GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
צלילה רוז: אצלנו, בגלל התחרות הגדולה מי יעלה קודם לשידור, מיד פורצים לתוך כל משדר של ילדים, לא חשוב אם זה הטלטביז, שזה הדבר הכי יפה שיש היום והכי טהור שיש לגיל הרך.
צלילה רוז: השאלה היא אם בתוך הקריטריונים ששמתם בהצעות האלה מדובר גם באירועים חדשותיים, האם אפשר לדרוש מההנהלה להתאפק עוד חצי שעה, עוד שעתיים, או שאי-אפשר לדרוש.
צלילה רוז: המראות שהילדים רואים בתוך התוכניות שלהם הם מראות של זוועה אמיתית, וזה משפיע על ילדים יותר מכל סרט אנימציה שהוא למעשה פנטזיה, והם די מודעים לזה שזה פנטזיה.
תמר גוז'נסקי: הנכדה שלי פותרת את הבעיה כשהיא צופה בשידורים ופתאום יש את הפריצה הזאת, בכך שהיא אומרת: אמא, התוכנית שלך.
תמר גוז'נסקי: אבינועם דמרי, מנהל מחלקת ילדים ונוער בטלוויזיה החינוכית.
אבינועם דמרי: היום זו הפעם הראשונה שאני בא לוועדת החינוך, גברתי היושבת-ראש.
אבינועם דמרי: אני מסכים עם רוב הכללים שהציגה דורית ענבר, אבל האמת היא שמה שמעניין אותי זו הפרשנות המעשית של היומיום, שפה אולי ניתקל בבעיה של היוצרים, איך באמת אנחנו מתרגמים את הדברים, כדי שלא נסטה ימינה או שמאלה.
אבינועם דמרי: אני מסכים לחלוטין עם מה שצלילה רוז אומרת, משום שהבוטות, ואפילו האכזריות, שיש בהצגת אייטמים חדשותיים, יהיו חשובים ככל שיהיו, הורסים כל חלקה טובה של השידור שלנו בטלוויזיה החינוכית.
תמר גוז'נסקי: איך אתם עושים אצלכם בקרה של נושא האלימות?
תמר גוז'נסקי: אתם הרי המומחים הבין-לאומיים לענייני חינוך בטלוויזיה.
אבינועם דמרי: חבר הכנסת גילאון הציג משהו.
אבינועם דמרי: בטלוויזיה החינוכית, כל מה שאנחנו מייצרים, אין בזה שום קורטוב של אלימות, נהפוך הוא.
אבינועם דמרי: בקיץ אנחנו עושים 44 תוכניות נגד אלימות, אנחנו עושים את "החדר של חני", אנחנו עושים "פרפר נחמד".
אבינועם דמרי: אין לנו שום מושג, אולי באמצעים אחרים, בערוצים אחרים, כן היו עושים את זה, אנחנו עושים את התוכניות היזומות שמונעות אלימות.
אבינועם דמרי: יש לנו סדרות שלמות בנושא סבלנות, גם לגיל הרך, גם לילדים.
אבינועם דמרי: אנחנו עושים את זה, אד-הוק, גם בימי חירום.
תמר גוז'נסקי: יש לכם כללים כתובים בנושא הזה?
אבינועם דמרי: אין לנו שום כללים קובעים, יש לנו את הקומונסנס של היוצרים שלנו.
אבינועם דמרי: יש לנו הנחיה כללית של הארגון, אנחנו טלוויזיה חינוכית, ואנחנו נוגעים בנושאים האלה יומיום.
תמר גוז'נסקי: הבעיה העיקרית שלנו, כמובן, היא בהתנגשות שעליה דיבר חבר הכנסת אורלב, בין הצורך לעשות שידורים שמתחשבים בילדים לבין הצורך לזכות ברייטינג.
תמר גוז'נסקי: נשמע את מיכל רפאלי מ-YES.
מיכל רפאלי-כדורי: אני מתעלמת מההערה האישית של זבולון אורלב, אני חושבת שהיא לא היתה הוגנת.
מיכל רפאלי-כדורי: יש פה מספיק אנשים שמכירים את הרזומה הפרטי שלי ואת האחריות הציבורית.
זבולון אורלב: אם השתמע שהערתי הערה, אני מתנצל, לא התכוונתי.
זבולון אורלב: להפך, התכוונתי להחמיא לכם שאתם אנשים אחראיים, אני מכיר באופן אישי את האחריות.
זבולון אורלב: כנראה לא הבנת אותי נכון.
מיכל רפאלי-כדורי: הגענו לכאן משום שהנושא של צפיית ילדים והאחריות בצפיית ילדים חשובה לנו.
מיכל רפאלי-כדורי: אם גלית אבישי תארה את הצ'יפ האמריקני, אז אנחנו עושים דבר הרבה יותר מתקדם.
מיכל רפאלי-כדורי: מאז 1996 עד 2000 יש את ה-EPG, והוא הרבה יותר מתקדם.
מיכל רפאלי-כדורי: הדברים האלה הוצגו.
מיכל רפאלי-כדורי: חבל לי שיצחק קדמן חברי לא נמצא פה, בזמנו הצגתי לו את זה.
מיכל רפאלי-כדורי: יש לנו דרכים לקדם צפייה של ילדים, זה אחד הדברים הכי פשוטים והכי ידידותיים להורים והכי נכונים.
מיכל רפאלי-כדורי: אם הורה רוצה, הוא יכול לחסום את המסך מפני המון תוכניות, אני כבר לא מדברת על תוכניות בטלוויזיות מסוימות, שילדים בכלל לא יכולים לפתוח אותן, אבל גם כשהוא צופה בערוץ הילדים, והוא בן ארבע, בשעה 18:00 אם ההורה תיכנת נכון את הטלוויזיה, גם תוכנית בשעה 18:00 בערוץ הילדים, שמיועדת לילדים בני 13, תיסגר בפניו.
מיכל רפאלי-כדורי: המערכת המתוחכמת והמושקעת הזאת קיימת אצלנו, והיא למעשה עוד הרבה יותר מהדרישות שאנחנו מחויבים להן, דרישות לא קטנות, גם בכללי הבזק וגם ברשיון ההפעלה שלנו.
תמר גוז'נסקי: גברת רפאלי, הקידוד הזה כבודו במקומו מונח, הוא מעביר את האחריות להורים.
תמר גוז'נסקי: ואנחנו רוצים לדעת, מעבר להעברת אחריות להורים.
תמר גוז'נסקי: יש גיל, יחסית, נמוך מאוד היום, שבו ההורים חסרי אונים.
תמר גוז'נסקי: אם זה ילד בן ארבע, אני מסכימה אתך, ההורים עדיין יכולים לשלוט בטלוויזיה, ילד בן תשע, תרשי לי להטיל ספק, כי הוא כבר משוטט ברחבי האינטרנט.
תמר גוז'נסקי: מה האחריות שלכם?
מיכל רפאלי-כדורי: האחריות שלנו היא לתת את הכלים המשוכלים ביותר והטובים ביותר והידידותיים ביותר להורים.
תמר גוז'נסקי: על ההורים כבר שמענו.
תמר גוז'נסקי: מה מינון האלימות הסביר בעיניכם?
מיכל רפאלי-כדורי: אנחנו פועלים לפי כללי הבזק.
תמר גוז'נסקי: אין כללים נגד אלימות.
מיכל רפאלי-כדורי: ודאי שיש כללים.
מיכל רפאלי-כדורי: יש עולם מלא של כללים: מה מותר לנו לשדר לפני עשר בלילה - - -
זבולון אורלב: מה אסור?
מיכל רפאלי-כדורי: אסור לנו לשדר אלימות, לא בערוץ הילדים ולא בערוץ אחר שפתוח לילדים.
מרים שכטר: איך יש כל כך הרבה אלימות?
מיכל רפאלי-כדורי: שמעתם פה הרבה מאוד אנשים שדיברו על אלימות בחדשות, אני לא מדברת על חדשות בכלל.
מיכל רפאלי-כדורי: כל הסרטים שאנחנו משדרים, בוודאי בערוץ הילדים, בערוצי ילדים אחרים, אין קשר בינם לבין אלימות.
מיכל רפאלי-כדורי: אם רוצים להתווכח אם נינג'ה זה אקשן או זה אלימות, או אם זה מפרק ילדים, יש על זה מחקרים, אפשר לעשות על זה דיון.
מיכל רפאלי-כדורי: סרטי נינג'ות למיניהם וסרטי פופאי, יש בהם טוב ורע.
מיכל רפאלי-כדורי: אנחנו לא משדרים חומרים אחרים מחומרים שמקובל לשדר בערוצים לילדים.
תמר גוז'נסקי: גברת רפאלי, מה דעתך על ההצעות שהציעה כאן דורית ענבר בשם הוועדה?
מיכל רפאלי-כדורי: יש שם דברים טובים מאוד, חלקם אגב חומרים שאנחנו כתבנו וביקשנו להביע בהם את עמדתנו.
מיכל רפאלי-כדורי: כתבנו נייר עמדה מכובד ומלומד לדורית ענבר, אנחנו מדברים על הדברים האלה.
מיכל רפאלי-כדורי: קודם כול, אנחנו פועלים על-פי רשיון ההפעלה שלנו.
תמר גוז'נסקי: אנחנו עכשיו לא מאשימים אתכם בהפרה של רשיון הפעלה, אנחנו מנסים ללכת צעד אחד קדימה.
תמר גוז'נסקי: מרים שכטר, בבקשה.
מרים שכטר: אנחנו עוסקים בשתי רמות.
מרים שכטר: האחת היא פרוייקט.
מרים שכטר: המחקר הוא חלק מפרוייקט לגיל הרך, שבו גם פיתחנו תוכנית לימודים, שכבר בשנה שעברה 300 גננות השתלמו בה, והשנה ישתלמו לפחות עוד 300 גננות שעוסקות בנושא של מניעת אלימות וחינוך.
תמר גוז'נסקי: איך זה מתקשר עם התקשורת?
מרים שכטר: זה מתקשר עם התקשורת בצפייה מבוקרת, בעבודה עם הורים - כל קבוצה כזאת של גננות קיבלה גם הכשרה לעבוד עם הורים.
מרים שכטר: כל מה שמשתמע ונאמר כאן.
מרים שכטר: הדבר השני שפותח זה מעין עשרת דיברות, שיהיו תלויים בכל גן, שעוסקים במניעת אלימות.
מרים שכטר: הדבר השלישי - הוצאנו לאור ספר שירים, "כשכועסים מה עושים", וכבר דובר על כך.
מרים שכטר: הופקה קלטת מוסיקלית שעוסקת בנושא.
מרים שכטר: אנחנו מדברים על קירוב גברים לגן, כלומר, גננים, מתוך האמונה שכשגברים יהיו גננים, והם יעסקו בנושא של חינוך לגיל הרך, ותהיה השתלבות - - -
תמר גוז'נסקי: הדברים האלה מאוד חשובים.
מרים שכטר: מצד שני, אנחנו עובדים היום הרבה מאוד בהשתלמויות לגננות על שלושת האלמנטים: עבודה עם הורים, צפייה מבוקרת ועבודה עם גננות.
מרים שכטר: גם גננות, כמו הורים, לא מודעות לכך שצבי הנינג'ה יש בהם אלימות.
מרים שכטר: גם הורים, עם כל הפטנטים היפים, אז שוב הפטנטים הנהדרים מגיעים אל הורים שיודעים לתכנת, שיודעים לעשות, שיש להם כסף לקנות, שיש להם טלוויזיה חדשה, ושוב, מה קורה עם כל הילדים האחרים?
מרים שכטר: איפה הם?
תמר גוז'נסקי: האם לכם, כמשרד החינוך, יש אמירה, לא לערוץ החינוכי, שזה מובן מאליו, אלא ליתר הערוצים?
תמר גוז'נסקי: יש לכם דיאלוג?
מרים שכטר: יש לנו התחלת דיאלוג עם ערוץ 6, אנחנו רוצים לקדם ולפתח אותו, שפ"י התחילו בזה וגם אנחנו נקדם אותו.
מרים שכטר: יש התחלת דיאלוג של ועדה משרדית דרך העשייה החברתית שלנו לקנייה ולעבודה עם הורים.
מרים שכטר: משרד החינוך מתכוון עכשיו להשקיע עבודה רבה עם הורים בכל הנושא.
מרים שכטר: אנחנו אפילו שוקלים לקחת את ההמלצה מהמחקר של להוציא לאור מידעון שנותן אינפורמציה להורים מה לראות, מה לא לראות, מה יש בכל תוכנית, כי הרי להורים אין את הזמן לשבת.
מרים שכטר: הטלוויזיה הרי הפכה להיות לחלק ממערך מחנך בתוך המשפחה, הם שולחים את הילד לטלוויזיה, לפחות שהם ידעו למה הם שולחים אותו.
תמר גוז'נסקי: מירה שוויקי.
מירה שוויקי: אני מתחברת לחלק של הצעה לפתרון.
מירה שוויקי: אנחנו עסוקים מזה שמונה שנים בניסיון להטמיע את האני מאמין שלנו בחינוך למדיה, מגני הילדים ועד לבתי הספר התיכוניים, כשבבתי הספר התיכוניים המגמות נבחרות על-ידי התלמידים, אז שם אין לנו בעיה, יש לנו את מגמות התקשורת מול מגמות הקולנוע.
מירה שוויקי: בחטיבות הביניים יש את בחירת המנהלים, על-פי סל שעות שהם יכולים להקצות, ונעשית שם עבודה נפלאה על-ידי מורים, וגם זה חלק מעבודתנו בשטח, בהכשרת המורים וחינוך למדיה ולאוריינות, והייתי רוצה להתחבר לפגישה הבאה שתחליטו לעשות, במקום של מערכת החינוך בהוראה וחשיפה למדיה.
מירה שוויקי: אנחנו לא רואים את עצמנו ככלי.
מירה שוויקי: להפך, אנחנו רואים את עצמנו כדיסיפלינה בפני עצמה.
מירה שוויקי: כרגע מתפתחות תוכניות בגיל הרך, ובבתי הספר היסודיים אנחנו מתחברים בחלק של אוריינות ומדיה.
תמר גוז'נסקי: היכן את חושבת שצריך לעשות משהו נוסף?
מירה שוויקי: אני מקווה שמשרד החינוך יצא סוף-סוף בהצהרה שחינוך למדיה הוא חינוך חובה ולא על-פי בחירת מנהלים, במיוחד בגיל ההתבגרות.
מירה שוויקי: אנחנו רוצים את זה מכיתות ז' עד ח'.
מירה שוויקי: אנחנו נאבקים מאוד במערכת החינוך, כשההחלטות על שיעורי היסטוריה, שהם בהחלט חשובים, מתמטיקה, תנ"ך שעומדים מול ההחלטה של מנהל לבטל את השיעורים שלנו, וללכת לפעמים לחוג שרק חלק מהתלמידים נהנה ממנו.
מירה שוויקי: בדקנו בעצמנו, כמובן, לא על-פי מחקר אקדמי, אבל אנחנו רואים מה קורה בבתי ספר בחלק של מניעת אלימות, על-ידי זה שאנחנו בודקים עבודה ספירלית במשך שלוש שנים בתוך התכנים שלנו.
מירה שוויקי: ואנחנו בהחלט נשמח להציג את תוכניות הלימודים, שנוגעים בחשיפה לאלימות.
זבולון אורלב: מה אחוז התלמידים שנחשפים לתוכניות של צפייה מודרכת או צפייה מושכלת?
מירה שויוקי: יש לנו כ-300 בתי ספר יסודיים, 130 חטיבות ביניים.
זבולון אורלב: 300 בתי ספר יסודיים מתוך כ-2,000, זה 15%, 190 חטיבות ביניים מתוך כ-600.
זבולון אורלב: כמה יש בעל-יסודי?
מירה שוויקי: כ-10,000 תלמידים, יש 350 מגמות תקשורת.
זבולון אורלב: 10,000 תלמידים מתוך כ-700,000 תלמידים בחינוך העל-יסודי.
מירה שוויקי: אנחנו נלחמים על מקומנו במשרד החינוך כדי שיכירו בנו, לא רק במסגרת ועדת קרמניצר-שנהר.
זבולון אורלב: האם יש משוב מחקרי לגבי היעילות של התוכניות?
מירה שוויקי: לא אקדמי, אבל אנחנו עושים בעצמנו את הדברים.
מירה שוויקי: האמת היא, ד"ר חוה תדהר שיושבת כאן, אנחנו מתבססים על המחקרים שאת כותבת.
חוה תדהר: אני לא בודקת את התוכניות.
מירה שוויקי: על החלק של בדיקת אלימות.
מירה שוויקי: אין לנו עדיין מחקרים, כי אנחנו צריכים תקציב לזה.
תמר גוז'נסקי: היה לנו דיון עם הילדים מהמגמות האלה לייצור סרטים בנושא אלימות, והם הוכיחו תבונה, רגש ויכולת להבחין.
תמר גוז'נסקי: כשנתנו להם את המצלמה ביד וכאשר נתנו להם לכתוב תסריט ולהתייחס לבעיה, ראית שצריך לתת לילדים הזדמנות לפרק את הפחדים, את הכעסים וכל מה שיש להם בפנים.
תמר גוז'נסקי: אלה היו ילדים מחטיבות ביניים ותיכון.
תמר גוז'נסקי: בסוף הסרטים האלה הובן שאנחנו הילדים, רואים אתכם, המבוגרים, כנורא אלימים, כנורא מאיימים עלינו, ואנחנו נורא פוחדים מכם.
תמר גוז'נסקי: אני אומרת את זה כמסר כללי של הסרטים האלה.
תמר גוז'נסקי: זה היה כתב אשמה חריף מאוד נגד המבוגרים.
תמר גוז'נסקי: ככל שילדים יבטאו עצמם יותר, אולי גם נבין יותר טוב את עצמנו, לא רק את הילדים.
מיכה הרן: אני רוצה להביא קצת את הצד השני של ילדים שהם חשופים.
מיכה הרן: אנחנו מייצגים ציבור עובדים שמטפל גם בקורבנות של עבירות מין וגם בעבריינים שמבצעים את העבירות.
מיכה הרן: יותר ויותר עולה מהדיווחים ומההתערבויות שלנו, שמי שמבצע עבירת מין מושפע ממה שראה בטלוויזיה או בסרטים, ואנחנו מביעים דאגה רבה מכך.
מיכה הרן: יש פה מצב בלתי-נסבל.
מיכה הרן: מקומם אותי שאנחנו מדברים רק על הטלוויזיה, אני לא יודע אם אתם יודעים שבדיווחים בעיתונות זו פורנוגרפיה ב-4.70 שקלים.
מיכה הרן: מקבלים שם תיאורים של סרטים נועזים בלי שום בקרה, איך הילדים נאנסו, ומה הוא הכניס לה ומה הוא עשה לה.
מיכה הרן: זה מובא בפרטי פרטים, אני לא מבין למה אף אחד לא צועק.
זבולון אורלב: איך אתה מסביר את זה שאנשי האקדמיה שותקים לגמרי?
זבולון אורלב: יש קשר שתיקה, אולי יש פחד מחופש הדיבור.
נתי רונאל: יש חוברת מול עיניך שמראה שאין קשר שתיקה.
זבולון אורלב: יש קשר שתיקה, לא ראיתי אנשי אקדמיה ברמות הבכירות, לצערי, לפעמים אני מוצא את עצמי המפד"לניק עם הכיפה, ואז אומרים: אתם רודפים.
זבולון אורלב: גם אני וגם תמר גוז'נסקי לא באים ממפלגות רוב.
זבולון אורלב: אני לא רואה שהזרם המרכזי של האקדמיה, של האליטה האקדמית, האליטה הערכית, האליטה המוסרית, קמה ומוכנה להתייצב מול הדברים שאתה אומר, לא מול הדברים שאני אומר.
מיכה הרן: היה מקרה שילד נאנס בגן-סאקר.
מיכה הרן: במקרה אני גם חוקר ילדים במקצועי, וחקרתי אותו, והמשפחה היתה בהלם, והיא מסרה לבית הספר שהילד הותקף, הם רצו להצניע את המקרה.
מיכה הרן: למחרת, התפרסמו בעיתונים כל הפרטים, איפה הכניסו לו, ומה עשו לו.
מיכה הרן: המשפחה באה אלי ושאלה למה שחררת את זה לעיתונות?
מיכה הרן: אמרתי שזה לא אני.
מיכה הרן: יש גישה חופשית של העיתונים לחומר במשטרה, והם מפרסמים בלי שום בקרה.
מיכה הרן: אין שום בקרה של עורכי עיתונות.
תמר גוז'נסקי: יש חוק, אבל החוק אומר רק שלא לפרסם את הזהות, אבל את הפרטים אפשר לפרסם.
מיכה הרן: כל בית הספר ידע שהוא לכאורה הותקף, אבל הבינו שזה ממש אונס.
מיכה הרן: אנחנו מתייחסים גם לטלוויזיה, גם לעיתונות וגם לאינטרנט.
מיכה הרן: באינטרנט זה פשוט שערורייה.
מיכה הרן: יש בתי ספר שבהם יש שיעורי מחשב, אני יודע ממקור ראשון שהם מתחברים לאתרי מין.
מיכה הרן: אין שום ביקורת על זה.
מיכה הרן: זה נורא.
מיכה הרן: לגבי הטלוויזיה עצמה.
מיכה הרן: יש תוכניות של רפי גינת, ושם יש תיאורי אונס, שזה ממש ממשי.
מיכה הרן: מי צריך לראות את זה?
מיכה הרן: למה ילדים צריכים להיות חשופים לתיאורי אונס?
מיכה הרן: זה לא נורמלי מה שקורה שם.
מיכה הרן: אף אחד לא קם.
תמר גוז'נסקי: בשעת שידור לכל המשפחה.
מיכה הרן: גם בפרומו אתה רואה ממש אקט של אונס.
מיכה הרן: בשביל מה זה טוב?
מיכה הרן: יש ספר של ניל פוסטמן "אובדן הילדות", יש שם תיאור של מה עושה התקשורת לילדים, היא מוחקת את ההבדל בין ילדים למבוגרים.
מיכה הרן: בסיכומו של דבר הטלוויזיה הפכה לכלי שחושף הכול; דבר שני, אנחנו יודעים שבמשפחות מצוקה הטלוויזיה הפכה לבייבי-סיטר, משפחה עם שבעה ילדים, הילדים יושבים מול הטלוויזיה, האמא יוצאת ועושה כל מיני סידורים, התוכניות רצות, ואף אחד לא מסתכל אם זה למבוגרים או לא למבוגרים.
מיכה הרן: יש פה סכנה מאוד גדולה, ומישהו צריך לתת את הדעת על כך.
מיכה הרן: זו הפקרות מוחלטת.
תמר גוז'נסקי: גילה אלפייה מארגון ההורים הארצי.
גילה אלפייה: אני אתן רקע למה שאני רוצה להציע.
גילה אלפייה: לפני שלוש-ארבע שנים היתה לארגון ההורים הארצי ועדה למניעת אלימות.
גילה אלפייה: התלבטנו שעות בשאלות של הטלוויזיה, והחלטנו שאנחנו פונים ישירות למנהלי הערוץ הראשון והערוץ השני.
גילה אלפייה: אני מנסה להיזכר בציטוט מהתשובה של מנהל הערוץ הראשון דאז, שכתב:
גילה אלפייה: אם יש אפילו סיכוי קטן ששידור יפגע בילד אחד בלבד, אסור לנו לשדר.
גילה אלפייה: באותו הזמן הם באמת ניסו ללכת עם זה.
גילה אלפייה: הערוץ השני, שמכתבו היה קצת יותר מתחמק, אחר כך יצא עם פרסומות מאוחר בלילה להורים, שאמרה, שאם הורים רוצים להיות בטוחים שהילדים שלהם לא רואים דברים שאתם לא רוצים שהם יראו, שיהיו בערוץ השני.
גילה אלפייה: הגענו לשעת האפס.
גילה אלפייה: אני לא חושבת שאפשר לחכות.
גילה אלפייה: שלוש-ארבע שנים ישבו גם פה אצל מר זיסמן.
גילה אלפייה: אי-אפשר לחכות, לא לעוד ועדות, לא לעוד מחקרים.
גילה אלפייה: אני לא פוסלת את הדברים האלה, הם חייבים להמשיך, להפך, אני רוצה לעודד אותם.
גילה אלפייה: אנחנו, כנציגות הורים, חייבים לצאת עם קריאה לתקשורת כגוף ציבורי להפסיק, לפחות עד לשעה עשר, עשר וחצי את כל התשדירים, כל הפרסומות, כל הפרומואים.
גילה אלפייה: חדשות אי-אפשר למנוע.
גילה אלפייה: הורה אחראי בשעה של חדשות עם ילדים קטנים, יכול לבקש מהם לצאת מהחדר.
גילה אלפייה: הניסיון לעבוד עם הורים, אתם לא תגיעו ל-3 מיליון הורים בארץ.
תמר גוז'נסקי: חוה תדהר, בבקשה.
חוה תדהר: אני מציעה שתצא קריאה בהסכמה, לפחות בפורום הזה, שלפחות לילדים בגיל הצעיר, עד גיל ארבע-חמש, לא לשדר תוכניות עם אלימות, ו-50% מהתוכניות שבדקתי הן בלי אלימות, ואפשר לשדר בלי אלימות.
חוה תדהר: דבר מעשי נוסף הוא לתת תקופה ליישום הדברים, ולעיכול הדברים, ובעוד, למשל, שנה למצוא מימון לעשות מחקר דומה ולראות מה קורה.
תמר גוז'נסקי: אני רוצה להציע כמה דברים.
תמר גוז'נסקי: קודם כול, הקריאה להגבלה עצמית היא קריאה חשובה, עד שיסתיימו כל הוועדות, ההמלצות, החקיקה וכן הלאה.
תמר גוז'נסקי: הדברים שנאמרו פה על התוכנית של רפי גינת הם רק דוגמה.
תמר גוז'נסקי: פעמים רבות אנחנו חושבים על אלימות במושגים של סרט בדיוני, של סרט שמישהו עשה והכניס שם סצנת אלימות כזאת או אחרת.
תמר גוז'נסקי: אנחנו צריכים לזכור שבתוכניות שמשודרות בזמן שמוגדר כזמן לכל המשפחה, ושמלכתחילה איש לא מודיע מה בדיוק ישודר, הרי זה לא סרט שידוע התוכן שלו מראש, כתוב רק שם התוכנית.
תמר גוז'נסקי: בשלב זה הדבר החשוב הוא הגבלה עצמית.
תמר גוז'נסקי: הנושא נכון גם לתקשורת האלקטרונית, שבעיקר בה עסקנו היום, אבל זה נכון גם לתקשורת הכתובה, ואולי אנחנו צריכים לקיים דיון נפרד, חבר הכנסת אורלב, עם התקשורת הכתובה, כי יש לה שם כללים ואפשרויות אחרים.
תמר גוז'נסקי: מישהו הזכיר פה את העניין של יגאל עמיר.
תמר גוז'נסקי: העובדה היא, ששורה של כלי תקשורת יצאו והכריזו שלמרות שהוא דיבר עשר דקות שוטף לפני התקשורת, הם לא יביאו את דבריו, ולא יביאו את תמונתו.
תמר גוז'נסקי: לדאבוני הרב, לא כל התקשורת.
תמר גוז'נסקי: זו עוד דוגמה שמקום שבו תקשורת יכולה לקבל החלטות שצריכות להיות מקצועיות, לא תמיד היא עושה זאת.
תמר גוז'נסקי: אנחנו צריכים לעשות כדי שבהחלטות המקצועיות, האינטרסים של הילדים יהיו גורם לא פחות חשוב מרייטינג ומדברים אחרים.
תמר גוז'נסקי: אני רוצה לקדם בברכה את העבודה של הוועדה בראשות דורית ענבר.
תמר גוז'נסקי: כל מי שיושב פה וחושב שיש לו עוד משהו להציע לוועדה, יואיל בטובו להתקשר לוועדה, והיא תגבש את ההמלצות שלה.
תמר גוז'נסקי: בתוך ההמלצות יהיו ענייני חקיקה, שהכנסת תצטרך לעסוק בהם, שאולי נתחיל לחשוב עליהם כבר עכשיו, ויהיו כללים.
תמר גוז'נסקי: העניין של כללים אחידים.
תמר גוז'נסקי: צריך שיהיו סנקציות על הפרת כללים, וצריך אפשרות לדבר על כללים שיפעלו מראש, לא רק בדיעבד, אחרי שהדברים נעשו.
תמר גוז'נסקי: חובה על הערוצים לשתף אנשי מקצוע שעניינם הילדים, במיוחד הילדים בגיל הרך.
תמר גוז'נסקי: בתוך הצוות המקצועי, שיהיה נציג מהמקצוע הזה, זה יכול להיות מורים, מחנכים, עובדים סוציאליים, כדי שכל פעם תשמעו, בזמן דיוני צוות, את הצד השני, איך זה משפיע.
תמר גוז'נסקי: אם נעשה את כל הדברים האלה, נוכל לתרום תרומה חשובה לחברה הישראלית, לילדים כצרכני תקשורת.
תמר גוז'נסקי: מאחר שאנחנו מודעים לכך שצריכת התקשורת תלך ותגדל, בקומנו ובשוכבנו לישון נהיה כל הזמן קשורים לתקשורת, אז הדברים האלה חשובים.
זבולון אורלב: אני מציע להוסיף שבראשית הסיכום שלנו, ששתי הוועדות שוכנעו שיש קשר ישיר והשפעה חד-משמעית בין אלימות ופורנוגרפיה בתקשורת האלקטרונית לבין עבריינות ואלימות של ילדים ונוער.
זבולון אורלב: האמירה הזאת צריכה לעמוד מול עינינו.
דורית ענבר: אני מניחה שיהיו דיונים בנושא הזה, והייתי מציעה לייחד אולי דיון נפרד להצעה של נציגות משרד החינוך לנושא חיוב של מערכת החינוך לחנך את הילדים לצרכנות נכונה, כי כל מה שמדובר פה כל הזמן הוא על חובת הגופים המשדרים לרסן את עצמם וחובת הרגולטורים לחוקק ולאכוף וחובת ההורים וחובת המורים, אבל הדבר שהוועדה הזאת מופקדת עליו, וזה הדבר החשוב ביותר, הוא: חינוך ילדים לצריכה נבונה וביקורתית של התקשורת, כדי שהם יוכלו למיין לעצמם והם יוכלו להבין מה הם רואים, מתי זה פיקציה, מתי זה אלימות, ומה המשמעויות.
דורית ענבר: לכן שווה לקיים על זה דיון, כי אולי מהוועדה הזאת יצא קול קורא למשרד החינוך.
מיכה אזוב: כולנו חיים בפלנטה מסוימת שאנחנו בה לא יכולים להימנע מאלימות, כל ספרי הילדים זה אלימות, אם זה הנזל וגרטל, ואם זה עמי ותמי - הכול זה אלימות, ואלימות נוראית, אנחנו חייבים במשרד החינוך לחנך את הילדים להבחין בין טוב לרע.
מיכה אזוב: אנחנו לא יכולים למנוע מהילדים לקחת קסטה, הדברים האלה קיימים בכל מקום, אם לא בטלוויזיה הישראלית, בטלוויזיה זרה כלשהי.
מיכה אזוב: לכן הדרך היחידה היא, שמשרד החינוך יקדיש לעניין הזה יותר מחשבה, וילמד את הילדים להבחין בין טוב לרע.
מיכה אזוב: למנוע את זה לא נוכל.
תמר גוז'נסקי: מעמד הילד בעניין בטיחות מתקני משחקים בגני ילדים ושטחים ציבוריים.
תמר גוז'נסקי: נמצאים כאן ההורים והסב של הילדה אור אברהם זיכרונה לברכה שנהרגה בנסיבות קשות וטרגדיות בגן ילדים בעומר.
תמר גוז'נסקי: המקרה הקשה והנורא הזה שימש לנו סיבה רצינית לחזור ולדון בעניין הזה.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שמאז שנת 1997 נעשו מאמצים לשיפור המצב, קיבלנו דיווחים על כך, ובחומר שבפניכם תוכלו לראות את הדיווחים על הפעולות שנעשות, הבדיקות שנעשות וכדומה.
תמר גוז'נסקי: לכן, השאלות המטרידות אותנו הן: מה ניתן לעשות כדי להבטיח ששום ילד נוסף לא ייפגע כתוצאה משימוש במתקן משחקים?
תמר גוז'נסקי: כיצד ניתן להבטיח שהמערכות כולן ידאגו שאכן כל המתקנים יהיו במצב הולם?
תמר גוז'נסקי: כי הבעיה היא לא רכישת מתקנים בעלי תווי תקן.
תמר גוז'נסקי: הבעיה העיקרית היא התחזוקה.
תמר גוז'נסקי: כמי שיש לה נכדים ובתוקף כך מטיילת איתם בגנים ציבוריים, אני יכולה לומר שמצבם של המתקנים תלוי במקום ובעיר.
תמר גוז'נסקי: יש מקומות מסודרים וסבירים ויש מקומות מוזנחים בצורה קשה ביותר.
תמר גוז'נסקי: יש מקומות שבהם הרגליים טובעות בחול רך ואנחנו יודעים שאם הילד ייפול שם, לא יקרה לו שום דבר, ויש מקומות אחרים שהירידה מהמגלשה היא למקום בהחלט לא רך ולא נעים.
תמר גוז'נסקי: בוודאי שהשאלות האחרות הקשורות גם בשאלות של בריאות, של זיהומים וכדומה, חשובות לא פחות.
תמר גוז'נסקי: אופיר פינס-פז: אני מודה לך על כך שמצאת לנכון לקיים את
תמר גוז'נסקי: אריה אברהם: אני הסבא של אור ואביו של עדי, ונמצאת כאן גם אמא של אור, אליזבט.
תמר גוז'נסקי: כל יום שעובר אנחנו המומים יותר כי ההרגשה שלנו שהילדה הזאת הלכה מאיתנו כאשר חלק מהאשמה נמצאת בנו.
תמר גוז'נסקי: ההרגשה שלנו שהיא הלכה לעולמה בחינם, ללא מטרה וללא סיבה, והרגשת האובדן אצלנו - במקום שהזמן ירפא אותה, הזמן מגביר אותה.
תמר גוז'נסקי: הדבר הראשון שבלט לנו כאנשים מהחוץ, שלא קשורים לממסד ולא קשורים לפוליטיקה, הוא שהרבה מוסדות והרבה ארגונים בוחשים באותה קלחת ואין דבר ממורכז, מרכזי שיטפל בבעיה הן בתחום העירוני מוניציפאלי והן בתחום הממשלתי.
תמר גוז'נסקי: דהיינו, כאשר אני רציתי להוציא מכתב ולתאר את המקרה ולהתחיל להזיז את העגלה, באמת לא ידעתי למי לפנות: למשרד החינוך?
תמר גוז'נסקי: למשרד העבודה?
תמר גוז'נסקי: למשרד המסחר?
תמר גוז'נסקי: למי לפנות?
תמר גוז'נסקי: לרשות המקומית?
תמר גוז'נסקי: למשרד הפנים?
תמר גוז'נסקי: ניסיתי למצוא את הכתובת, וכל אחד היפנה אותי לאחר, ואז הסתבר לי שבעצם אין מישהו מרכזי שמטפל בכל העניין הזה, וכיוון שאין מישהו מרכזי שמטפל בזה, היציאה מתוך הכיוון הזה היא ברורה.
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, בהמשך, בפרט הרשות המקומית, כשהתחלתי לשאול שם ובעירייה אז אמרו לי כן, אבל זה שייך להוא וזה שייך לזה, ואת זה אנחנו לא יודעים ואת זה אנחנו כן יודעים, ויותר לא יודעים מאשר יודעים.
תמר גוז'נסקי: לדעתי, צריך להיות משרד ממשלתי אחד שהוא אמון על נושא הבטיחות בגני הילדים.
תמר גוז'נסקי: ברגע שיהיה משרד אחד, אין ספק שהרשות המקומית לא תוכל "להתחמק" מאחריותה על ידי הטלת אחריות על גורמים אחרים, ואז באמת לא תהיה התוצאה של הזנחה וכן הלאה.
תמר גוז'נסקי: היו"ר תמר גוז'נסקי: אתה מתכוון לאכיפה ברכישת מוצר תקני או
תמר גוז'נסקי: אריה אברהם: מהתחלתו ועד סופו.
תמר גוז'נסקי: אני בדקתי עם מייצר
תמר גוז'נסקי: שאלתי את יצרן המתקנים האלה בכפר-סבא האם מישהו עושה את זה, הוא ענה שלא.
תמר גוז'נסקי: אז אם הרשות המקומית שמזמינה את המתקן אינה עושה בדיקת קבלה, אלא היצרן מוביל את המתקן לגן ושם ישנם אנשים שמקבעים אותו לבטון ובזה זה נגמר, אזי בטיחות המתקן ובנייתו על פי התקנים נתונה לחסדי היצרן.
תמר גוז'נסקי: אם הוא באמת בסדר, אז הוא ייצר אותו מהחומרים הנכונים ובצורה הנכונה.
תמר גוז'נסקי: אבל בדקו את המתקן לא בזמן שנגמר ייצורו, אלא מאוחר יותר, אם הרשות רצתה מבחינת מכון התקנים במשך שנה-שנתיים.
תמר גוז'נסקי: לאחר מכן אנחנו יודעים שהמתקנים האלה מתבלים.
תמר גוז'נסקי: הרשות המקומית צריכה לבצע את הבדיקה התקופתית, שצריכה להיות מוגדרת או בחוק או בשיטת אכיפה מסוימת, ומישהו צריך לקבל את הדוחות שבגני הילדים ובבתי הספר שהבדיקות אכן בוצעו והכל תקין או לא תקין.
תמר גוז'נסקי: אילו כל שלושת הגורמים האלה היו חוברים יחד, אני משוכנע שלא היינו נפגשים על העניין הזה והנושא הזה לא היה עולה.
תמר גוז'נסקי: היו"ר תמר גוז'נסקי: מישהו קבע שהמתקן לא היה תקין?
תמר גוז'נסקי: זו דעתנו בשלב זה.
תמר גוז'נסקי: אנחנו התווינו לעצמנו גם קו פעולה מסוים שאנחנו נפעל בו כמשפחה שנפגעה וכן הלאה.
תמר גוז'נסקי: בהחלט אנחנו היינו רוצים לא לעבוד במקביל, אלא לגייס את הכוח המצומצם שנמצא ברשותנו, ולעבוד יחד עם הוועדה או הגורם או המשרד הממשלתי וכן הלאה, כדי שאנחנו, המשרד הממשלתי, העירייה – כולנו נוכל להגיע לתוצאות טובות יותר, למרכוז כוח ולא בביזור כוח.
תמר גוז'נסקי: אי אפשר להמשיך בזלזול הזה.
תמר גוז'נסקי: ישבתי בוועדת החינוך של הכנסת בחודש ינואר 2000, ויושב ראש הוועדה אמר לי שאם תוך 10 ימים, בינואר, ממשלת ישראל לא תעשה כלום, הוא יכפה על הממשלה בבג"ץ.
תמר גוז'נסקי: אנחנו נמצאים כבר בנובמבר.
תמר גוז'נסקי: שום דבר לא נעשה.
תמר גוז'נסקי: זה לא רק מתקני משחקים, זה בטיחות בכלל בבתי הספר.
תמר גוז'נסקי: הבטיחות בבתי הספר, בגישה לבתי הספר, ההסעות לבתי הספר, הכל לוקה בחסר.
תמר גוז'נסקי: יושב כאן מר אברהם צדקה, שהוא אחראי על הבטיחות במשרד החינוך, הוא יודע בדיוק למה אני מתכוון.
תמר גוז'נסקי: לא נעשה כלום.
תמר גוז'נסקי: לעניין הבטיחות חסר היום כמיליארד שקלים ונותנים לנו 27 מיליון שקלים, אז כאילו שלא נתנו לנו כלום, כי אי אפשר לעשות עם זה שום דבר.
תמר גוז'נסקי: ממש אי אפשר לעשות עם זה שום דבר.
תמר גוז'נסקי: אנחנו שולחים את הילדים שלנו למקומות מסוכנים.
תמר גוז'נסקי: יש לי פה קטעי עיתונות ששמם "משחקים מסוכנים".
תמר גוז'נסקי: 90% ממתקני המשחקים בגנים הציבוריים ובגני הילדים בישראל נמצאו בבטיחות לקויה, והנה ציטוט מפי ראש החוג לרפואת ילדים בבית הספר לרפואה בהדסה, דוקטור יונה בן-אמיתי: "מדי שבוע מגיעים אלינו מספר ילדים שנחבלו בגני משחקים".
תמר גוז'נסקי: זו תופעה יום יומית, לכל בית חולים שאת ניגשת, לכל חדר מיון שאת ניגשת, יום יום מגיעים הילדים.
תמר גוז'נסקי: זה לא מתפרסם.
תמר גוז'נסקי: זה לא כמו הדוח של הביטוח הלאומי שהיעדרויות מחשבים לפי כסף.
תמר גוז'נסקי: פה ילדים נפצעים ונעדרים ואף אחד לא מסתכל על זה.
תמר גוז'נסקי: איפה הצעקה?
תמר גוז'נסקי: איפה נבחרי הציבור שצריכים להקים קול זעקה?
תמר גוז'נסקי: זה הילדים שלנו, שאנחנו סך הכל שולחים אותם לבית הספר שילמדו, ואנחנו רוצים שהם יחזרו אלינו בשלום, שהמקרה הזה לא יחזור.
תמר גוז'נסקי: בטיחות.
תמר גוז'נסקי: דיברנו על בטיחות בהקשר של ילדים ברכב, קיימנו דיון רציני בעניין מושבי הבטיחות.
תמר גוז'נסקי: דיון על שימוש בקסדות.
תמר גוז'נסקי: עכשיו ישנה האופנה החדשה של הקורקינט, שזה מועד, המציאו את המכשיר הזה כדי שהילדים יפלו.
תמר גוז'נסקי: זה הרבה יותר מסוכן כמובן מאופניים.