GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירה פוירשטיין: אנחנו נמצאים בסוג של קצת פניקה מוסרית, קוראים לזה בספרות.
מירה פוירשטיין: אנחנו מנסים להגיב לאיזה שהיא תופעה שקרתה ומחוללת כל מיני התנהגויות חריגות שהן בהחלט לא לטעמנו.
מירה פוירשטיין: לכן הדיון הזה נקשר יותר לשיח רחב יותר על המקום של טכנולוגיות תקשורת בעיצוב שינויים חברתיים ותרבותיים ובמיוחד בעולמם של ילדים ובני נוער.
מירה פוירשטיין: על כן במוקד עומדים יחסי גומלין ושימושים שהקהל הזה עושה במדיה החברתית בהקשר לסביבה התקשורתית החדשה המשתנה בישראל.
מירה פוירשטיין: כאמור הטכנולוגיה איננה מלמדת אותנו איך לחשוב באופן ביקורתי על החיים, בתרבות המדיה הווירטואלית של הכאילו, ופה אני מסכימה עם מה שאמרה נציגת השירות הפסיכולוגי הייעוצי, אנחנו לא מתאבדים בגלל הטכנולוגיה, הטכנולוגיה זה סוג של גורם קטליזאטור, זרז שמאפשר את זה יותר, מקדם, אבל לא בגללה.
מירה פוירשטיין: אני תמיד אומרת לסטודנטים שלי שקין רצח את הבל עוד לפני שהיתה טלוויזיה, רדיו ועיתונות.
מירה פוירשטיין: מאז ומתמיד כל כניסה של טכנולוגיה ומדיום חדשים מעוררים בקרב הציבור וסוכנויות הפיקוח מה שמכונה 'פניקה מוסרית'.
מירה פוירשטיין: כלומר האיומים והסיכונים שיש למדיום החדש על החברה.
מירה פוירשטיין: כך היה עם העיתונות והרדיו ואחר כך הטלוויזיה, שאחד מהחוקרים, רודולף אנהיים, טען שהיא מרדימה את החשיבה שלנו, וחוקר התקשורת ניל פוסיל אמר שאנחנו מאבדים את הילדות כתוצאה מכך.
מירה פוירשטיין: המדיה, לצד זה, היא יזם מרכזי שמעצים את תרבות הפחד בציבור, דרך כותרות שאנחנו פוגשים חדשות לבקרים, שמתריעות בפני סכנות חדשות שמאיימות על בריאותם ואושרם של ילדינו.
מירה פוירשטיין: בעידן האינטרנט והרשתות החברתיות מייצרים כותרות מרעישות על התאבדויות, אלימות, פורנוגרפיה ועוד, שלמרות, למזלנו, שכיחותן הנמוכה יחסית, חשוב וצריך להתייחס אליהן ולהתמודד עמן, לא רק ברמה של תגובה, אלא כדרך מניעה, ופה אני עוברת לחלק של האיך, שדיברת עליו בהתחלה.
מירה פוירשטיין: עוד לפני כן אני מוכרחה להגיד משהו שהוא מאוד רלוונטי לדיון שלנו ולצטט פה חוקרת מאוד ידועה שכבר במשך עשור חוקרת את האינטרנט, פרופ' שרי טירקל, מהאוניברסיטה MIT, שהספר האחרון שלה שמאוד מומלץ לכולם 'לבד וביחד', היא ראיינה אלפי ילדים, בני נוער וצעירים במשך העשור האחרון על פעילותם באינטרנט, ומסקנתה שהמרחב הקיברנטי מחולל שינויים במערכות היחסים החברתיים שלהם.
מירה פוירשטיין: לדעתה רגשות האינטימיות והקרבה הולכים ומתפוגגים מהחברה האנושית.
מירה פוירשטיין: בני נוער מעדיפים לשלוח מסרונים מאשר לשוחח בטלפון, כי בטלפון הם עלולים להיחשף, אז הם נוטים לעצור את השיחות עם החברים, כדי שיהיה להם מה לדווח בטוויטר.
מירה פוירשטיין: עבור המתבגרים העכשוויים הטכנולוגיה מהווה חלק אינטגרלי מהעצמי, מהזהות שלהם והם תופסים את הווירטואליות ברשתות ובאינטרנט כערך ממשי.
מירה פוירשטיין: עולם הסימולציה מסייע להם לברוח מאינטימיות, ממצבים מורכבים, מניהול משא ומתן עם אחרים, והם רוצים להיות עם החבר'ה, שימו לב, אך בלי הדרישות של החברות.
מירה פוירשטיין: במלים אחרות הרשתות החברתיות יוצרות אצלם את התחושה שהם צריכים להיות בתקשורת עם אחרים כדי להיות עצמם, ועל כן היא מעצימה את הבדידות שלהם.
מירה פוירשטיין: גם אם נחבור למבקרים הטוענים כי שרי טירקל מציגה גישה קיצונית וקודרת מדי של המציאות, עדיין חשוב וחיוני להבין את הפעולה של הרשתות החברתיות בהקשר הטכנולוגי והחברתי שלהם, על היתרונו והסכנות, כדי לדעת להתמודד עמן, ופה אני עוברת באמת לאיך.
מירה פוירשטיין: ואני רוצה להציג את החינוך לאוריינות מדיה שאני חברה בארגון הבין לאומי שלו, שגם חקרתי אותו בעבודת הדוקטורט שלי ובעידן הניו מדיה הוא מכונה 'חינוך לאוריינות מדיה דיגיטלית'.
מירה פוירשטיין: הוא בעצם מדגים לא גישה מגיבה, אלא מניעתית.
מירה פוירשטיין: איך להכין לחיים ברשת בעידן הווירטואלי, דרך יעילה להתמודד עם הרשתות ושאר היישומים של האינטרנט.
מירה פוירשטיין: אז יש תכניות לימוד רבות שפותחו בתחום ברחבי העולם, על פי התפיסה של האוריינות מדיה דיגיטלית ושולבו במארג תחומי הדעת של החינוך הפורמלי והלא פורמלי, והן מדגישות את הלמידה והמומחיות של מורים וילדים, במיומנויות של חשיבה ביקורתית, פתרון בעיות מורכבות, תגובה רפלקטיבית מתוך חשיבה אתית, שיתופי פעולה חכמים ותקשורת במערכות מולטי מדיה.
מירה פוירשטיין: אוריינות המדיה הדיגיטלית מבטאת את הרחבת תפיסת האוריינות, שכולנו ידענו לקרוא, לכתוב ולשמוע ולדבר, ליכולת לחלוק משמעות באמצעות שיטות סימבוליות כדי להשתתף באופן 0פעיל בחברה.
מירה פוירשטיין: זו אוריינות שמרחיבה את היכולות הקוגניטיביות, הרגשיות והחברתיות הנדרשות כדי להשתמש באופן מושכל במדיה ובטכנולוגיות החדשות, ועל פי ההגדרה של הארגון העולמי מ-2010 אוריינות מדיה דיגיטלית, משמע להפעיל חשיבה עצמית, עצמאית, דיאלוג, שיתוף פעולה, רפלקציה, יצירתיות ואחריות חברתית, שמיושמים על פרקטיקות של תגובה ל- ויצירה משותפת של מסרים.
מירה פוירשטיין: המקורות לאוריינות זו זה החינוך הקונסטרוקטיביסטי, על פי עקרונות הפדגוגיה הביקורתית של המחנך פאולו פריירה שתופסת את האנשים כישויות שיודעות להציב בעיות אנושיות מתוך ההקשר לחיי היום יום שלהם.
מירה פוירשטיין: ברוח זו תכנית הלימודים שאני מציעה, של אוריינות המדיה הדיגיטלית, צריכה להפוך ללימודי חובה ולא פרויקט חולף וחד פעמי.
מירה פוירשטיין: לכן מאוד שמעתי שמשרד החינוך מכניס את זה באמת כתכנית חובה, אם כי אני לא יודעת על פי איזה תפיסה וגישה, אבל אני אשמח להרחיב אחר כך, כי המדובר בחינוך מתמשך לאורך זמן, מכיתה א', הייתי מכניסה את זה כבר מהגן, שמצייד בכישורים לחיים שמחוץ לסביבת הלימודים.
מירה פוירשטיין: אני אציין רק שלוש; קודם כל לעשות שימוש מושכל, חכם בטכנולוגיה, ולא ברמה הטכנית.
מירה פוירשטיין: לבסס להם ולהעמיק את היכולת שלהם להעריך מהימנות של מידע, אמונות, מהימנות של מסרים ואת האיכות שלהם, ולהפגיש אותם עם חדשות ואקטואליה, כדי לדעת להעריך מי סוכני המידע העומדים מאחורי האינפורמציה הזו.
מירה פוירשטיין: לסיום, עידן הרשתות החברתיות והאינטרנט אינו מסמן את אובדן הילדות, אלא את הילדות החדשה בסביבה הטכנולוגית המשתנה שדורשת מאיתנו, כאנשי חינוך, כמורים, כפוליטיקאים, כאנשי חוק, להיות קהל חושב ומבין ולא כזה שסוגד לטכנולוגיות, וכפי שאלדוס הקסלי בעולם חדש מופלא טען 'מה שפגע באנשים זה לא העובדה שהם צחקו והתבדרו עד מוות, אלא שהם לא ידעו על מה הם צחקו ולמה בעצם הם הפסיקו לחשוב'.
זבולון אורלב: אני מאוד מודה לך.
זבולון אורלב: למרות שאני בדרך כלל מקפיד לקצר אנשים, הפעם אפשרתי לך כי קודם כל אני רואה שהתכוננת, בי"ת, אני חושב שהדברים היו מאוד חשובים ואני שמח שלפחות השולחן הזה מפגיש את משרד החינוך איתך.
זבולון אורלב: בדרך כלל בכל מקצוע במשרד החינוך יש ועדת מקצוע ויש חוץ מוועדת מקצוע גם ועדת תכנית לימודים.
זבולון אורלב: אלה שתי ועדות שבהן יושבים מומחים מהדיסציפלינה.
זבולון אורלב: פה אני לא יודע מי המומחים האקדמיים שעומדים מאחורי התכנית, אני לא מחכה כרגע לתשובה, לכן נתנו פה שתי דוגמיות, אם מותר לכנות אתכם כך, שכדאי מאוד שכשעכשיו מסתערים על הנושא, להיעזר בדבר הזה.
זבולון אורלב: בבקשה, גלית, יוניסף.
גלית וידרמן: אני אסקור מאוד מאוד בקצרה מחקר שנערך על ידי מכון אינוצ'נטי, מכון המחקר של יוניסף שיושב בפירנצה.
גלית וידרמן: זה מחקר שמטרתו היתה להתמקד בנושא של חקיקה עתידית שתגן על ילדים ברשת והנקודה המרכזית שעולה זה קודם כל היתרונות החיוביים מאוד שיש ברשת, השינוי המבני ביחסים של בני הנוער והתרומה הגדולה לזהות שלהם, אבל לצד זה חשיפה הולכת וגוברת לניצול מיני ובעצם הניצול המיני נעשה באמצעות כלים טכנולוגיים משופרים בשתי אוכלוסיות עיקרית; ילדים מתחת לגיל 10, ששם הניצול הוא בעיקר על ידי המטפלים שלהם, וילדים בגילאים של 12 עד 16, ששם יש חשיפה מרצון בלי הבנה של המשמעויות שכרוכות בכך, של תמונות ותכנים מיניים של הילדים עצמם.
גלית וידרמן: מהמחקר עולה העובדה שהמנצלים הם מגוון מאוד רחב של גברים, בדרך כלל לבנים, בעלי השכלה, ושהם לא עונים על הפרופיל הרגיל של סוטה או פדופיל שאנחנו יכולים לראות במקומות אחרים.
גלית וידרמן: בחסות האינטרנט אנשים מבצעים דברים שהם לא היו מבצעים אולי אם הם היו צריכים לעשות את זה באמצעות מגע אישי.
גלית וידרמן: המחקר הזה מעלה את הצורך המאוד גדול בתכניות הגנה וחקיקה עבור ילדים, ובאמת הגופים השונים, האיחוד האירופי והאו"ם אימץ את פרוטוקול פלרמו ויש התחלה של עשייה בתחום הזה.
גלית וידרמן: בקרב המדינות הנושא הזה פחות נפוץ בחקיקה מדינתית, אבל יש התחלה מאוד יפה.
זבולון אורלב: לא הבנתי מה זה פרוטוקול פלרמו.
גלית וידרמן: זה פרוטוקול שעוסק בהגנה על ילדים ברשת.
גלית וידרמן: אנחנו העברנו את המחקר המלא גם לוועדה ולך, אדוני היושב ראש.
גלית וידרמן: אנחנו נשמח להעביר את כל הנתונים.
זבולון אורלב: אני מציע שתעבירי את זה גם למשרד החינוך וגם למשרד המשפטים.
גלית וידרמן: בשמחה רבה.
זבולון אורלב: אם יש פרוטוקול אירופאי, אנחנו לא צריכים להמציא תמיד את כל החכמה בישראל.
זבולון אורלב: אם האיחוד האירופי ישב וחשב, נאמר במקורותינו שיש גם חכמה בגויים.
גלית וידרמן: אנחנו נעביר גם את ההמלצות שהאיחוד האירופי הגיש וגם את של האו"ם, אנחנו נעביר את שני הדברים.
גלית וידרמן: בעצם הנקודות המרכזיות שצריכות להופיע, לדעת המחקר, בתכניות ההגנה האלה, באמת יש התייחסות למה שאתה ציינת, אדוני היושב ראש, הנושא של ההורים, שההורים הם המוקד האחרון לפנייה של ילדים, הילדים לא סומכים על ההורים בנושא של פגיעה ברשת, הן בגלל שההורים פחות מכירים את העולם הווירטואלי ופחות מודעים לזה, והם רואים בעצם בקבוצת השווים שלהם, בילדים אחרים, קבוצה שהיא תומכת יותר ויכולה לסייע, והמחקר ממליץ באמת שתכניות ההגנה יתמקדו בנקודת מבטם של ילדים וגם יסתייעו בילדים למען ילדים אחרים, כדי להגן יותר טוב.
גלית וידרמן: הוא מתייחס גם לנושא של החשיפה באמצעות טלפונים ניידים.
גלית וידרמן: היום כל החשיפה לרשת היא לא רק באמצעות המחשבים, אלא גם טלפונים ניידים מהווים סכנה מאוד גדולה.
גלית וידרמן: והנושא האחרון הוא הנושא של בריונות ברשת, שהוא נושא מאוד מאוד מפותח, מאוד חסר הגנה מבחינת ילדים.
גלית וידרמן: הילדים עוברים גם התקפות, הצקות, והוא ממליץ לפתח מערכת גם של פיקוח וגם של חקיקה שתגן עליהם מפני בריונות ברשת.
זבולון אורלב: מר בני פיינשטיין, יושב ראש מוח טכנולוגיות המידע בחינוך.
זבולון אורלב: בני הוא מגיבורי מלחמת יום כיפור.
בני פיינשטיין: ביחד איתך.
בני פיינשטיין: שמי בני פיינשטיין, מייסד ויועץ של מחשבים וכיף ונוער מחשבים שפועלים כ-21 שנה וכיום גם עמית מחקר במספר אוניברסיטאות באמריקה הלטינית ויחד עם ידידי רוני, קצת לפניו, מראשוני העוסקים במחשבים בחינוך מזה כ-30 שנה.
בני פיינשטיין: משפט אחד רק אומר שהרבה מאוד מהדברים שנאמרים כאן כבר נשמעו ואין חדש תחת השמש.
בני פיינשטיין: הרשתות החברתיות הן לא הגורם הראשון שדיברנו עליו בנזקים או בסכנות לילדים, לרשת האינטרנט עצמה יש סכנות רבות, עוד לפני הרשתות החברתיות היו התאבדויות וכך הלאה, אבל חשוב, כפי שנאמר פה על ידי אחרים, לתמוך בחיובי ובמה שאפשר לעשות ולא רק בשלילי ואני מיד אתייחס.
בני פיינשטיין: אני אתייחס לניסיון שיש לי, או יש לנו, בנושא הזה, גם במחשבים וכיף ואומר משהו על המערכת החינוכית כפי שאני רואה אותה.
בני פיינשטיין: דבר ראשון אנחנו נחשפים מזה 21 שנים לאלפי תלמידים ואלפי חניכים בשנה, שחיים, נושמים מחשבים, והיום אינטרנט, וכבר לפני 16-15 שנים הם עסקו בנושא הזה.
בני פיינשטיין: הדור משתנה והילדים כמובן עוסקים היום ברשתות, ואני יכול לומר מתוך הממצאים שלנו יש, מתוך זה שאנחנו עוקבים או מסתכלים, אני לא רוצה להגיד את המלה 'עוקבים' אחרי מה שהחניכים והתלמידים עושים ברשתות החברתיות, אנחנו מרגישים קורלציה ברורה, נדמה לי שגם את הזכרת את זה, בין הבית, בין מה שהם מביאים איתם לבין ההתנהגויות ברשת.
בני פיינשטיין: כלומר בדיוק כמו שאתה מדבר בבית הספר אתה מדבר ברשת ולמעשה יש פה ושם אחוז מסוים של ילדים שוודאי הפסיכולוגים, אינני פסיכולוג, יגידו יותר טוב שיש אחוז מסוים של ילדים, כמו גם מבוגרים, שכמובן מוסתרים בהם פרברסיות, אז גם ברשת.
בני פיינשטיין: יכול להיות שבבית הספר הם יתנהגו יפה, אבל בסופו של דבר זה כמעט קורלטיבי, אתה רואה ילדים בחוגים, ילדים בסדנאות ובקייטנות מחשבים שבאים, שאתה ממש רואה אותם באותם ערכים באותם הדברים שיש ברשת.
בני פיינשטיין: ועכשיו אני אגיד לגבי מה דעתי צריך לעשות.
בני פיינשטיין: אני כמובן מברך את משרד החינוך ומברך את איגוד האינטרנט, גם אנחנו שותפים והיינו שותפים יחד עם המשטרה ואחרים ביום הלאומי הבטוח ואנחנו נכנסים לבתי ספר, גם בפריפריה, בעיקר עם שיקום שכונות והרווחה, ואנחנו רואים דברים שאני מיד אפרט, ממש בקצרה.
בני פיינשטיין: אני חושב שבתי הספר לא נהפכו לבתי ספר של המאה ה-21 ואנחנו כבר ב-2011.
בני פיינשטיין: והיו תכניות כבר מזמן וחייבת לצאת מנהיגות מאוד חזקה על מנת שבית הספר, לא במשך שלוש וחמש שנים, ולא עוד 300 בתי ספר בנגלה הראשונה ועוד 500, אלא שבתי ספר בכללותם יבינו שאין יותר קהילות בבית הספר.
בני פיינשטיין: איך היא אמרה קודם על הסלולרי?
בני פיינשטיין: בית ספר זה זה, בית ספר זה המחשב, בית ספר זה הבית, ההורים הם חלק.
בני פיינשטיין: אם פעם, אני זוכר בתחילת הדרך כשפעלתי במשרד החינוך, לפני 40 שנה, היו בתי ספר ביבנה, ברחובות, קהילתיים, ההורים היו שותפים מלאים.
בני פיינשטיין: ההורים לא השתנו היום, הבנים שלי והבנות שלי לא שונים ממני.
בני פיינשטיין: תמיד נחמד להגיד שהם פחות טובים, אבל הם יותר טובים ממני, כהורים, אבל בית הספר לא יוצר להם את ההזדמנויות, כלומר אין איזה סביבה קהילתית, וקהילתית היא קהילה וירטואלית, משהו כמו שעשה ביל גייטס בקליפורניה, שלקח והכל בעצם הוא הפך לווירטואלי בבתי הספר.
בני פיינשטיין: עד שתכנון הלימודים לא יהיה מערכתי, עד שהמורה לא יבין שזה לא רק בבית הספר, זה לא יהיה כך.
בני פיינשטיין: מדברים על מורה, סתם דוגמה, והאיטיות שבתהליכים.
בני פיינשטיין: ישנה קרן גדולה ופועלת באמת נהדר לחלוקת לפטופ לכל מורה.
בני פיינשטיין: סתם לדוגמה.
בני פיינשטיין: פעילות שעשינו בגווטמאלה לפני חמש שנים, ויש שם בערך 120,000 מורים, חולקו למעלה מ-60,000 ניידים ומחשבים אחרים למורים כמעט ללא תקציב מיוחד, על ידי התחייבויות של מורים, על ידי שיתוף עם חברות, תוך שלושה עד תשעה חודשים ולכן בשביל לסכם אני אומר, רק ראייה מערכתית, רק שבירת החומות של בית הספר שעוד דיבר עליהם סלומון ואחרים, רק על ידי הדבר הזה אפשר יהיה לראות את הדברים.
בני פיינשטיין: הייתי בבית ספר בעיר באמת מהמובילות בארץ, בפורטל שלה, בחינוך שלה, בכל, בזכאות לבגרות שלה.
בני פיינשטיין: אז יכול להיות שאפשר להגיד שאין לזה קשר, ואני בא לחטיבת הביניים, אנחנו רוצים לעשות שם קייטנות ואומרת לי מנהלת 'בני, יש לי 17 מחשבים ראויים ו-17 מחשבים רעועים', בבית ספר של 600 תלמידים 2011, כאשר בפרו חילקו בשנתיים למעלה מ-200,000 או 400,000.
זבולון אורלב: תודה רבה לבני.
זבולון אורלב: התלמידים יושבים פה בסבלנות מדהימה, אז ניתן קצת לתלמידים, אבל ממש בקצרה.
זבולון אורלב: אנחנו מארחים את בית ספר 'קשת' בירושלים, שהוא בית ספר משותף לדתיים ולחילוניים, ויש פה תלמידה, ליאן עמיאל.
ליאן עמיאל: אני רציתי להציג את הדעה שלי.
ליאן עמיאל: לדעתי מאוד מפחדים מהפומביות של הרשת החברתית ולדעתי אפשר לקחת את זה שכולם רואים את זה ושכולם שותפים לזה שאני אומרת לחברה שלי משהו וכולם יכולים לראות את זה, אפשר להיעזר בזה ולשפר את זה שלא יקרו דברים רבים, כמו האלימות או בריונות.
זבולון אורלב: אצלכם בכיתה יש אלימות וירטואלית ברשתות החברתיות?
ליאן עמיאל: לא שאני רואה או חושבת.
ליאן עמיאל: לדעתי אנחנו בית ספר שהוא מאוד משותף ומאוד משפחתי, אז נורא מגנים אחד על השני.
זבולון אורלב: אז את לא יודעת על מה אנחנו מדברים פה.
ליאן עמיאל: אני יודעת כי אני גם חברה של ילדים אחרים מבתי ספר אחרים.
זבולון אורלב: כלומר את יודעת שיש כזאת תופעה.
ליאן עמיאל: אני יודעת ואני רואה ואני משותפת לזה.
זבולון אורלב: מה צריכים לעשות כדי להתגבר על זה בתי ספר אחרים?
ליאן עמיאל: לדעתי צריך להקים מן כמו מועצת תלמידים כזאת, של ילדים שהם מוכנים לעשות שינוי ושהם יעברו בין הכיתות ובעצם גם יספרו על כל הבעיות שיש אבל גם יבנו אמון בין התלמידים.
ליאן עמיאל: נורא קשה לתלמידים לבוא ולספר להורים מה קורה, כי זה איזה שהוא סוג של פרטיות בפייסבוק.
ליאן עמיאל: לדעתי אם בונים אמון בין תלמידים לתלמידים---
זבולון אורלב: מה אמרת שיש?
קריאה: עם ההורים, הם לא חברים עם ההורים.
ליאן עמיאל: קשה לספר להורים 'קרה ככה וככה'.
ליאן עמיאל: אני, יש לי קשר מצוין עם ההורים שלי, אבל אני לא יודעת איך זה אצל אנשים אחרים ואני מתארת ל עצמי שלא כולם בקשר כזה כמו שאני, עם ההורים שלי.
ליאן עמיאל: לדעתי אמון בין חברים, הרבה יותר קל לספר לחברים שלך מה קורה ואז אם האמון יהיה כזה חזק אפשר לעזור אחד לשני ולמנוע את כל הבריונות הזאת.
זבולון אורלב: עמית, מועצת תלמידים.
עמית צור: דבר ראשון אני רוצה באמת להודות על רשות הדיבור ועל כל מה שנעשה סביב הנושא הזה.
זבולון אורלב: מאיפה את, עמית?
עמית צור: אני מרמת השרון, כיתה י'.
עמית צור: אני לא יודעת באמת על כל התחומים שאתם פועלים, אם זה מול ההורים, אם זה מול המורים עצמם, בסדנאות, בהכשרות, מול התלמידים---
זבולון אורלב: עמית, עזבי, מה קורה בכיתה שלך?
עמית צור: בכיתה שלי ספציפית לא זכור לי מקרה, אבל בשנה שעברה היה לנו מקרה בעיר מאוד גדול, הופץ סרטון של ילדה ששלחה לחבר שלה, התאהבה בו, היא שלחה סרטון שלה ערומה וזה רץ פשוט בכל האינטרנט, אין אחד ברמת השרון שלא מכיר את הסרטון, ושוב, לא דיברו על זה.
עמית צור: בגלל זה אני כל כך שמחה שזה עולה, כי זה משהו שלא העלו בבית הספר לדיון וכולם ידעו שזה קיים ולא עם ההורים ולא בשום מקום עלה דיון של מה שקרה.
עמית צור: אז אני כן רוצה לשלב.
עמית צור: משרד החינוך דיברו פה על תכנית של צוות ואמרתם שיהיו שם מורים, יהיו שם פסיכולוגים, למה לא לשלב את מועצות התלמידים הבית-ספריות?
עמית צור: היא העלתה את העניין של תלמידים שפונים לתלמידים, אני רואה את זה כמשהו מאוד נכון, אני חושבת שזה יכול מאוד לשפר את הצוות הזה, יהיה לך קל יותר להגיע לנוער, הם ירגישו שיותר פונים אליהם וזה באמת לא בא ממקום של למעלה, הטפת מוסר, מה אתם צריכים לעשות, לחבר את זה לתכנים ש באמת קורים בשטח, לפי גילאים.
עמית צור: אני חושבת ששיתוף של מועצות התלמידים, או תלמידים נבחרים בתוך כל בית ספר, חטיבה, יסודי, תיכונים, זה יכול להיות מעולה.
זבולון אורלב: עצה מצוינת למשרד החינוך, שלפני שאתם יוצאים, תעשו כמה קבוצות מיקוד עם תלמידים על הנושא.
אלון רייכמן: אני גם נציג במועצת התלמידים הארצית, אני מרחובות, בכיתה י"א, בית ספר דה שליט.
אלון רייכמן: אני שמעתי כאן ממשרד החינוך, זה נשמע כמו אופוריה, יש שיעורי חינוך, יש כישורי חיים.
אלון רייכמן: אני בכיתה י"א, לא היה לי שיעור חינוך בשנתיים האחרונות, אני יודע שהמטרה שלי כרגע בתיכון היא להוציא בגרות.
אלון רייכמן: זה מאוד מאוד יפה לבוא ולהגיד שיש כישורי חיים ויש פה ויש---
עמית צור: ואז זה מתבטל ויש תגבור ואנחנו מדברים על אקטואליה.
אלון רייכמן: בדיוק.
אלון רייכמן: מעבר לזה, משהו קצת עצוב, אם מורה בת 50 תבוא ותתחיל לדבר איתי על העניין של איך זה להיות ברשת וכל זה, זה לא ידבר אליי.
אלון רייכמן: זה מאוד מאוד קל לבוא ולהגיד את זה, אבל לבית הספר יש מטרה כרגע והמטרה היא בגרות ובכיתות י', י"א, י"ב, גם התכנים שבהם מדברים איתנו, אני אגיד את זה בצורה אבסורדית, על איך לשים קונדום.
אלון רייכמן: וואלה, נזכרתם בסוף י"א?
אלון רייכמן: זאת אומרת התכנים---
קריאה: אז יש חינוך או אין חינוך?
אלון רייכמן: אין.
אלון רייכמן: זה מאוד קל להגיד מערכת החינוך, אבל זה מטעם מערכת הבגרות.
עמית צור: אז יש את היום בשנה שהם דיברו על...
עמית צור: אני זוכרת בכיתה ה' יושבת ושומעת הרצאות וכל מיני, שוטר שמגיע לדבר, אבל זה יום בשנה ובגלל זה אני מאוד אהבתי את הרעיון של משהו שהוא במהלך כל השנה ואם זה ייצא לפועל אנחנו יותר מנשמח.
עמית צור: אבל הרעיון זה באמת לחדד את הנושא הזה, כי יום בשנה זה לא מספיק.
עמית צור: אני זוכרת כולה שוטר שהיה, אני אפילו לא זוכרת על מה הוא דיבר.
אלון רייכמן: עכשיו גם זורקים את כל הנושאים על בית הספר ולכן נכנס כאן העניין של הורים.
אלון רייכמן: טוב, אז אמרנו גם אלימות וגם סמים וגם אלכוהול, כאילו הכל הכל הכל הכל על בית הספר, וצריך גם לעשות בגרויות וצריך לעשות הכל, זאת אומרת זה נהיה מאוד מאוד מצחיק בעניין הזה ואפילו קצת עצוב.
אלון רייכמן: עכשיו מדברים על הנוער ולא מדברים עם הנוער בתחומים האלה, וזה מה שעמית אמרה.
אלון רייכמן: צריך לדבר עם הנוער, לדבר עם המועצות.
אלון רייכמן: אנחנו פה בשביל לפעול למען בני הנוער ואנחנו בני הנוער.
אלון רייכמן: על בני הנוער מי שיודע הכי טוב זה בני נוער, בצורה הכי אבסורדית.
זבולון אורלב: בעקבות דבריהם אני עכשיו ביקשתי ממר רוני דיין, הצעתי להציע לכם שלפני שאתם יוצאים, תזמינו כמה תלמידים, למשל כאלה בפני הוועדה שלכם שעושה את התכניות, כדאי לכם לשמוע, אני חושב שזה יכול ל---
אלון רייכמן: רק דבר אחרון להגיד על העניין של הילדות.
אלון רייכמן: הילדות היום נעלמת כבר בגיל 8-7, ילדים היום---
זבולון אורלב: יש לך אחים צעירים?
עמית צור: לי יש, שניים.
עמית צור: אחד בר מצווה ואחד בן שבע.
עמית צור: לשניהם יש פייסבוק, גם לילד בן שבע.
אלון רייכמן: בדיוק, סמכות ההורים גם נעלמת.
זבולון אורלב: ההורים שלך מעורבים?
עמית צור: ההורים שלי מעורבים.
עמית צור: אחי בן השבע פתח בשביל לשחק, יש לו חווה, ואחי בכיתה ז' כבר---
זבולון אורלב: וההורים יודעים מה קורה אצלם?
עמית צור: כן, יש קשר טוב בבית, אבל שוב, זה לא כמו בכל הבתים.
עמית צור: אני מכירה המון חברות שאין את הקשר עם ההורים.
אלון רייכמן: הילדים הרבה פעמים מלמדים את ההורים איך להשתמש במחשב, אז כל הסמכות---
זבולון אורלב: נכון, אני מודה שגם כמה מנכדיי... אני מודה באשמה.
זבולון אורלב: יש עוד תלמידה אחת, עומר רבין.
עומר רבין: אני תלמידת כיתה ח' בבית ספר עירוני י"ד בתל אביב וחברה בקבוצת נוער למען יוניסף.
עומר רבין: כחלק מההשתתפות בקבוצה של נוער למען יוניסף אנחנו עוברים הכשרה בנושא האמנה הבין לאומית וזכויות הילד.
עומר רבין: גם ההשתתפות שלנו היום בוועדה לזכויות הילד היא חלק מתהליך ההכשרה הזה.
עומר רבין: בדיון בוועדה היום משתתפת גם יוליה ברשקוב, החברה בנוער למען יוניסף.
עומר רבין: לאחר שדנו על הנושאים הללו, במסגרת ההכשרה שאנו מקבלים, אני חושבת שיש יתרונות רבים לשימוש של בני נוער באינטרנט ולרשתות החברתיות.
עומר רבין: באמצעות האינטרנט אנו נחשפים למידע רב ומועשרים בו לטובת לימודינו, שיעורי בית, מבחנים, עבודות וכולי, לטובת הידע הכללי שלנו.
עומר רבין: גם השימוש באינטרנט וברשתות החברתיות משפר את כישורי השפה שלנו באנגלית, ספרדית ועוד.
עומר רבין: זה מאפשר לנו לממש את זכותנו ללמוד ולפתח כישורים גם מעבר לשעות בית הספר.
עומר רבין: האינטרנט והרשתות החברתיות משמשים גם להנאה בזמן החופשי, בו נעשה שימוש נרחב באינטרנט לטובת צפייה בסרטים ובתכניות, משחקי מחשב ועוד, שהשימוש בהם מתאפשר בחינם, וכך כל בני הנוער, ללא קשר ליכולותיהם הכלכליות יכולים ליהנות מהם.
עומר רבין: יתרון נוסף ניתן לציין בשימוש ברשתות החברתיות המאפשרות לנו, בני הנוער, לשמור על קשר עם החברים בצורה של צ'ט והתכתבות בזמן אמת וחוסכות את עלות שיחות הטלפון.
עומר רבין: האינטרנט מאפשר לנו יתרון חשוב של עולם ללא גבולות המאפשר יצירת קשר עם בני נוער במקומות אחרים בעולם והיכרות עם תרבויות שונות.
עומר רבין: האינטרנט והרשתות החברתיות מאפשרים גם הזדמנות מצוינת להוביל תהליכים של שינוי אזרחי בנושאים שונים שקשורים לנו, בני הנוער.
זבולון אורלב: עומר, לא נעים לי להפריע לך, את הכנת דברים ואני מאוד מעריך את זה, אבל מהדיון יש לנו כמה שאלות שמאוד מעניינות אותנו, ששאלנו.
זבולון אורלב: מה קורה אצלכם בכיתה?
עומר רבין: אצלי בכיתה גם, אני לא רואה את זה, אני לא שותפה לאלימות או להתעללות, אבל אני שומעת על הרבה מקרים וכן, זה מרתק אותי ומעניין אותי לדעת--- היו"ר זבולון אורלב: מה לפי דעתך הדרך להתמודד עם הדבר הזה?
עומר רבין: מה צריך לעשות כדי להתמודד ולמנוע את הדבר הזה?
עומר רבין: להעלות מודעות ושכולם יהיו מעורבים, גם המורים, גם התלמידים, גם ההורים.
זבולון אורלב: בבית ספרך יש שיעורים או מדברים על הדברים האלה עם המורים?
זבולון אורלב: בשיעורי מחנך או דברים אחרים?
זבולון אורלב: את בתנועת נוער במקרה?
עומר רבין: כן, בצופים.
זבולון אורלב: ושם יש איזה שהיא התייחסות?
עומר רבין: שם יש, כן.
זבולון אורלב: מה קורה בבתים של החברות שלך, או בבית שלך?
זבולון אורלב: איפה ההורים בתחום הזה?
עומר רבין: אני גם פתוחה עם ההורים שלי, אני מספרת להם, אבל הם לא מעורבים בעניין הפייסבוק.
עומר רבין: הם לא מבינים, הם לא רואים את זה, הם לא מבינים את זה.
זבולון אורלב: היית רוצה שהם יבינו?
זבולון אורלב: או שנוח לך שהם לא כל כך---
קריאה: שאלה קשה.
עומר רבין: לפעמים כן, אבל לרוב לא.
זבולון אורלב: איך את מסבירה שאצלך לא ואצל אחרים את כן שומעת על אלימות וחרמות ונידויים?
עומר רבין: יש לי חברות שמשתפות בכל בפייסבוק, אני לא נותנת.
עומר רבין: .. יש אפשרות שלא לתת לאנשים לראות את הפרופיל שלך ואני חוסמת את הפרופיל שלי מאנשים שהם לא חברים שלי.
זבולון אורלב: למה החלטת לעשות את זה?
עומר רבין: מהסיבות ה...
זבולון אורלב: שאת מודעת ורוצה להגן על עצמך.
עומר רבין: כן.
זבולון אורלב: תודה רבה לך, מאוד תרמת לנו.
זבולון אורלב: מיכל רוזין, איגוד מרכזי הסיוע.
מיכל רוזין: מיכל רוזין, מנכ"לית איגוד מרכזי הסיוע לנפגעי ונפגעות תקיפה מינית.
מיכל רוזין: אנחנו גם בקשר צמוד וקרוב הרבה שנים כבר עם השירות הפסיכולוגי הייעוצי ואנחנו מודעות לחלק גדול מהתכניות שנעשות בבתי ספר וכמובן שאנחנו חושבות שזה עוד רחוק מלהיות התמונה האידיאלית.
מיכל רוזין: כל הנושא של עיסוק בתכנים מיניים, במדיה, באינטרנט, בפייסבוק, הוא כמובן רק איזה שהיא השלכה של המציאות, של העיסוק המוגבר בכלל גם במציאות של בני נוער היום בכל נושא המיניות ופגיעה מינית.
מיכל רוזין: אנחנו מאמינות שהאינטרנט, הפייסבוק...
מיכל רוזין: אנחנו יודעות את זה מהרבה מאוד סדנאות שאנחנו עושות בבתי ספר, מוריד סוג של מחסומים.
מיכל רוזין: יש מחסומים שבמציאות יותר קשה להגיד דברים, אבל בפייסבוק מורידים מחסומים, אפשר להגיד הכל, אפשר להיות הרבה יותר בוטים, הרבה יותר עם מסרים מיניים הרבה יותר קשים בפייסבוק ובאינטרנט, ולכן יש הגברת האלימות.
מיכל רוזין: אבל אנחנו לא מנתקים את זה ממה שקורה במציאות ואין ספק שכאשר קורה חרם באינטרנט, או פגיעה מינית באינטרנט, יש לכך השלכות על המציאות ובית הספר כן יכול לראות את הדברים וכן יכול לראות הדינמיקה שקורית, ואנחנו לאורך כל השנים, וזה שוב הקריאה שלנו גם היום, טוענות שככל שנכשיר יותר את פרחי ההוראה, את המורים, השתלמויות מורים, ככל שמורים יראו יותר את הדברים ויהיו מסוגלים לדבר על הדברים האלה עם בני הנוער, תהיה יותר מודעות בקרב כולם.
מיכל רוזין: אני חייבת לומר משהו על נושא של ההורים.
מיכל רוזין: בהחלט יש אחריות להורים וחשוב לתת להם את המידע, אבל הילדים עוקפים אותנו בגדול.
מיכל רוזין: מדובר פה על ילדים בני 7, אני כבר לא מדברת על 10 ו-14 וכדומה, שגם אם נרצה לעקוב אחריהם ונהיה חברים שלהם בפייסבוק ונעקוב אחרי הפרופילים וההתכתבויות שלהם, הם יכולים לחסום אותנו בכל מיני דרכים.
מיכל רוזין: וגם אם ההורים ידברו, לא תמיד אנחנו מסוגלים כהורים להשגיח.
מיכל רוזין: וגם מורים.
מיכל רוזין: זה ברור שגם המורים לא מסוגלים לראות הכל ולא מסוגלים לעקוב אחרי הכל, אבל כן יש משמעות של מערכת כוללת של מורים, הורים ותלמידים של מודעות, ככל שנדבר יותר על הדברים, ככל שנגיד את הדברים, אז תהיה אפשרות למורה לשמוע את הדברים, הוא יידע על מה מדובר בכלל.
מיכל רוזין: מורה, בדרך כלל זה מורות, הן צריכות לדעת מה היא פגיעה מינית, הן צריכות להבין מה היא פגיעה מינית, צריכות לשמוע את הדברים, להיות קשובות לדברים.
מיכל רוזין: אמר פה התלמיד ומאוד שמחתי שהוא אמר את זה, אם בכיתה י"א-י"ב רק מתחילים לדבר איתו על קיום יחסי מין, אז יש פה איזה דיליי של כל המערכת אחרי המציאות.
מיכל רוזין: הדיליי הזה קורה גם במערכת האינטרנט.
מיכל רוזין: עד שמשרד החינוך עושה תכנית על האינטרנט, שזה חשוב מאוד, שהוא יתחיל איתה אולי בתיכונים, כבר מדובר על ילדים בכיתה א' שמחוברים לפייסבוק ובצ'טים וכדומה.
מיכל רוזין: כלומר המציאות עולה על היכולת של המערכות להתגונן.
מיכל רוזין: מלה נוספת בנושא אכיפה.