GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אביב לבנת: אני מייצג כאן את קרן "רז רם", שזאת עמותה, קרן חדשה שעוסקת בפעילות של אמנות וחונכות בקרב יתומים בעיקר וילדים בסיכון במגזר הערבי, הדרוזי, היהודי, חובש הכיפה והחילוני.
אביב לבנת: אני מודה לכם קודם כל שהזמנתם אותי ואת גברת נורית גורדון, מנהלת הקרן.
אביב לבנת: רק במשפט אחד אני רוצה להגיד - אני קצת מתרגש, זה פעם ראשונה שאנחנו בפורום כזה.
אביב לבנת: אנחנו באים מהשטח, מעשייה אמנותית ומעשייה חינוכית.
אביב לבנת: אני קצת הייתי נבוך כשראיתי טלוויזיה ושמעתי את האלוף מתראיין.
אביב לבנת: לא משנה לי מי הרג את הילד מוחמד א-דורה.
אביב לבנת: והייתי נבוך עוד יותר כשבמה
אביב לבנת: לך חצי השנה האחרונה הייתי הרבה מאוד בחוץ-לארץ, במסגרת הופעות והסברה וראיתי את הפלקטים שהרשות הדפיסה במאות אלפי עותקים, פלקטים שעושים שימוש בילד.
אביב לבנת: אחד מהפרוייקטים שלנו, שנקרא "יתומים ללא גבולות", מתקשר לנושא שאתם עוסקים בו.
אביב לבנת: שמענו את הדברים על קו התפר.
אביב לבנת: קודם כל, איפה זה קו התפר?
אביב לבנת: אנחנו התחלנו היום פרוייקט ביפו, אחרי המאורעות.
אביב לבנת: אנחנו כבר כמה חודשים פועלים להגשמתו אבל המאורעות פרצו ואנחנו פתחנו ב"קו התפר" ביפו, וב"קו התפר" בחורפיש.
אביב לבנת: אני מסכם, על אף שיש לי המון מה לדבר, אגיד רק משפט אחד.
אביב לבנת: אם אנחנו נשב בדיונים על מעמד הילד ונדבר במונחים פוליטיים או טקטיים, של מי ירה ומי הרג, לא יקרה שום דבר למעמד הילד.
אביב לבנת: אם צריך לעשות משהו - וגברתי משתמשת כל הזמן בתקנונים של האמנה הבינלאומית - במישור הזה צריך להוציא את הילדים מתוך המשחק, להשתמש בתקנונים האלה אבל משני הצדדים, ובפעם הבאה אולי להביא גם נציגים פלשתינאים באופן מיוחד, למרות מצב הלוחמה.
תמר גוז'נסקי: ניסינו.
אביב לבנת: להביא ילדים מהרשות הפלשתינאית ואיתם ביחד לדבר על מעמד הילד, מאותה זווית.
שאול גולדשטיין: דבר ראשון, אני מקווה שהתוצאה של הדיון תהיה לפחות קריאה של הכנסת לחזק את השירות הפסיכולוגי.
שאול גולדשטיין: אפשר לדבר אחר-כך אם ילד צריך לראות מישהו מוכר או לא מוכר, וכמה גם הכירו פסיכולוגים לפני המאורעות, אבל צריך לתגבר את שירותי הרווחה ואת הפסיכולוגים.
שאול גולדשטיין: ברור לכולם ש-3 תקנים לא יספיקו אפילו למועצה אחת.
שאול גולדשטיין: דבר שני, אני מבקש שתצא מפה קריאה.
שאול גולדשטיין: באפרת הרב ריסקין גייס 100,000 דולר על מנת להקים מרפאה בואדי ניס(?), שזה ישוב ערבי פלשתינאי בשטח B.
שאול גולדשטיין: הרשות הפלשתינאית לא מוכנה בשום אופן להעביר את הציוד למרפאה.
שאול גולדשטיין: אולי אפשר יהיה להעביר דרכך את הציוד למרפאה, שמטופלים בה ילדים ומבוגרים.
שאול גולדשטיין: אז אולי גם נרוויח בזה משהו.
שאול גולדשטיין: זה רק מוריד קצת חלק מה"קרניים" של המתנחלים.
שאול גולדשטיין: דבר שלישי, אנחנו מדברים האם הפלשתינאים כן שולחים את הילדים שלהם או לא שולחים את הילדים שלהם.
שאול גולדשטיין: אני מחזיק בידי קריקטורה שפורסמה בעיתון "אל קודס", עיתון פלשתינאי, לא עיתון שלנו, מיום 5.10, לפני חודש.
שאול גולדשטיין: הראו שם ערבי עם כפייה (כלומר, זה לא מתנחל) מחזיק ילד ומתחבא מאחוריו.
שאול גולדשטיין: הכדורים שורקים, הילד בוכה, והוא מחזיק ביד השניה שלו חופן דולרים.
שאול גולדשטיין: כשהפלשתינאים מפרסמים קריקטורות כאלה על עצמם, כנראה חלק מהם מבינים את השימוש הציני שהם עושים בילדים.
תמר גוז'נסקי: לא נתחיל עכשיו בפרשנות של קריקטורות.
דרורלי ריינר: אני פסיכולוגית בבית-ספר הרוא"ה בגילה.
דרורלי ריינר: אני רוצה להוסיף איזה מלה ממבט של מי שאמון על חיזוק כוחות ההתמודדות של הילדים, של המורים, של התושבים בגילה.
דרורלי ריינר: ידוע שבמודלים של התמודדות במצבי לחץ מדגישים את ההיבטים החברתיים, של התמיכה החברתית.
דרורלי ריינר: אנחנו רואים את זה ברחוב האנפה, איך מתגבשת תמיכה חברתית, וגם בגילה באופן רחב יותר.
דרורלי ריינר: הדבר השני החשוב הוא איזה אמונה בערכים.
דרורלי ריינר: אני מרגישה שכל מיני דיבורים מחלישים מאוד את העמידה, את עצם האמונה בצדקת ישיבתנו בארץ הזאת.
דרורלי ריינר: אם מדברים על תמיכה חברתית ומדברים על תמיכה ערכית אז הייתי מצפה שהדברים בתחום הזה ייצאו גם מכאן.
תמר גוז'נסקי: אני רוצה, ברשותכם, לומר שהיו הרבה התלבטויות לפני שכינסנו את הדיון הזה.
תמר גוז'נסקי: החלטנו לקיים את הדיון על ילדים במצבי עימות בקו התפר בתשובה לחבר הכנסת זנדברג וחילקנו את זה לשני דיונים: דיון אחד פנים-ישראלי ודיון שני על העימות הישראלי-פלשתינאי.
תמר גוז'נסקי: למרות שבשני המקרים מדובר באיזה מושג של תפר והדברים הם לא חד-משמעיים.
תמר גוז'נסקי: החלטנו לקיים את הדיון הזה עוד לפני שפנית, חבר הכנסת זנדברג, מהסיבה המאוד ברורה, שהלכה והתבררה, שאת המחיר היקר ביותר, הקשה ביותר והחמור ביותר משלמים הילדים.
תמר גוז'נסקי: קודם כל הילדים שנפגעים ישירות אבל גם הילדים כקבוצה גדולה בחברה הישראלית.
תמר גוז'נסקי: כאן הדברים תוארו: הילדים שצופים בטלוויזיה, הילדים ששומעים, הילדים שחיים באווירה הקשה, מה שסיפרו פה הילדים מנתניה: לא ללכת לקניון, לא ללכת להצגה.
תמר גוז'נסקי: ככל שהעימות הזה יתמשך כמובן מצבם של הילדים יהיה קשה יותר.
תמר גוז'נסקי: יש בינינו ויכוח לגבי הסיבות.
תמר גוז'נסקי: כולנו כמובן נצהיר, אם נישאל, שהיינו רוצים שהסכסוך יגמר מחר ושהשלום ישרור מחרתיים והכל יגמר.
תמר גוז'נסקי: יחד עם זה, אני חושבת שעדיין יש גם בתוכנו מי שחושב שמותר בשם המחשבות הפוליטיות שלו לעשות שימוש כזה או אחר בילדים.
תמר גוז'נסקי: ראיתי בזעזוע את הדרך המתוקשרת שבה הוצגו שלושת הילדים ממשפחת כהן והרגשתי רע מאוד עם זה.
תמר גוז'נסקי: לא מספיק האסון שקרה להם, עוד הכל היה כל-כך מתוקשר, בלי שום חשיבה על מה שזה עושה לילדים.
תמר גוז'נסקי: אבל אני אומרת, יש על זה ויכוח מאוד גדול.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שאנחנו נצטרף לקריאה שד"ר קדמן העלה פה לגבי הנושא הכללי, שאנחנו צריכים לפתור את הסכסוך ולהציל את הילדים.
תמר גוז'נסקי: אבל עד שזה יקרה, ואינני יודעת מתי זה יקרה, אני רוצה בכל זאת לומר כמה דברים.
תמר גוז'נסקי: הדבר הראשון הוא ביחס לצבא.
תמר גוז'נסקי: אמרתי קודם את הדברים.
תמר גוז'נסקי: אני רק אחזור במשפט אחד.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שזאת דרך של התחמקות, למרות שאדוני הסביר כפי שהסביר.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שהצבא כן צריך להיות שקוף בנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: אם אנחנו מקבלים מידע שילד מוגדר עד גיל 12,אני רוצה לדעת מה עמדת הצבא לגבי זה, במפורש, לא בכלל ולא בערך.
אליעזר זנדברג: הוא אמר את זה כאן ואת מתעלמת, עם כל הכבוד.
אליעזר זנדברג: שאלתי אותו האם עמדת הצבא היא לפי מה שכתוב בשורה בעיתון "הארץ" והתשובה היתה: לא.
אליעזר זנדברג: את לא יכולה לסלף את דבריו של נציג הצבא.
אליעזר זנדברג: הוא אמר שעיתון "הארץ" לא קובע את הוראות הפתיחה באש.
תמר גוז'נסקי: לא אמרתי שהעיתון קובע.
תמר גוז'נסקי: חבר הכנסת זנדברג, עמדנו על כך שהצבא ישתתף בדיון הזה כי רצינו שהצבא יבוא ויאמר את דברו.
תמר גוז'נסקי: אני מצטערת שלא שמעתי מהצבא מהי הגדרת "ילד" ומהן ההנחיות לפתיחה באש כלפי ילדים.
תמר גוז'נסקי: אם אתה לא יודע מה זה ילד אז אתה לא יודע מה זה ההנחיות לפתיחה באש כלפי ילדים.
תמר גוז'נסקי: דבר שני, אני רוצה לומר שהצבא לא הסביר מדוע בכל זאת נפגעו ונהרגו כל-כך הרבה ילדים.
אליעזר זנדברג: אולי כי הם היו שם.
תמר גוז'נסקי: בוודאי שהם היו שם.
תמר גוז'נסקי: אני לא מתווכחת על כך שהם היו שם.
אליעזר זנדברג: את לא יכולה להתעלם מ-50% מהסיטואציה.
אליעזר זנדברג: עם כל הכבוד, את הופכת את זה לדיון פוליטי.
אליעזר זנדברג: אם הילדים מגיעים לשם, וזה כן חשוב - - -
עסאם מח'ול: אתה אומר דבר חמור: שהבעיה שלהם היא שהם היו שם.
עסאם מח'ול: הבעיה היא שאתה שם.
תמר גוז'נסקי: חבר הכנסת זנדברג, אני לא מתווכחת עכשיו על השאלות למה היו וכמה היו.
תמר גוז'נסקי: כשישבנו עם המשטרה התווכחנו באופן מאוד ברור על הנושא הזה, כי יש הגדרה שאסור לפגוע בילדים.
תמר גוז'נסקי: המשטרה לא התווכחה איתנו על גיל אלא ניסינו לברר מדוע ירו מאחור בילדים וכל מיני נקודות.
תמר גוז'נסקי: לדאבוני את הדיון הזה לא יכולנו לקיים היום עם הצבא כי הצבא לא הניח בפנינו את הנתונים.
אליעזר זנדברג: הצבא הסביר שאם הם יגידו בפומבי את הוראות הפתיחה באש אנחנו נהיה מסייעים בידי האוייב, שינצל לרעה את המידע הזה.
אליעזר זנדברג: אני לא חושב שוועדה של הכנסת צריכה לסייע לאוייב.
אליעזר זנדברג: זה בדיוק העניין היחיד.
אליעזר זנדברג: אל"מ רייזנר הסביר את הדברים.
אליעזר זנדברג: חבר הכנסת מח'ול, אני יודע שזה לא נוח לך אבל יש מלחמה.
תמר גוז'נסקי: חבר הכנסת זנדברג, מעבר לוויכוח הפוליטי, אני חושבת שהטענה של הצבא לא מקובלת עלי.
תמר גוז'נסקי: עליך היא מקובלת.
תמר גוז'נסקי: לכן אני מסכמת שהטענה של הצבא עלי לא מקובלת.
תמר גוז'נסקי: הנקודה השניה עוסקת בשירותים.
תמר גוז'נסקי: קיבלנו פה דיווח שמשרדי הממשלה הנוגעים בדבר הצליחו להוסיף בערך 3 תקנים של עובדים סוציאליים ו-3 תקנים של פסיכולוגים.
ברוך שוגרמן: והוספנו גם מאות אלפי שקלים.
ברוך שוגרמן: נשמח לקבל תקציבים גם לשנה הקרובה.
תמר גוז'נסקי: אני לא יודעת מה יהיה בשנה הקרובה.
תמר גוז'נסקי: אני מבקשת ממכם, נציגי המשרדים, תשמעו את הזעקה שהיתה פה ואת הקריאה שהיתה פה, שהעזרה שלכם היא טיפה בים.
תמר גוז'נסקי: אני לא מזלזלת ב-3 תקנים ואני לא מזלזלת בנתונים שאדוני מסר.
תמר גוז'נסקי: אבל היתה פה זעקה והזעקה היא אמיתית ונכונה.
תמר גוז'נסקי: אם תשאלו אותי, מדובר על תגבור המערך הזה לא רק בבתי-הספר שנמצאים בהתנחלויות או בגילה.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שגם בתי-הספר בנתניה צריכים את העזרה הזאת, ושמענו את הילדים.
תמר גוז'נסקי: לכן, אם אנחנו היום נמצאים במצב שכזה אז לפני שהמבוגרים והפוליטיקאים יגמרו את כל הנושא הגדול של הסכסוך, אני חושבת שהזעקה הזאת לסיוע היא חשובה מאוד וצריך להיענות לה.
תמר גוז'נסקי: לגבי מה שמר שאול גולדשטיין העלה: אני לא מכירה את הפרטים.
תמר גוז'נסקי: אני מוכנה אחרי הישיבה לשמוע את הפרטים.
תמר גוז'נסקי: אני פניתי לראש הממשלה ושר הבטחון בהקשר הומני כזה, כאשר שמעתי שלא איפשרו כניסה של ציוד ממצרים, שנתקע ובסופו של דבר חזר למצרים, והיה גם ויכוח על כניסה של חיסונים.
תמר גוז'נסקי: דיברתי עם רופא שמנהל רשת מרפאות התנדבותיות בגדה והוא סיפר שנגמרים להם החיסונים בעקבות המצב הזה, דבר שבאינתיפדה הקודמת היו לו השלכות כי אחר-כך פרצו מגיפות.
תמר גוז'נסקי: לא נכנסנו היום לנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: אני מסכימה איתך לגבי העניין ההומניטרי.
תמר גוז'נסקי: גם בתקופת מלחמה מישהו צריך לדאוג שחיסונים יגיעו בזמן, שתרופות יגיעו בזמן, שילדים יפונו בזמן לבתי-חולים וכל מה שאנחנו מדברים עליו.
תמר גוז'נסקי: אני מודה לכל המשתתפים.
תמר גוז'נסקי: אני מודה לילדים שהגיעו.
תמר גוז'נסקי: נסיים בתקווה שיהיה שלום.
תמר גוז'נסקי: מושג ילדים בסיכון נעשה אם אפשר לומר יותר תקשורתי ויותר שומעים אותו, אבל הרבה פעמים לדאבוני הרב הפירוש העממי למושג ילדים בסיכון, אלה ילדים שסובלים מהתעללות והראייה של הנושא היא מאוד צרה.
תמר גוז'נסקי: כתוצאה מכך גם כל המיקוד של בעיית הילדים בסיכון מתמקדת בילדים שהם קורבנות התעללות ולא בהיבטים הרחבים של הנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: ביקשתי להזמין לישיבה גם אנשי אקדמיה וגם אנשים ממכוני מחקר כדי להקדיש את הדיון היום לניתוח הנושא של ילדים בסיכון והצרכים של ילדים בסיכון.
תמר גוז'נסקי: אמנם הצעת החוק עוסקת בנושא של מעונות וילדים בגיל הרך, אבל אני חושבת שכדי שאנחנו נבנה נכון את החוק הזה, מבחינת האינטרסים של הילדים, אנחנו צריכים לראות מהו בכלל המושג הזה של ילדים בסיכון, מהן הדרכים להתמודדות, מהן הניסיונות או התוכניות שכבר היו, מה המחקרים מלמדים אותנו, האם יש שינויים במושגים האלה וכולי.
תמר גוז'נסקי: כמובן גם נרצה לדעת ממשרד העבודה והרווחה לגבי ההגדרות שמופיעות במסמכים לגבי ילדים בסיכון והאם הגדרות אלו תואמות למשל את הצרכים של הטיפול בילדים בסיכון, האם הן לא מצומצמות מדי וכולי.
יוסף כורזים: אין ספק שהחוק הוא בכיוון לחיזוק מדינת הרווחה בגדול והוא בוודאי בכיוון הנכון להבטחת שירותים לפעוטים בסיכון בקהילה.
יוסף כורזים: במהלך השנה האחרונה – התחלנו בסוף 1998 ולאורך 1999 - אנחנו עבדנו בוועדה בין-ארגונית בראשותו של פרופסור יונה רוזנפלד מהג'וינט, מרכז לחקר ילדים ובני נוער, בשותפות עם עיריית ירושלים והאוניברסיטה העברית.
יוסף כורזים: יש כאן שותפות עם חוקרת בכירה מאוניברסיטת נוטינגהם שהיא מומחית בעלת שם עולמי, פרופסור אוליב סטיבנסון מאנגליה.
יוסף כורזים: אספנו הרבה מאוד חומר ולמעשה מה שרצינו לבדוק זה גם סוגיות בפרקטיקה, בטיפול, אבל גם השלכות למדיניות של התופעה הזאת.
יוסף כורזים: למעשה ליווינו מספר מקרים לאורך שנה שלמה וניסינו לראות מה עושים עובדים סוציאלים בקטע הזה, מה עושים פקידי סעד, היקפי ההשקעה שצריך להשקיע בטיפול במקרים כאלה.
יוסף כורזים: למעשה אחד הדברים שגילינו הוא שילדים מוזנחים הם במעמד מוזנח גם בתוך המערכת, גם בתוך המערכות הציבוריות, מפני שהמערכות הללו שקועות רובן ככולן בחקר ובטיפול הדיווחים על ההתעללויות.
יוסף כורזים: בעצם המערכת מוצפת.
תמר גוז'נסקי: כשאנחנו מדברים בגיל הרך, יש הבדל בין ילדים עד גיל 5 לבין ילדים יותר בוגרים.
תמר גוז'נסקי: אני מדברת על כך שאנחנו מדברים על מידת התלות של הילד בהוריו או בסביבה הקרובה.
תמר גוז'נסקי: כלומר, ילדים יותר גדולים, יש להם מידה מסוימת של יכולת לאלתר פתרונות עצמאיים משלהם, טובים או רעים, זה כבר ויכוח אחר, אבל יש להם יכולת אלתור.
תמר גוז'נסקי: הילדים הקטנים הם אלה שאם יש הזנחה, היא טוטלית.
תמר גוז'נסקי: כלומר, הוא יכול ללכת לשכנה לבקש פרוסה עם ריבה כי הוא קטן, הוא לא יודע עוד לבקש דברים כאלה.
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, פתרונות מהסוג שילדים מאלתרים.
תמר גוז'נסקי: לכן הבעיה היא שאם אתם אומרים שדווקא אצל הילדים הקטנים יש פחות דיווח, שם לדעתי הבעיה היא הטרגית ביותר כי הילד הקטן לא ילך ליועץ בית-הספר ויספר לו שיש לו בעיה.
תמר גוז'נסקי: אני זורקת הנחות שכמובן אפשר להפריך אותן.
תמר גוז'נסקי: אנחנו נשמע ממך ודאי בהמשך הדברים.
שלומית לוסטיג: יש אחוז מאוד קטן של אוכלוסיות מאוד מודעות ומאוד גבוהות, למשל הורים שיש להם השקפה טבעונית ומסרבים לתת חיסיונם.
שלומית לוסטיג: זו אוכלוסייה שבוודאי היא לא מוזנחת ועניין זכויות הפרט זו שאלה אחרת.
שלומית לוסטיג: אבל יש אחוז קטן של ילדים שהם כל כך מוזנחים שההורים אפילו לא מודעים בצורך בחיסונים ולא מגיעים לטיפות חלב.
שלומית לוסטיג: הורים מפגרים, חולי נפש, הורים באמת הנחשלים ביותר וייתכן שגם עובדים זרים, חלק לפחות.
שלומית לוסטיג: האוכלוסייה הכי מוזנחת לא מגיעה לטיפת חלב ואפילו לא לחיסונים.
דורי ריבקין: גם בקרב הילדים שמוכרים ורשומים בטיפות חלב, מבין הילדים בסיכון, רק 44 אחוז מגיעים לביקורים סדירים.
דורי ריבקין: כלומר, מחציתם רשומים אולי, הגיעו פעם אחת אבל המעקב הוא לא קבוע וצמוד והם לא מקבלים את הטיפול שהם צריכים בשירות הזה.
דורי ריבקין: כצפוי יש הבדלים בין מגזרים מבחינת אחוז הילדים בסיכון, כאשר באוכלוסייה היהודית הוותיקה שני אחוז מהילדים אותרו כילדים בסיכון, בקרב עולים מחבר העמים שלושה אחוז, בקרב עולים מאתיופיה שמונה אחוז, ובקרב הערבים ארבעה אחוז מהילדים.
דורי ריבקין: כלומר, האוכלוסייה שהכי מאותרת כאוכלוסייה בסיכון הם העולים מאתיופיה, פי ארבעה מאשר היהודים הוותיקים.
דורי ריבקין: בעיות במשפחה שזה כולל תפקוד חברתי הורי לקוי חמור, כלומר, התמכרות, פיגור קשה, מחלת נפש קשה, מקרים חריפים או אלימות במשפחה, או משברים חיצוניים – 37 אחוז.
דורי ריבקין: אלה בעיות במשפחה שמסכנות את הילד.
דורי ריבקין: בעיות דיור חמורות – 26 אחוז.
דורי ריבקין: מבחינת הטיפול שהילדים מקבלים, יש בטיפות חלב מגוון מאוד יפה ועשיר של שירותים מיוחדים אבל רק שלושה אחוז מבין הילדים שאותרו כילדים בסיכון משתתפים בתוכניות האלה.
דורי ריבקין: נראה שיש הרבה מקום לפתח את השירותים האלה ולמצוא דרכים להביא את הילדים האלה לקבל את אותם שירותים.
דורי ריבקין: גם בקרב הילדים שמוכרים ברווחה, רק עשרה אחוז מהילדים מקבלים איזשהו טיפול ברווחה שזה כולל מעון או שירות כלשהו.
אילנה בן-שחר: אני רוצה להתייחס לשאלה שהעלית כשאמרת שהעובדים הם קצת מזה וקצת מזה ובעצם זה כמעט שום דבר.
אילנה בן-שחר: אני חושבת שבאמת גורם ראשוני אלה הן האחיות שמאתרות והן גם מוכשרות לוודא ולהגיע לנקודות קריטיות.
אילנה בן-שחר: על-מנת לשתף פעולה עם אותו טיפול רפואי, עם אותו טיפול סיעודי, ושזה ממצא על רקע אחר בכלל, כי המשפחה מושכת מסורת של תרבות של הזנחה.
אילנה בן-שחר: לצורך זה צריך את השילוב של העובדים הסוציאלים על-מנת לשתף פעולה ועל-מנת להגיע אל אותה משפחה.
אילנה בן-שחר: אני רוצה להביא ממצא ממערכת הבריאות, לא מהקהילה אלא מבתי-החולים.
אילנה בן-שחר: בבתי-החולים יש לנו מערכת דיווח וגם פיתחנו ערכה לאיתור ילדים בסיכון בבתי-החולים ועכשיו עושים התאמה של אותה ערכה לקהילה עם נציג של בריאות הציבור, של אשלים, של כל המסגרות וזה יופץ על-מנת לקרוא נכון את המפה.
טלי גורלי-טוראל: ביקשתי מסטודנטית שתסתכל מה לא מופיע בשנתון הסטטיסטי בקשר לילדי ישראל.
טלי גורלי-טוראל: היא כתבה לי עבודה מבריקה מה לא מופיע.
טלי גורלי-טוראל: מדובר בבחורה צעירה והיא כתבה למשל למה לא יודעים כמה ילדים נולדים לנשים עם פיגור שכלי עמוק, בינוני או אחר, ושעברו בעבר אשפוז פסיכיאטרי.
טלי גורלי-טוראל: לא בשמן, אלא כמה נשים כאלו הרו וילדו.
טלי גורלי-טוראל: יכול להיות שמדובר במספר קטן מאוד, אבל הילדים האלה בסיכון גבוה מאוד.
טלי גורלי-טוראל: אמרת קודם ששמונה אחוז מהילדים יוצאי העדה האתיופית התגלו בסיכון לעומת ארבעה אחוז מהאוכלוסייה הערבית, שני אחוז ישראלים ותיקים ושלושה אחוז מקרב העולים.
טלי גורלי-טוראל: את מיד הקשת ואמרת שהסיכון הכי גדול הוא שם, אבל זה לא ישיר.
טלי גורלי-טוראל: שנית, יכול להיות, ואנחנו יודעים שההרגלים לבוא לטיפת חלב אצל האוכלוסייה הזאת הם שונים מאוד.
טלי גורלי-טוראל: כאן אני מעלה את האפשרות של המקצוע החדש הזה שחסר ואולי צריכים באקדמיה או במקומות ההכשרה ללחוץ שהוא יהיה.
טלי גורלי-טוראל: זה יכול לבוא מתוך עובדים סוציאלים, מתוך מחנכים ומתוך פסיכולוגים.
טלי גורלי-טוראל: אותו תפקיד של מי שבאה הביתה.
טלי גורלי-טוראל: אישה או איש שיש לו את כל הכשרה, גם סוציאלית, גם חינוכית וגם פסיכולוגית התפתחותית והוא זה שנמצא רק בבית, זה מקומו, הוא תמיד בא הביתה.
טלי גורלי-טוראל: אין שום סיבה שהשמונה אחוז של יוצאי העדה האתיופית יבואו דווקא לטיפת חלב, למקום הפיזי הזה.
טלי גורלי-טוראל: אני רוצה לשאול, ואני חוזרת ושואלת בכל ועדה שאני יכולה, מדוע אין אפשרות לתוכניות הקיימות – ישנן תוכניות קיימות שמוכרות ומקבלות קרדיט טוב – אפשרות לקבל דיווחים פורמליים חוקיים מטיפות החלב.
טלי גורלי-טוראל: אסור באופן חוקי לטיפות החלב לתת את הרשימות האלה לתוכנית שהיא תוכנית חינוכית, אבל זו התוכנית שנכנסת הביתה ותוכנית אחרת אין.
טלי גורלי-טוראל: אין תוכנית רפואית סיעודית של טיפת חלב שבאה הביתה.
מימי אקרמן: העבודה שלי בשטח היא במיוחד עבודה עם העדה האתיופית, ואני יכולה לומר שאין הרבה עובדים סוציאלים שבאמת יש להם התנסות בעבודה עם משפחה עם ילדים קטנים.
מימי אקרמן: זה משהו אחר.
מימי אקרמן: הם לא תמיד יודעים מה לעשות כשבאים לבתים.
מימי אקרמן: דבר אחרון שאני רוצה "לשווק".
מימי אקרמן: באשלים עובדים די קשה על חוברת כזאת והקמנו עכשיו ועדת היגוי כדי לחשוב איך מטמיעים את כל העניין הזה בשטח איך מאתרים ילדים בסיכון ומה עושים, מי מאתר וכולי.
מימי אקרמן: אני לא חושבת שזה הולך כל כך לכיוון של מי מדווח אלא איך אנחנו נדע ומה יכולים לעשות.
מימי אקרמן: אני רוצה לחזור ולהדגיש שכאן צריך באמת קצת להרחיב את המונח הזה של סיכון ולהגדיר אותו יותר.
מימי אקרמן: נצטרך לראות מתוך ראייה כוללת של צרכים של משפחות עם ילדים קטנים, עם מגוון השירותים שיש.
מימי אקרמן: יש לנו במדינה תוכניות ואנחנו הרבה יותר מתקדמים ממקומות אחרים שלא יודעים מה אפשר לעשות עם גילאי אפס-שלוש.
מימי אקרמן: יש תוכניות לטף, להורים, התוכנית הביתית של הדמיה שממומנת על-ידי משרד הרווחה שהם במקום אחר לגמרי מהרבה מהדברים שיש בארצות-הברית.
מימי אקרמן: הדברים האלה לא מגיעים כי אין להם מימון.
מימי אקרמן: אני יודעת שבאשלים כל תוכנית שאני מגישה, לא ברור לי מה יהיה אתה אחרי שלוש שנים.
אורית מוסל: נמצאת כאן סמדר שמנהלת מעון רב-תכליתי בתל-אביב שעובד עד 7:00 בערב ואני חושבת שיהיה מעניין לוועדה לשמוע אותה.
אורית מוסל: היינו רוצים שיהיו יותר ילדים שייהנו מאותם מעונות רב-תכליתיים שעובדים מ7:00- בבוקר עד 7:00 בערב, היינו רוצים שיותר ילדים ישולבו במעונות הרגילים לפחות עד 4:00.
אורית מוסל: אנחנו נמצאים היום במצב שאנחנו יודעים על ילדים בסיכון, יודעים שהם זקוקים לסיכון, אבל אין מי שיממן זאת כי נגמרו התקציבים גם למדינה וגם לרשות בנושא הזה.
סמדר אבנשטיין: אני רוצה להעיר את תשומת הלב למעונות הרגילים של ויצ"ו שלפחות מבחינת השטח יש הסלמה משמעותית בילדי הרווחה.
סמדר אבנשטיין: הגענו למצב שבמעונות רגילים שעובדים מ7:00- עד 16:00, למעלה מחמישים אחוז הם ילדי רווחה שזה מצב אנומלי.
סמדר אבנשטיין: זה בתהליך של הסלמה ואין להם את המענים.
סמדר אבנשטיין: זאת אומרת, אצלי אין את המענים האופטימליים משום שתמיד צריך עוד, צריך תמיד עוד כוח אדם ועוד שעות, אבל מה שקורה שבמעונות הרגילים אין בכלל את המענים.
סמדר אבנשטיין: יש את התשתית, יש צוות מטפלות שמנסים להכשיר אותו על הצד הטוב ביותר, אבל ההכשרה היא יותר פדגוגית.
סמדר אבנשטיין: צריכה איזו הדרכה, תוספת של כוח אדם מסיבי על-מנת שיוכלו לתת מענים לילדים האלו שהם עד 16:00.
סמדר אבנשטיין: אצלי הילדים נמצאים עד שעה 19:00 בערב ויש פסיכולוגית, עובדת סוציאלית ותרפיסטית, אבל צריכה להיות הדרכה של עובד סוציאלי.
סמדר אבנשטיין: אם מאתרים את הילדים במעון זאת בכלל בעיה משום שאז התהליכים מאוד איטיים וזה פוגם גם ביכולת של הילד להתפתח וגם כמובן בקבוצה שסביבו.
סמדר אבנשטיין: יש ילדים שמגיעים כבר עם חונכות וגם זה סיפור משום שהיום המקסימום שמאשרים לחונכת לילד – ולא משנה באיזו בעיה – זה עשר שעות שבועיות וזה לעג לרש, זה כלום, משום שהילד שוהה לפחות תשע שעות במעון, אז זה למעשה יום שהייה אחת שממומנת לו חונכת.
סמדר אבנשטיין: למרות התשתית, למרות הרצון הטוב, יש בזה טעם לפגם.
סמדר אבנשטיין: ברגע שיצרנו את הקשר הזה יש לנו קשר עם נציגות מתוכנית הורים, נציגות מאתגר, נציגות מטיפות חלב וכמובן מלשכת הרווחה שהיא מאוד מאוד פעילה בשכונה ועושים את הריצ'ינג אאוט בדרכים האלה.
סמדר אבנשטיין: במקום להעביר שמות, למשל תוכנית הורים תבוא למעון ותנסה לעשות משהו.
סמדר אבנשטיין: שוב, זה לא אופטימלי ולא מגיעים לכולם.
סמדר אבנשטיין: ניסינו שנה שלמה לראות איך אנחנו משיגים את הרשימות כדי שנוכל לעשות ריצ'ינג אאוט משום שלדעתנו יש המון ילדים שלא מקבלים טיפול, שלא מגיעים אליהם, שהם במצב סיכון קשה.
סמדר אבנשטיין: אין לנו עדיין את הפתרון.
סמדר אבנשטיין: פתרון הביניים הזה שמצאנו לארגן את כולם יחד ולעשות זרימה ואז לנסות להגיע לכמה שיותר עם כל מיני אטרקציות שימשכו את ההורים ואולי דרך זה נוכל להגיע אליהם ולפעול.
סמדר אבנשטיין: יש בעיה אחרת.
סמדר אבנשטיין: ההסלמה הכללית בשכונה הובילה למצב כזה שאנשים עולים לרגל להירשם והם לא מסוגלים לעמוד במחיר.
סמדר אבנשטיין: מצד אחד הם אחרו את הרכבת כי הרי הם לא מכינים את עצמם שנה מראש והולכים לעובד סוציאלי ופותחים את התיק ומבקשים למצוא מעון, שזה צריך להיעשות בסביבות ספטמבר-אוקטובר ולפעמים רצוי גם סוף אוקטובר כדי לא לשלם בתקופת החגים.
סמדר אבנשטיין: נותנים להם אפשרות לצאת לעבודה ויש את משרד העבודה שמעניק הנחה לאמהות עובדות, אבל אז מתחילה בעיה אחרת כי האבא לא עובד ואז אי-אפשר לרשום את הילד משום ששני ההורים צריכים לעבוד, או שהיא שואלת איך היא תשלם את המחיר המלא עד שהיא תתחיל את התהליך ועד שהיא תקבל את ההנחה.
סמדר אבנשטיין: נוצר מעגל קסמים ועוד פעם הילד בחוץ.
סמדר אבנשטיין: עכשיו אני מדברת בכובע של ויצ"ו ואומרת שאנחנו נותנים עדיפות לילדי רווחה ולא אחת דוחקים ומפנים מקום ונותנים מעל המכסה כדי שילד בסיכון גבוה ייכנס.
סמדר אבנשטיין: בקטע של הסיוע יש בעיה בהדרכות, בצוותים ותקציב למעונות היותר רגילים.
סמדר אבנשטיין: אנחנו מתוקצבים רווחה, אבל הם לא מתוקצבים.
סמדר אבנשטיין: במעון רגיל, שהוא לא רב-תכליתי, בשכונת התקווה, יש יותר משבעים ילדי רווחה.
סמדר אבנשטיין: בנהריה יש חמישים ילדי רווחה.
סמדר אבנשטיין: זאת אומרת, המעונות לא נמצאים רק ברמת אביב ג' או בשכונות היוקרה אלא הם מפוזרים בכל חלקי הארץ עם אחוז כזה גבוה של ילדי רווחה.
שלומית לוסטיג: כדי להסביר מי האוכלוסייה.
שלומית לוסטיג: למשל, אנחנו עובדים עם נושרי תוכנית הורים, עם נושרי תוכנית אור, נושרי תוכנית אתגר.
שלומית לוסטיג: כל הורה שמסוגל להפיק תועלת מכל התוכניות האלה, הוא כבר לא מהווה סיכון כל כך חמור לילדיו בדרך כלל.
שלומית לוסטיג: אפילו כדי ללכת למעונות יום, צריך רמה מינימלית.
שלומית לוסטיג: ראשית צריך להירשם, אחר-כך צריך להביא את הילד לקרוא בשעון ולהיות מסוגלים לקום בבוקר לתפוס את ההסעה, להגיע באופן סדיר.
שלומית לוסטיג: ההורים שלנו שהם הורים מפגרים על-פי ההגדרה, הורים חולי נפש – לא פיגור עמוק, כי עם פיגור עמוק נמצאים במוסדות, אבל פיגור קל או גבוליות ולפעמים פיגור בינוני – הורים שלא מבינים את הצרכים של הילדים, ובדרך כלל כשהם פוגעים בילדים הם עושים את זה בתום לב, וזה גם דבר שצריך להפנים.
שלומית לוסטיג: הם רוצים את טובת הילדים אלא שהם לא מסוגלים כל כך להיענות לצרכים שלהם.
שלומית לוסטיג: ההורים שלנו זה משפחות שלא מסוגלות להפיק תועלת מחונכים.
שלומית לוסטיג: למשל, הרבה פעמים אנחנו מתבקשים על-ידי עובדים סוציאלים לשכנע הורים שישלחו את הילדים למעונות יום, ואנחנו מנסים להסביר להם ואומרים להם שהם נדרשים לשלם כך וכך, זה משתנה, הילד מקבל שתי ארוחות, כל הכסף שהם משלמים הוא פחות במשך החודש משתי הארוחות האלה, אבל האמהות שלנו לא מסוגלות להבין את זה.
שלומית לוסטיג: זו האוכלוסייה שלנו.
שלומית לוסטיג: יש לנו עכשיו שלושים וכמה ילדים כאלה.
שלומית לוסטיג: אנחנו קיימים בשדה 18 שנה.
שלומית לוסטיג: תמר עוזרת לנו חמש שנים, אבל אנחנו לא מצליחים לא רק לקבל את התקציבים אלא להשתלב לא באשלים, לא בג'וינט, לא במשרד הבריאות למרות שהמומחים הגדולים במשרד החינוך לנושא של הגיל הרך ולנושא של ילדים בסיכון מכירים אותנו ומפנים אלינו ילדים ופה ושם כותבים מכתב תומך.
שלומית לוסטיג: באופן מערכתי, אני לא יודעת למה, אנחנו לא מצליחים להשתלב ולא מקבלים תפקידים.
שלומית לוסטיג: לנו יש בעצם את הילדים הזקוקים ביותר.
שלומית לוסטיג: התוכנית שלנו היא כנראה התוכנית היחידה בארץ לאוכלוסייה כל כך קשה.
שלומית לוסטיג: דרך אגב, תוכנית שנבדקה חמש פעמים על-ידי מיטב המומחים.
שלומית לוסטיג: אם החוקים שאת מובילה כל כך יפה לילדים בסיכון יהיו מנוסחים בדרך כזו שיהיה ברור שככל שסיכונו ההתפתחותי של הילד מחמת תנאי סביבה גבוהים יותר, יש לו עדיפות בקבלת התקציב ותהא התוכנית שעונה על הצרכים האלה אשר תהא ובלבד שהיא נבדקה והיא רצינית.
שלומית לוסטיג: זה גם יענה על כל מיני בעיות חמורות שעלו כאן, וזה יענה בכלל על כל גישת המדינה ויפתח פתח לחלוקת כספים בצורה של צדק חברתי גדול יותר.
שלומית לוסטיג: זו איזושהי נקודה שאני לא יודעת איך לפרוץ אותה.
שלומית לוסטיג: 18 שנים אנחנו בשדה, עמותה עם מיטב האנשים, פונים לשרים, פונים לכולם, אבל יכול להיות שהפקידים רוצים הצלחות קלות יותר.
שלומית לוסטיג: תוכנית הורים הולכת לצפון תל-אביב.
שלומית לוסטיג: היא תוכנית נהדרת, היא תוכנית רצינית, אביה לוז לקחה את התוכנית ותרגמה אותה מאוד יפה והתאימה אותה לתנאי הארץ ועשתה עבודה מקצועית מאוד יפה, אבל באחד הכנסים כשהצגנו יחד את התוכניות שלנו היא אמרה שהתוכנית כנראה כל כך טובה – והיא צדקה בה – באים אלינו הורים מצפון תל-אביב ודורשים את התוכנית.
שלומית לוסטיג: התוכנית מנצלת כנראה את הכספים של ההורים היכולים להורים פחות יכולים וזה מאוד יפה.
שלומית לוסטיג: אני לא באה לשלול את העניין הזה, אבל לזקוקים ביותר התוכנית הזו לא עונה כי היא תוכנית של הדרכת הורים והורים שמסוגלים לבקש הדרכה, הורים שמסוגלים ליהנות מהדרכה, זה לא ההורים המסכנים ביותר.
שלומית לוסטיג: זה אולי ילדים בסיכון בינוני ומטה, אבל זה לא ילדים בסיכון סביבתי הגבוה ביותר.