מגלים את כל מה שעומד על הפרק, תוך כדי התייחסות למחקרים השונים.
אורלי לוי אבקסיס: ואתם קצת תזדעז
אורלי לוי אבקסיס: עו היום לדעתי, או לפחות תופתעו מהנתונים שיוצגו כאן וביחד אולי נחשוב מה ניתן לעשות ואיך ניתן לצמצם את הפגיעה.
אורלי לוי אבקסיס: לפי מה שאני מבינה, הקורבנות העיקריים מבחינה חברתית בקרב ילדים, בסופו של דבר אם אנחנו מסתכלים על הגרף, הם דווקא אותם ילדים שנתפסים, הן בעיני החברה והן בעיני עצמם כסובלים מעודף משקל, הם נרדפים, הם הופכים להיות סוג של האוט סיידרים, ובחלק מהמקרים אפילו ההורים, בלי לדעת או בלי הכלים הנכונים, אפילו מעודדים את התחושה הזו.
אורלי לוי אבקסיס: אם אנחנו מדברים על כך, ואת זה אנחנו תיכף נראה בהמשך, במצגת, מה ההורים היו מוכנים שהילדים שלהם יהיו או יסבלו במקום עודף המשקל, זה די מזעזע, ובחלק לא פחות מהמקרים בהם איך ילדים תופסים את עצמם ואת האשמה שלהם והאם הם נדחים לשולי החברה בגלל משקל כזה או אחר זה בגללם, ולמה הם מוכנים לקבל את זה.
אורלי לוי אבקסיס: לפני שנתחיל בדיון הרב משתתפים פה, אני באמת אפנה לאיילת קלטר, בעבר דיאטנית ראשית, והיום אולי בין המובילים בנושא הזה.
אורלי לוי אבקסיס: דרך אגב, כאשר הגיעה אלי הפניה, אני שאלתי כמה אנשי מקצוע מתחום הבריאות, פרופסורים, דוקטורים, מי שמתעסק בנושא הזה, אם מקובלת עליו האבחנה הזאת ומבין את הקושי שבו אנחנו נמצאים, ובכלל מחזיק בתפיסה של מה שאנחנו עושים עד עכשיו הוא לא נכון.
אורלי לוי אבקסיס: מסתבר שיש לא מעט, אנחנו נשמע גם אותם.
אורלי לוי אבקסיס: בבקשה אילת, רשות הדיבור אליך.
איילת קלטר: אז אלף תודה רבה לחברת הכנסת אורלי לוי, שפתחה את הדלת לדיון הזה שנראה לי דיון מאד מאד חשוב.
איילת קלטר: אני דווקא רוצה להתחיל עם סיפור אישי.
אורלי לוי אבקסיס: תכווני אליך את המיקרופון.
איילת קלטר: אני חוזרת ואני רוצה להגיד תודה רבה לחברת הכנסת אורלי לוי, שפתחה את הדלת ואיפשרה את הדיון הזה, שאני חושבת הוא ראשון מסוגו בתחום הזה או בנושא הזה בארץ.
איילת קלטר: אני דווקא רוצה להתחיל עם סיפור אישי, באמת אישי על הילדה שלי, ואני מספרת עליה כי היא נתנה לי אישור לדבר עליה.
איילת קלטר: יש לי ילדה שמנמונת בבית, וזאת ילדה מסוג הילדות שכשהיא מגיעה לרופא הילדים אז הוא אומר לה – אם היית יורדת רק שני קילו היית מדהימה.
איילת קלטר: וסיפור שהיה כך היה: לפני כמה שנים טובות משרד הבריאות טרח למדוד את הילדים בבית הספר, ושלח לכל ההורים שמחר ישקלו את הילד בבית הספר.
איילת קלטר: התעניינו בזה בבית והחלטנו לא לעשות מזה עניין.
איילת קלטר: רק שלחתי מייל למורה שאני מאד מבקשת שיכבדו את הפרטיות של כל הילדים.
איילת קלטר: דיברנו על זה והכנתי את הילדה שלי, ואיך שהוא היא עברה את כל האירוע הזה בסדר גמור.
איילת קלטר: חזרנו הביתה וחזרנו לשגרת יומנו.
איילת קלטר: עברו שלושה ארבעה ימים והילדה מגיעה הביתה ואני רואה ילדה עצובה, מכורכמת פנים.
איילת קלטר: אני לא יודעת כלום.
איילת קלטר: אני אומרת לה י' מה קורה, י' מה קורה, היא לא מדברת.
איילת קלטר: בסופו של יום, בסוף ערב שאני ראיתי שהילדה שלי פשוט נעלמת לי, היא מוציאה מהתיק שלה מכתב עבה – 3-4 עמודים – ובתוכו הסברים כמה היא לא בסדר והיא צריכה מיד לגשת לרופא המשפחה או לרופא הילדים, לגשת לדיאטנית ולהוריד מיד ממשקלה.
איילת קלטר: אני ראיתי שהילדה שלי פשוט מבועתת ומה שהיא בעצם היא אמרה לי, היא אמרה לי בצורה כזאת – "אמא את כועסת עלי?".
איילת קלטר: אני פשוט הייתי בהלם.
אורלי לוי אבקסיס: בת כמה היא הייתה אז?
איילת קלטר: היא הייתה אז בת 9, משהו כזה, אולי בת 10.
איילת קלטר: אני לא יודעת מתי משרד הבריאות שוקל.
איילת קלטר: ואז אמרתי לה, ואל תתפסו אותי במילותיי, אמרתי לה י', אמא שלך אשת מקצוע רצינית, את יודעת שאני דיאטנית קלינית?", אז היא אומרת לי "כן".
איילת קלטר: ואמרתי להן, ואתם תסלחו לי על מה שאני אגיד "ואתם לא תכעסו אם אני אזרוק את הנייר הזה לפח?" היא אמרה לי "אמא באמת?
איילת קלטר: את לא מענישה אותי?" אמרתי לה "י', על מה אני מענישה אותך?
איילת קלטר: " זה היה סיפור אמיתי ומפה אני רוצה להיכנס לנושא ואני אתחיל.
איילת קלטר: העולם, בעיית השמנה, אין ויכוח על זה, כולם רוצים לרזות, גם על זה אין ויכוח.
איילת קלטר: יש ישנן שלוש מילים, מה זאת אפליה על רקע משקל, כדי שכולנו נדבר באותה שפה, זו אפליה המופנית כנגד אנשים בעלי עודף משקל, על פי רוב בעקבות תפיסות סטראוטיפיות על אנשים בעלי עודף משקל, כניחנים בכל מיני תכונות שליליות.
איילת קלטר: האפליה הזאת באה לידי ביטוי היום באפליה במקומות עבודה, באי קידום, באפליה מאד מאד חזקה בקרב רופאים, הקנטה, שימוש במילים פוגעניות.
איילת קלטר: דוגמא אחת, חוק זכויות החולה אומר – מטפל או מוסד רפואי לא יפלו בין מטופל למטופל מטעמי דת, גזע, מין, לאום, ארץ מוצא וכו'.
איילת קלטר: אין התייחסות לנושא משקל והמחקרים מראים שמרבית הרופאים הם המפלים העיקריים.
איילת קלטר: הסטטיסטיקה מדברת על 60% מהרופאים שמפלים את האדם על רק משקלו.
אורלי לוי אבקסיס: זאת אומרת כאשר הוא בא במשקל עודף, הוא מקבל פחות יחס מאותו רופא שאמור בעצם לטפל בו.
איילת קלטר: כן.
איילת קלטר: ממש ככה.
איילת קלטר: זאת אומרת אם כואבת לי הברך - - -
אורלי לוי אבקסיס: 60%.
איילת קלטר: 60%, אפילו יש יותר.
איילת קלטר: זה הרופאים, אחיות, דיאטניות, אבל הכי חזקים זה דווקא הרופאים והאחיות.
איילת קלטר: לא ניכנס לזה, כי זה באמת נושא בפני עצמו, אבל הם מכל המחקרים, ויש המון.
איילת קלטר: בעיקר מי שמובילה את המחקר הזה זו אוניברסיטת ייל, וזה מראה את הסטטיסטיקה הזאת.
איילת קלטר: שיעור האפליה על רקע משקל עלה בעשור האחרון ב-66%, וניתן להשוות אותו לאפליה על רקע גזע בארצות הברית.
איילת קלטר: דרך אגב, בארץ הממדים אותו דבר, עדיין אין נתונים מחקריים, אבל זה מה שהמחקרים מראים.
איילת קלטר: ופה סתם לדוגמא תמונה של קבוצה בפייסבוק – I HATE FAT GIRLS.
איילת קלטר: רק תקבלו את המושג לאין מגיעה האפליה.
איילת קלטר: בעצם למה מתעוררת האפליה הזאת, היא בעיקר נשענת על סטיגמות ודעות קדומות שאומרות - האדם אשם ואחראי על משקלו, השמנה היא תולדה של העדר כוח רצון ונחישות.
איילת קלטר: עוד תפיסה שהיא מאד מאד חזקה בקרב החברה היא שאשם ...
איילת קלטר: להפחדה, ייגרמו לשינוי ויובילו את האדם להוריד ממשקלו, ובעצם הטענה אומרת שהשמנה היא עדות לכישלון.
איילת קלטר: רק לסבר לכם את התחושה, זה הסטיגמות.
איילת קלטר: כל המידע פה מבוסס, דטא בייס, יש פה חוברת ובסוף יש שישה עמודי ביבליוגרפיה למי שמעוניין לבדוק.
איילת קלטר: זה הסטיגמות הקיימות.
איילת קלטר: סיבה נוספת לקיום האפליה נשענת גם על מדיניות חברתית ורפואית - ופה אני כן רוצה לשים דגש – שמציגה את האדם בעודף משקל באופן שלילי, משפיל ופוגע בכל אמצעי התקשורת; שמגדירה ומודדת את האדם, זהותו וערכו בעיני עצמו ובעיני החברה באמצעות המשקל; שנלחמת היום בהשמנה, אבל בעצם הפכה את המלחמה למלחמה בשמנים, ובעצם שגרמה לאדם בעודף משקל להיות משוכנע שזה היחס שהוא ראוי לקבל.
איילת קלטר: ועוד, היום התפיסות המדיניות-חברתיות בנושא הטיפול בהשמנה אומרות והופכות כל עגלגל לשמן וחולה, כאשר אנחנו בעצם יודעים שמשקל אינו מדד לבריאות ואריכות ימים.
איילת קלטר: ואולי הדבר הכי חשוב שמסרבת להודות, שאין כרגע פתרון אמיתי לבעיית ההשמנה, ו-95% מהאנשים המנסים לרזות, מעלים את משקלם תוך 5 שנים.
איילת קלטר: זאת אומרת, כשאנחנו שולחים את האדם לרזות, אנחנו שולחים אותו בעצם ל-DEAD END.
איילת קלטר: למה בעצם, ואנחנו פה מתכנסים בעיקר בגלל אוכלוסיית הילדים, מאחר שהיא האוכלוסייה הכי פגיעה היום בכל הנושא של עודף משקל.
איילת קלטר: אלף זו האוכלוסייה החלשה ואין על זה ויכוח.
איילת קלטר: נקודה נוספת היא החרדה האין סופית של ההורים, שמא הילד שלהם יהיה שמן, ואז בעצם מתוך הרצון להציל אותו, הם עושים לו מה שכל הזמן החברה עושה לו – מנסים להרזות אותו.
איילת קלטר: אבל הילד לא יכול לרזות, והם מכניסים אותו ללופ אין סופי.
איילת קלטר: הם מצד שני חרדים בטירוף שיקרה לו משהו, מצד שני חוסר האונים שלו, של ההורה מול הילד, הופך את הילד לפגוע מאד.
איילת קלטר: נקודה נוספת.
איילת קלטר: בחברה שלנו הילד נתפס כמייצג את ההורה.
איילת קלטר: כלומר, אם הילד שלי שמן והתפיסה היא שהשמנה היא כישלון – אז בעצם זה הילד שלי והוא העדות לכישלון שלי.
איילת קלטר: אז בעצם אני אנסה בכל דרך לשנות את מה שהוא.
איילת קלטר: הילד נתון להשפעה חזקה של קבוצת השווים, מה שנהוג לכנות ה-peer groups.
איילת קלטר: הוא חשוף לתקשורת חד צדדית אינטנסיבית, שכוללת ומייצרת מסרים שהתוצאה שלהם זה דה-לגיטימציה.
איילת קלטר: סתם לדוגמא, אם תסתכלו על התמונות בתקשורת.
איילת קלטר: לא משנה איך מדברים, תמיד יציגו ילד שמן מאד, תמיד הוא ייתפס כבטלן, תמיד אוכל ג'אנק פוד ותמיד - - -
אורלי לוי אבקסיס: הבדיחה של החברה'.
איילת קלטר: הבדיחה של החברה', ממש נכון.
איילת קלטר: אז הילדים האלה בעצם ממולכדים.
איילת קלטר: הם חווים בצורה אין סופית פגיעה מהבית, הם חווים פגיעה מהחוץ, מרביתם נולדים וגדלים לתוך עולם שבעצם מטיל ספק בהווייתם ובנראות שלהם.
איילת קלטר: מרביתם חיים באופן תמידי מתוך צורך לשנות את עצמם כדי להתאים למסרים ולנורמות שהעולם הזה מכתיב להם.
איילת קלטר: ועכשיו קצת עובדות, כדי שלא נטייל בחלל ריק.
איילת קלטר: במחקר שבדק 4,700 ילדים עם עודף משקל, 47% מהבנות, 34% מהבנים עם השמנה, דיווחו על הקנטות על רקע משקל מצד בני משפחתם.
איילת קלטר: גם אם ההורה לא מפלה את ילדו, אבל מזלזל ונוהג כך בילדים או אנשים אחרים בעודף משקל, הילד חווה את אותו יחד נגטיבי ומפלה, כמופנה אליו.
איילת קלטר: 44% מהמבוגרים שהם שמנים דיווחו על מצוקות בילדותם מצד אמם, שהיו קשורות לעודף המשקל, ו-34% דיווחו על הצקות מצד האב.
איילת קלטר: מחקר שנערך בימים אלה, במאי 2012, הוא יתפרסם באוגוסט, מראה 29 בתי ספר באוקלהומה.
איילת קלטר: ילד בעודף משקל הוא השנוא ביותר על ידי חבריו.
איילת קלטר: רק תנסו לחשוב איך ילד כזה צריך לקום כל יום לבית הספר.
איילת קלטר: באיזו חוויה ומתוך מה הוא מתנהל בחיי היום יום.
איילת קלטר: עוד עובדות, וזה דרך אגב תמונות מקמפיין גדול שנעשה בארצות הברית, ותחשבו בעצם איך הילד הזה חווה, במה מאשימים אותו כל הזמן.
איילת קלטר: בקרב צעירים בעלי עודף משקל, 30% מהבנות, 24% מהבנים מופלים.
איילת קלטר: ככל שמשקל הגוף עולה האפליה מתעצמת.
איילת קלטר: בקרב שמנים מדברים על 66% קורבנות.
איילת קלטר: כאן אתם יכולים לראות את הנטייה ואת ההצקות האין סופיות ואתם יכולים לראות שבעצם מעודף משקל הילדים סובלים הכי הרבה, אבל הנתון שיותר מעניין פה זה להשוות בין החוויה האובייקטיבית לחוויה הסובייקטיבית.
איילת קלטר: זאת אומרת, הילד בעודף משקל חווה רק 40% אפליה, אבל המציאות מדברת על 78%.
איילת קלטר: תשאלו מה הפער?
איילת קלטר: הפער הוא בעצם שהילד בעודף משקל משוכנע שהוא ראוי ליחס שהוא מקבל.
איילת קלטר: אז הוא אפילו לא חווה את זה כאפליה וכפגיעה.
אורלי לוי אבקסיס: כאילו שזה מגיע לי שמתייחסים אלי ככה?
איילת קלטר: כאילו שזה מגיע לי שמתייחסים אלי ככה, כן.
איילת קלטר: ככה אני ראוי.
איילת קלטר: האופן בו פוגעים בבני נוער, ואתם יכולים לקרוא בעצמכם, עושים מהם צחוק, קוראים בשמות גנאי, מעירים הערות, מעירים בזמן פעילות גופנים, מתעלמים.
איילת קלטר: כלומר, הילד חווה הצקה מבית, הוא חווה גם הצקה אין סופית מחו"ל.
איילת קלטר: אמצעי התקשורת: קבוצה בפייסבוק.
איילת קלטר: מה יותר מצחיק, שואל מנהל קבוצת אנשים ומפלים בפייסבוק 19,000 חברים – שמן שנופל לתוך מים או שמן שנופל ביבשה?
איילת קלטר: ובקבוצת הפייסבוק הנוספת – hate when fat girls wear tight clothes I נשאלו החברים – איך אתם מרגישים שאתם רואים בחורה שמנה לובשת בגדים צמודים.
איילת קלטר: זאת אומרת, בעצם לכל מקום שהוא לא הולך, הילד הזה, הוא מותקף.
איילת קלטר: ואיך הילד מוצג באמצעי התקשורת?
איילת קלטר: תמיד בזילות.
איילת קלטר: תמיד בהשפלה.
איילת קלטר: בלי פנים, או תמיד באיזו תנועה מבזה.
איילת קלטר: עכשיו, נורא חשוב גם לשים לב, גם אם נדבר על ילד שהוא קצת עגלגל, שזה סבבה, שהוא צ'אבי לחלוטין, הוא תמיד ילווה בתמונות של אותם ילדים שהם מאד מאד שמנים.
איילת קלטר: כלומר, מה במוח שלנו כבני אדם שצופים בתקשורת, נצרב כל הזמן.
איילת קלטר: במילון של הילדים: "אמא לא מחבבת אותי.
איילת קלטר: כשהיא באה לקחת אותי מהגן השאלה הראשונה שלה היא מה אכלתי, ולמה כל כך הרבה".
איילת קלטר: "אני הכי אוהב לאכול לבד בחדר, כשאף אחד לא סופר לי ומודד לי".
אורלי לוי אבקסיס: רגע, זה בעצם ציטוטים של ילדים.
איילת קלטר: של ילדים אמיתיים, כן.
איילת קלטר: "אני יודע שאמא כל הזמן בולשת אחרי.
איילת קלטר: אני כל הזמן מרגיש אשם.
איילת קלטר: אני שונא את עצמי כי אני יודע שאני גונב אוכל".
איילת קלטר: "שוב לא בחרו בי לכדורגל.
איילת קלטר: בלעתי את הדמעות ואמרתי שבעצם בכלל לא רציתי לשחק".
איילת קלטר: "אני באמת מאמינה שעד שלא אהיה רזה, איש לא ירצה אותי.