GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורלי לוי אבקסיס: השבוע התעוררנו למציאות שהורים נאלצים לפנות לילדים בוגרים בבתי הספר ולשלם פרוטקשיין כדי שישמרו להם על הילדים מתוך זה שלמורים פשוט אין זמן כשמתרחש אירוע אמיתי בזמן אמיתי ומתעללים בילד, ולמורה אין תשובה לתת כי אין לו את הכלים ואין לו את הזמן, כי הוא עסוק בהמון דברים אחרים.
אורלי לוי אבקסיס: במקביל אנחנו עדים לכך, ופעם אחר פעם אני זועקת, יש לי הצעת חוק בנושא הזה וכנראה שלא יהיה מנוס ואני אגיש אותה לפני תחילת שנת הלימודים.
אורלי לוי אבקסיס: אין יועצים חינוכיים בחלק ניכר מבתי הספר.
אורלי לוי אבקסיס: בחצי מבתי הספר, לפחות בשכבות הביניים, אין יועצים חינוכיים, כאשר אין אחיות בית ספר ואין יועצים חינוכיים שהם יכולים להיות שומרי הסף.
אורלי לוי אבקסיס: הם אלה שיכולים לראות את האיתותים, הם אלה שיכולים לדעת ולראות את הילד שלא בתחום הלימודים, אם אין אותם אנחנו בבעיה גדולה.
אורלי לוי אבקסיס: כולנו היינו צעירים וכולנו יודעים כמה נטל, ובתקופות גיל מסוימות גם ההורמונים משחקים, גם לחץ הלימודים היום כשהמערכת מאוד הישגית, וגם באופן כשאנחנו רואים את השתקפות החברה במדיה, תמיד אנחנו בוחנים את עצמנו מול המראה הלא מציאותית הזאת.
אורלי לוי אבקסיס: לא משנה כמה אובייקטיבית או לא היא, בעיני הילד הוא אף פעם לא מצליח להשיג את האידיאל הזה, כאשר במקביל נוחתים עליו עוד ועוד מטלות וקשיים.
אורלי לוי אבקסיס: הרבה פעמים אותם ילדים שחווים את הקשיים האלה לא יכולים לפנות למחנך או לגורם המקצועי בבית הספר שהוא איתו ביחסי תלמיד-מורה, כי אז יש לו באותה תקופה יש לו ירידה מסוימת בהישגים והוא רואה בהנהלה ואולי גם במחנך סוג של אויב ולא מישהו שהוא יכול לפתוח איתו דברים.
אורלי לוי אבקסיס: אני זוכרת שכאשר הייתי תלמידה בתיכון הייתה לנו יועצת שהדלת שלה תמיד הייתה פתוחה, הייתה לנו את התחושה שאנחנו יכולים לדבר שם בדיסקרטיות ושלפעמים יש מישהו בצד שלנו, לפעמים אפילו נגד המערכת הנורא מאיימת.
אורלי לוי אבקסיס: אני יכולה לומר לכם שבאופן אישי, אני מניחה שרבים, הרגשתי תחושות של חושך, כך כשדברים יוצאים מפרופורציה ואתה מסתכל רק על הריק הגדול הזה, אותו איש מקצוע נותן לך לפעמים את זווית האור ומכניס אותה לפרופורציות הנכונות.
אורלי לוי אבקסיס: היום זה כמעט ולא קיים.
אורלי לוי אבקסיס: איש המקצוע הזה רואה את הילדים גם מעבר לשעות הלימודים, הוא יכול לראות ולזהות דינמיקה חברתית שמתרחשת, הדינמיקה הזאת היא גם מגורמי הסיכון.
אורלי לוי אבקסיס: אני חושבת שלא די בשני מיליון כדי לטפל בתופעה הזאת.
אורלי לוי אבקסיס: לדעתי הפעילות הבין משרדית, וזה שמשרד החינוך בכלל לא נתן לערוך את המחקר בקרב תלמידים, במיוחד אם זה אנונימי אני באמת לא מבינה, אולי בגלל שלא רוצים לדעת את התוצאות או שהתוצאות הן לא מחמיאות למערכת החינוך, זאת אומרת שאם לא מכירים בתופעה גם אי אפשר לטפל בה.
אורלי לוי אבקסיס: זה באמת אות בושה למערכת שזה קורה.
אורלי לוי אבקסיס: גם מעניין אותי לדעת אם בני נוער שותפים בפרויקט הזה, לשמוע אותם, את אותם ילדים שהצלחנו לזהות, שהיו להם ניסיונות אובדניים, שיתנו לנו את המבט מתוך הנקודה של הנוער.
אורלי לוי אבקסיס: הנוער כל הזמן משתנה בהתאם לתקופות.
אורלי לוי אבקסיס: אני לא אריך בדיבור אבל הייתי שמחה לדעת אם הם שותפים ואם הם נותנים לנו מבט נקודתי מזווית הראיה המאוד ספציפית שלהם.
זבולון אורלב: דוד קורן מנכ"ל עמותת ער"ן בבקשה.
דוד קורן: תודה.
דוד קורן: ראשית אדוני יושב ראש הוועדה אני רוצה לברך את היוזמה שלקחת, מכיר יוזמות רחוקות שלך, תבורך.
דוד קורן: אני רוצה לומר שהנתונים אותנו לא מפתיעים.
דוד קורן: ראשית אני רוצה לחדש שבשנה הבאה לא רק רמלה, רחובות וכפר כנא יהיו בסיכון אלא כל הארץ.
דוד קורן: הזמינות בנושא התאבדות של בני נוער ובכלל, אבל בני נוער בעיקר, אני מתחבר כאן לדבריו של פרופסור אלן אפטר, הזמינות וקלות הדעת, במרכאות, שבני נוער שוקלים התאבדות, אנחנו תמיד מתייחסים להתאבדות כפתרון טוטאלי לבעיה זמנית ולכן הכוח והיכולת שלנו בעניין הזה לצערי לא מעורכים מספיק, אני אומר את זה בצער.
דוד קורן: יש בצד שלנו גם את הקול של לא מעט אימהות, עוד מעט אני אדבר בשמן, שהגיעו לער"ן מתוך שליחות אחרי שהבן או הבת שלהם התאבדו.
דוד קורן: כל שהן עושות יום ולילה זה לקבל את אותם אנשים ולזהות את אותם סימפטומים בהם אנחנו מדריכים את הצוות שלנו.
דוד קורן: הצוות שלנו הוא למעלה מ- 1,000 מתנדבים שאינם אנשי מקצוע אבל הם מאוד מאוד מקצועיים בתחום הזה.
דוד קורן: רק בשנה האחרונה עסקנו במניעה של 600 בני נוער, שוב לא מכפר כנא, רחובות ורמלה, ואני לא אומר את זה בציניות.
דוד קורן: ברור לי שהפריסה צריכה להיות בכל מקום והזמינות אלינו, היא אומנם לא מספקת אבל היא המפתח.
זבולון אורלב: הנתונים שהוצגו מוכרים לך?
דוד קורן: מוכרים לנו.
דוד קורן: אני חייב להוסיף, גם ציינו את זה, הנתונים על התאבדות בכלל הם תמיד בסימן שאלה כי הרבה ניסיונות התאבדות לא מגיעים ולא מדווחים, גם הרבה התאבדויות לא מדווחות בסוף כהתאבדות אלא יותר כמקרה שנוח לחיות איתו אחר כך.
דוד קורן: לכן אני מתחבר גם לעניין הזה, הדיבור והשיח הפתוח בסופו של דבר הוא המפתח לכך.
דוד קורן: לדבר עם בני נוער על התאבדות אפשר, מי שמפחד מזה הם לרוב אנחנו, בני נוער הרבה יותר פתוחים לזה.
זבולון אורלב: למעשה הגוף אולי הבולט שמטפל בניסיונות, הגוף שמודע, מתוודע לניסיונות זה אתם.
דוד קורן: ארבעים שנה.
דוד קורן: השנה מציינים ארבעים שנה.
דוד קורן: אני כבר רוצה לפנות לטלל בן לולו כי הייתי רוצה לפרסם את העבודה שלכם באתר שלנו, היא ראויה מאוד.
דוד קורן: הקריאה היא למדינה, תעזרו בנו יותר.
זבולון אורלב: עברתם את הצרות שלכם כבר?
דוד קורן: עברנו אותם בעזרתך.
זבולון אורלב: הבנתי את דברייך בראשית הדברים.
זבולון אורלב: אני חושב שזו דוגמה של החברה האזרחית שלקחה על עצמה אחריות ועושה שירות חיוני וחשוב מאוד לציבור.
זבולון אורלב: יוכי סימנטוב נמצאת איתנו כאן, משירות הפסיכולוגי ייעוצי של משרד החינוך.
זבולון אורלב: אני מבין שאתם שותפים בפרויקט, אבל אם אפשר גם להתייחס לכתובת שהופנתה אליכם שלכאורה אתם לא מוכנים לשתף פעולה במחקר בתחום הזה.
זבולון אורלב: הדבר השני כפי שחברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס העירה נכון, איך אפשר לצפות ממערכת החינוך שתתייחס לסוגיה שהאיש המרכזי, לכאורה במוסד החינוכי שאמור להתייחס לבעיה הזאת, היועץ או היועצת החינוכיים אינם, בעצם ב- 50% מבתי הספר אין יועצים ובאחוזים הרבה הרבה יותר גבוהים גם אין אחיות בית ספר.
יוכי סימנטוב: תודה על רשות הדיבור.
יוכי סימנטוב: ראשית אני רוצה לומר שאנחנו פה בגלל שאנחנו יודעים שיש בעיה, ואנחנו משלבים ידיים כדי להתמודד איתה.
יוכי סימנטוב: הנושא הוא בתהליך של יציאה מהארון, הוא עדיין לא יצא, הוא בקושי יוצא מהארון.
זבולון אורלב: אצל מי?
יוסי סימנטוב: אצל המבוגרים כמו שמנכ"ל עמותת ער"ן אמר.
זבולון אורלב: אצל המבוגרים?
זבולון אורלב: אצל המורים?
זבולון אורלב: אצל המבוגרים במשרד החינוך?
יוכי סימנטוב: משרד החינוך, וגם אצל ההורים.
יוכי סימנטוב: ברחובות ששם נעשה הפיילוט, ולא סתם נעשה בשלוש רשויות, כי הקושי לשכנע מבוגר לעסוק בזה דורש עבודה עצומה.
יוכי סימנטוב: ברחובות מתוך כיתה אחת שישה-שבעה הורים חתמו שהם מוכנים שהילד שלהם יעבור את שאלוני האיתור.
יוכי סימנטוב: אותם שאלונים שפרופסור אלן אפטר מדבר עליהם והוא תמך בהם.
יוכי סימנטוב: עשינו עבודה מאוד גדולה לשכנע את ההורים לחתום על הסכמה, כי זה חיפוש פתולוגיה ואין לנו רשות לתת שאלונים כאלה בלי רשות הורים.
יוכי סימנטוב: היו הרבה הורים שלא הסכימו לחתום.
יוכי סימנטוב: זה דורש תהליך עבודה.
יוכי סימנטוב: אני באמת חושבת ששילוב ידיים של כל הגופים והמודל שנעשה בפיילוט, אולי נשכלל אותו יותר בעתיד, הוא מאוד נכון ונכון להתחיל לאט.
יוכי סימנטוב: אני אומרת יותר מזה, אנחנו מאוד פעילים בפיילוט ומוציאים את המיץ כדי לעשות אותו הכי טוב שאפשר, יחד עם זאת אני לא אמליץ שזה יעבור בכל הארץ בבת אחת.
יוכי סימנטוב: אני אומרת לכם כבר עכשיו פה, אני אמליץ שזה יהיה הדרגתי, כי אם נעשה את זה בבת אחת בכל הארץ – זה יכשל.
יוכי סימנטוב: אנשים לא יכולים להכיל את הזה, הפחד הוא מאוד גדול, הבורות היא מאוד גדולה.
יוכי סימנטוב: הפחד שמא נדבר על זה זה יקרה.
יוכי סימנטוב: "אם מדברים על זה מכניסים רעיונות לראש".
יוכי סימנטוב: כמה אנשים חושבים על זה?
יוכי סימנטוב: –הרבה מאוד.
יוכי סימנטוב: יש מחקר שמוכיח ולך תשכנע את האנשים שהמחקר הזה נכון, מהימן תקף והכל.
יוכי סימנטוב: זו עבודה שתדרוש מאיתנו הרבה מאוד.
יוכי סימנטוב: בנוגע לגישה של איתור, וזה מה שיפתור את הבעיה.
יוכי סימנטוב: אני מאוד מכבדת את פרופסור אלן אפטר, אנחנו חברים באותה וועדה בין משרדית, באמת מי אני לעומתו, חוקר, פסיכיאטר בעל שם, אני עוד לא דוקטורט אפילו בנושא הזה, אני מקווה שאגיע לזה, אבל יש גישות שונות גם בקרב החוקרים ולא רק שאיתור הוא זה שיועיל.
יוכי סימנטוב: זו גישה קלינית שמתאימה באמת לאדם שנמצא במרפאה, אבל בבית ספר יש עוד דברים.
יוכי סימנטוב: האם אותה יועצת שבשבוע שעבר בעשר בלילה, אני אומרת שבשבוע שעבר בעשר בלילה, יועצת בכירה מתקשרת אלי ואומרת לי "יש לי יועצת שנורא דואגת לתלמידה שלה, היא אומרת אמירות אובדניות".
יוכי סימנטוב: מסתבר שיש בעיה של משפחה, בעיה מאוד קשה, הילדה נאנסה.
יוכי סימנטוב: היועצת הבכירה בו זמנית עם היועצת, עם בית הספר ואיתי ויחד אנחנו נותנות לה דרך.
יוכי סימנטוב: אותה יועצת הייתה עד שלוש לפנות בוקר עם הילדה והילדה אמרה לה "בחיים לא חשבתי שאני חשובה כל כך למישהו".
יוכי סימנטוב: האם זאת לא הצלת חיים?
יוכי סימנטוב: האם רק השאלון יפתור?
אורלי לוי אבקסיס: צריך להרחיב את זה.
יוכי סימנטוב: אין ספק, הלוואי.
יוכי סימנטוב: אני הראשונה, אני יועצת חינוכית במקצועי, הייתי עשרים וארבע שנים בבית הספר, גם דלתי הייתה פתוחה.
יוכי סימנטוב: אני אומרת שאני בטח בעד שתהייה בכל בית ספר יועצת חינוכית, אין שום ספק ועל זה אין שום חילוקי דעות.
יוכי סימנטוב: אני מנסה להגיד שיש כמה דרכים להגיע לעניין, אסור לנו להיתפס רק לדבר אחד.
יוכי סימנטוב: אנחנו בקשר הדוק מאוד עם העמותה "בשביל החיים", בחודש הבא יש לנו כנס משותף.
יוכי סימנטוב: אבשלום אדרת ואני עושים עבודה משותפת, לדעתי, טובה מאוד.
יוכי סימנטוב: יש עוד הרבה מה לעשות.
יוכי סימנטוב: יש הרבה משאבים שצריך להקצות, בזה אין שום ספק.
יוכי סימנטוב: אבל לבוא ולהגיד שלא נעשה כלום, אני חושבת שזה מחליש.
יוכי סימנטוב: צריך לחזק את מה שקיים.
יוכי סימנטוב: אני רוצה לומר דבר נוסף, כותרות כמו שהיום ראיתי בעיתון הארץ הן כותרות לא טובות גם לבני הנוער ולא רק לנו.
יוכי סימנטוב: אני חושבת, שוב אין לנו שליטה על עיתונים אני יודעת, צריך לעבוד על הנושא, צריך להגיד את הבעיה במקומות המקצועיים, אבל לצאת בכותרת של "עשרה אחוז מהילדים ניסו להתאבד" זו כותרת רעה.
יוכי סימנטוב: אני רוצה לציין כאן נתון שהוא נתון פנימי, אחרי הסיפור שהיה בכפר אדומים, מקרה שהתפרסם בתקשורת בצורה לא אחראית, לא אחראית, תראו את המחקר איך צריך לסקר - - -
זבולון אורלב: שם הישוב לא פורסם.
יוכי סימנטוב: אבל האדירו את המעשה.
יוכי סימנטוב: פירטו איך הוא בדיוק התאבד, האדירו בלי לשים לב את המעשה, חודש אחרי זה היו לנו עוד שתי התאבדויות במערכת וזה לא משהו שקורה לנו ביום יום.
יוכי סימנטוב: זה לא משהו שקורה לנו ביום יום, ואני דאגתי, חנה שדמי יכולה להעיד, מנהלת שפ"י – שירות פסיכולוגי ייעוצי, שאמרתי לה "אני מאוד מודאגת מהדרך שמסקרים את זה, זה מזמין לנו את המקרה הבא".
יוכי סימנטוב: צריך לדעת להיות אחראים גם כשמפרסמים נתונים איך מפרסמים אותם, האם כותרת כזאת לא באמת מחלישה עוד יותר נער שהוא גם כך במצוקה.
יוכי סימנטוב: זה לא מכניס רעיונות למי שלא אובדני אבל כן עושה רע למישהו שהוא שם, שהוא אבדוני, ואולי אומר שאם זה עשרה אחוז אולי זה הפתרון.
יוכי סימנטוב: יש עוד הרבה מה לעשות, אנחנו עובדים מאוד קשה לעשות את זה וצריך להקצות עוד משאבים.
זבולון אורלב: אני מקבל את הדברים שלך שאת מדברת מתוך נהמת ליבך, רואים שאת חיה את העניין, אבל את צריכה להבין שחלק מרכזי מעבודת הכנסת זה הפיקוח על עבודת הממשלה.
זבולון אורלב: תפקידנו הוא לחשוף ולבקר ולשאול את כל השאלות הקשות, אנחנו חסינים ומותר לנו לשאול את כל השאלות.
זבולון אורלב: אם הערת את סוגיית הפרסום, וקודם הזכירו את פרופסור ישראל אורבך זכרונו לברכה, שליווה אותנו והיה בלי ספק ה-מומחה הישראלי בסוגיה, וגם אני כשר הרווחה התייעצתי איתו רבות בסוגיה הזאת.
זבולון אורלב: הוא הלך לעולמו רק לפני כשלושה חודשים בגיל צעיר, בשיחות איתי תמיד העיר הערות מאוד קשות כלפי הפרסום, צורת הפרסום, עיתוי הפרסום וכדומה.
זבולון אורלב: בזמנו היו לי שיחות עם עורכי העיתונים על מנת להביא לתשומת לבם שהחיים והמוות לא רק בידי הלשון, שהחיים והמוות גם בידי המקלדת וצריכים להיות מאוד מאוד זהירים.
זבולון אורלב: אולי ראוי שבעקבות הדיון הזה גם אנחנו ניקח יוזמה כמו הממשלה שגם היא באמצעות השרים, נפגש עם וועדת העורכים להביא לפניהם את העניין.
זבולון אורלב: הרי יש כאן חופש עיתונות במדינת ישראל ובסופו של דבר כל אחד יכתוב מה שהוא רוצה, מה שמדליפים לו או לא מדליפים לו וכדומה.
זבולון אורלב: אנחנו חושבים שחלק מהאחריות לשלום הציבור היא לא רק על כל אלה שיושבים כאן באולם, אולי יש כאן גם עורכי עיתונים, אבל גם בהחלט על המדיה שיש לה אחריות מאוד מאוד כבדה בסוגיה הזאת.
זבולון אורלב: אני חושב שלא מספיק רק להיפגש עם הנשיאה אלא להיפגש עם מועצת העיתונות ובעיקר עם וועדת העורכים.
זבולון אורלב: זה דבר שהוא מאוד מאוד חשוב.
זבולון אורלב: העניין שאת אומרת במשפט השאול של היציאה מהארון, השאלה אם אנחנו יצאנו מהארון?
זבולון אורלב: אנחנו הנושאים בעול, אלה הנושאים באחריות, השאלה למשל האם ההשתלמויות של היועצים עוסקות בסוגיה הזאת?
יוכי סימנטוב: המון.
זבולון אורלב: אני רואה שהגברת חנה שדמי מנהלת האגף שפ"י, מבקשת רשות דיבור.
זבולון אורלב: בבקשה בקצרה.
חנה שדמי: לידיעתך כל יועצת שנכנסת למערכת מחויבת בשנה הראשונה שלה, את ההכשרה הראשונה לעשות בנושא הזה.
חנה שדמי: לשאלה שנשאלת למה שפ"י לא התיר, אני מבקשת להרחיב, אני חושבת שהתשובה היא בהגדרה שפרופסור אלן אפטר אמר.
חנה שדמי: הידיעה זה משהו אחד, היכולת להשיג את הידיעה זה משהו אחר.
חנה שדמי: האחריות היא השילוב בין הידיעה והיכולת להשיג אותה, אם אין אפשרות להשיג אותה בהבנה שלתת את כל הטיפול לילדים המאותרים אז אולי בשלב הזה צריך לבדוק ולעשות את זה כי לא חסרים מחקרים שחוקרים מה המצב, לא חסר, כולל המחקר הבין לאומי שנותן לנו את הנותנים.
זבולון אורלב: לא הבנתי, המחקר הבין לאומי כן נכנס לבתי ספר, והמחקר הישראלי לא נכנס לבית הספר?
חנה שדמי: יוסי הראל הוא נציג ישראל במחקר הבריאות הבין לאומי, ההצעה של פרופסור אלן אפטר הייתה לא רק לידיעה אלא ידיעה, איתור וטיפול.
חנה שדמי: במקרה הזה יכול להיות שאפשר לעשות את זה בשלושים בתי ספר, אנחנו מחכים לבחון את הפיילוט, את המתודולוגיה הזאת.
אורלי לוי אבקסיס: אבל איסוף הנתונים הוא כל כך חשוב כדי לקצר את הדרך, ברגע שתהייה היכולת אולי ברפורמת הבריאות השנייה, הולכת לצאת רפורמת בריאות הנפש שנדונה עכשיו.
אורלי לוי אבקסיס: רציתי לענות לכם בוועדת הרווחה והבריאות שהובטח שם למשל שלכל קודי Z ו- F לגבי מניעה וטיפול לפני שמתפתח הסימפטום שמגודר כמחלת נפש לתת את הטיפול.
אורלי לוי אבקסיס: שם אני ממש דואגת, ברפורמה המקורית הם לא היו ועכשיו הם נכנסים, זה הובטח לי על ידי סגן השר והמנכ"ל עצמו, אחרת אנחנו לא נצביע בעדה בוועדה, שם תהייה פריסה כלל ארצית, מה שאומר שיהיה קל יותר לתת את הטיפול במקום.
אורלי לוי אבקסיס: אם לא תהייה לכם הרשימה ואת איתור הילדים האלה, זה ייקח עוד זמן וזה גורם מעקב.
אורלי לוי אבקסיס: כל זמן שהולך במקרים האלה הוא קריטי לחיי האדם של הילדים האלה.
חנה שדמי: ילד שעונה על השאלון מצפה גם שמישהו ידבר איתו.
אורלי לוי אבקסיס: כאן, יועצת חינוכית יכלה לפחות לפתוח את השיחה הראשונית.
זבולון אורלב: חנה, כמו שאת יודעת אני עם רגישות מאוד גבוהה לצרכים של מערכת החינוך, אני שומע על העניין הזה ממש בפעם הראשונה, אני חף מכל, ולדעתי ראוי שתשקלו את העניין הזה, או שתשקלו את העניין במאזן, אני חושב שראוי מאוד שתשקלו את העניין הזה מחדש.
זבולון אורלב: תכנסו קצת יותר לעמוק.
זבולון אורלב: פרופסור אלן אפטר, הזכיר שקיימת עמותה של בני משפחה שנקראת "בשביל החיים" ונמצא איתנו דוקטור אבשלום אדרת, בבקשה בקצרה, הזמן רץ.
אבשלום אדרת: אני קרוב לוודאי לא הייתי מגיע לדיון הזה ולשיחה החשובה הזאת לולא בני התאבד לפני ארבע עשרה שנה, בזמן השירות הצבאי.
אבשלום אדרת: כשזה קרה, מעבר לאסון ולהלם של כל המשפחה על איך זה היה יכול לקרות, בעצם נחשפתי בפעם הראשונה לתופעת ההתאבדויות, לא הכרתי עד אז אף משפחה שהיה בה מתאבד, אף ניסיון התאבדות.
אבשלום אדרת: אחד הדברים שהציק לי מאוד היה איך זה יכול להיות שנער כל כך אינטליגנטי וכל כך חכם, מוסיקאי מחונן, עסק הרבה במחשבים שנקלע למצוקה קשה מאוד בצבא, איך הוא הגיע למסקנה שהתאבדות היא הפתרון לבעיה שלו.
אבשלום אדרת: הנושא הזה מאוד מאוד הציק לי.
אבשלום אדרת: אז בעצם התחלתי לקרוא וללמוד את כל הנושא של התאבדויות והחלטתי שאני לא מוכן להשאיר את המוות, מוות כתוצאה מהתאבדות, מוות כל כך סתמי וכל כך מיותר, בלי לעשות משהו.
אבשלום אדרת: הצטרפתי לעמותת "בשביל החיים"- עמותה שהוקמה על ידי בני משפחה שיקירהם התאבדו, ואנשי מקצוע בתחום הזה.
אבשלום אדרת: היא עוסקת בשני תחומים.
אבשלום אדרת: האחד בתחום המניעה והתחום השני הוא בתחום העזרה והסיוע למשפחות שכבר קרה אצלן האסון.
אבשלום אדרת: לגבי המניעה, כאן דיברו על בתי ספר ועל כניסה לבתי ספר, אנחנו יחד בשיתוף פעולה עם שפ"י הכשרנו לפני שלוש שנים, הכשרנו קבוצה של בני משפחה כדי שיוכלו להיכנס לבתי הספר לספר את הסיפור האישי עם מסרים מאוד חשובים, כמו שפרופסור אלן אפטר אמר קודם, ערבות הדדית, וכל הדברים החשובים האלה.
אבשלום אדרת: אני רוצה לומר לכם שבתי ספר לא מוכנים לקבל אותנו, לא מוכנים לשמוע.
אבשלום אדרת: בעיקר מנהלים, יוכי סימנטוב ואגף שפ"י עושים עבודה יוצאת מהכלל בקרב היועצות, היועצות כבר מוכנות, הן פתוחות ומבינות את זה.
אבשלום אדרת: אבל יועצת בבית הספר לא יכולה להחליט על הרצאה להורים, היא לא יכולה להחליט על כניסה לתלמידים, את זה צריכים להחליט המנהלים.
אבשלום אדרת: כאן יש בעיה קשה מאוד, כמו שדיברו לצאת מהארון, מנהלים מפחדים מאוד לגעת בנושא הזה.
אבשלום אדרת: לפני כשנה וחצי הגעתי לבית הספר שבו למד הבן שלי, סיפרתי את הסיפור ליועצת החדשה שלא הייתה בזמן שבני למד שם, היא כל כך התרגשה ואמרה "אני מוכנה לתת לך פתח, אתה תדבר עם כל תלמידי כיתה י'".
אבשלום אדרת: נכנסתי לארבע שיחות, יש שם שתיים עשרה כיתות י', בכל פעם היו שלוש כיתות י', סיפרתי להם את הסיפור שקרה לערן, איך הוא היה בבית הספר תיכון, איך הוא התגלגל למה שהוא התגלגל ומה המסרים שאני רוצה שהם ייקחו.
אבשלום אדרת: הייתה הקשבה, אתם לא מאמינים איזו הקשבה הייתה לדבר הזה.
אבשלום אדרת: אחר כך העברנו משוב לכל הילדים האלה, והשאלה שחזרה אצל כולם "למה אף אחד לא מדבר איתנו על הנושאים האלה, למה לא מדברים על זה".
אבשלום אדרת: כשאלן אפטר מדווח שיש עשרה אחוז ניסיונות התאבדות בקרב תלמידי תיכון זה 35,000 ילדים ! תראו על אילו מספרים מדובר כאן.
זבולון אורלב: בשלושה שנתונים?
אבשלום אדרת: כן.
אבשלום אדרת: תראו באילו מספרים מדובר כאן.
אבשלום אדרת: ראשית חייבים לדבר על זה, יוכי סימנטוב הזכירה את הכנסים, אנחנו עושים כנסים בסמינר הקיבוצים כל שנה תחת הכותרת "לא מדברים על זה" לא מדברים על זה בתקשורת, הסטיגמה החברתית הקשה.
אבשלום אדרת: השנה אנחנו שוב עוסקים בנושא הזה ב-24 במרץ, ילדים צעירים בסיכון תחת סמים ואלכוהול והפרפקציוניסטים, האם באמת אפשר למנוע התאבדויות, זה פורום שמעלה את הנושא הזה למודעות.
אבשלום אדרת: פעילות מאוד מאוד חשובה של העמותה היא תמיכה במשפחות שכבר חוו את האסון הנורא הזה.
אבשלום אדרת: כשאני מרצה על הנושא הזה אני תמיד מדבר, גם בצבא, אני אומר שכול הוא שכול אבל שכול כתוצאה מהתאבדות הוא משהו שבאמת רק מי שחווה את זה יודע על מה אני מדבר.
אבשלום אדרת: הסטיגמה החברתית היא כל כך קשה, מתרחקים ממך "מה קרה למשפחה הזאת", וקשה למשפחות האלה לקבל טיפול, קשה להם לקבל סיוע.
אבשלום אדרת: המחקרים מראים שהמשפחות האלה הן קבוצת הסיכון בין הגדולות להתאבדות נוספת, כי במשפחות האלה כבר מישהו עשה את זה והוא ראה שזו דרך, ואולי לגיטימית בעיני מישהו אחר במשפחה.
אבשלום אדרת: סיוע ותמיכה במשפחות זה קריטי.
אבשלום אדרת: יש הצעת חוק שמונחת במשרד הרווחה, לצערי היא לא מקודמת, לצרף את בני המשפחה שיקירהם התאבדו לחוק לטיפול בנפגעי תאונות דרכים כדי שתהייה לגיטימציה לסיוע.
אבשלום אדרת: אנחנו מקיימים קבוצות תמיכה למשפחות, אבל אנחנו לא יכולים לעשות את קבוצות התמיכה כי הם לא יכולות להגיע אלינו והן פוחדות להגיע אלינו, כי ברגע שהן תגענה אלינו מישהו שם עליהם אות קין 'כאן הייתה התאבדות'.
אבשלום אדרת: זה נושא מורכב מאוד גם במצב שלפני ההתאבדות וגם במצב של אחרי ההתאבדות וצריך לפתור את הנושא הזה.
אבשלום אדרת: תודה רבה.
זבולון אורלב: תודה רבה לך, ושיהיו רק בשורות טובות.
ציפי: הערה, התקבל אצלנו כרגע מפקח לנושא של אובדנות וגם לתאונות דרכים.
זבולון אורלב: מה שהוא העיר, אם מותר לומר, שבתקופת היותי שר הרווחה התקבל החוק של טיפול במשפחות שיקירהם נפגעו בתאונות דרכים, יש אומנם בעיות עם יישום החוק הזה, הוא סיפר שהם ניסו להרחיב את זה גם כן לנפגעי התאבדויות.
ציפי: אני אומרת שכרגע התקבל מפקח ארצי שמשרת את שני הדברים.
זבולון אורלב: לא באמצעות החוק.
ציפי: לא באמצעות החוק אבל יש כבר טיפול בנושא גם בלשכות.
זבולון אורלב: מוריה אשכנזי מאחיות בריאות הציבור, אנא ממך, ממש בקצרה.
זבולון אורלב: אני כבר אומר שאני מסכים עם כל מלה ומלה שלה כי שמעתי אותה כמה וכמה פעמים, בכל ישיבה אפשר לדבר על אחיות הציבור והיא בשקדנות.
מוריה אשכנזי: שלום לכולם.
מוריה אשכנזי: יש לי שאלה לפרופסור אלן אפטר כי הייתה לי כאן שאלה.
מוריה אשכנזי: מ- 2007 כאשר שירות הרפואה המונעת הופרט, האם בסטטיסטיקה שהצגת האם יש איזה פיק של חוסר איתור?
מוריה אשכנזי: מאחר שלמעשה, שאותה תלמידה טלל בן לולו ביקשה גורם מטפל, היא מבקשת כאן את הסיוע, ובנושא שכאן דיברו על הפעלת תכניות איתור ומניעה במסגרת חינוך, זיהוי תלמידים בסיכון ואובדני והפנייתם לטיפול מתאים, חינוך מתאים והגברת המודעות בקרב רופאים ואנשי סף, אחות בית הספר למעשה כאן נשכחה.
מוריה אשכנזי: היא נשכחה לחלוטין, זאת אומרת שבאיזה מקום כגורם איתור מוקדם, זה החלק הארי של הרפואה המונעת, איתור מוקדם כאן חיוני בשביל לאתר קבוצות בסיכון, זה כולל את אותם תלמידים שנמצאים כאן למעשה במבוך ואין להם פתח.
מוריה אשכנזי: אני חושבת שעוד לפני המורה היועצת, אני לפחות יכולה לתאר את התקופה בה אני הייתי אחות בית ספר ורובכם עדיין זוכרים את האחות בירוק עם הצווארון הלבן, האחות הזאת למעשה הייתה פתח, חדרה היה פתוח לשמוע כל מיני בעיות, כולל דברים כאלה.
מוריה אשכנזי: מאז שהשירות הזה עבר הפרטה האחות למעשה מקפצת מבית ספר לבית ספר, לא מכירה את התלמידים, התלמידים לא יודעים מיהי, הפעילויות שנעשות מוגדרות למעשה כפרוצדורות.
מוריה אשכנזי: השאלה שלי כאן האם בתקופה של ההפרטה, למלה הזאת פיילוט אני מאוד רגישה לה, מפני כשהיה מדובר על פיילוט בטיפות חלב פלוס בתי ספר נלחמנו קשות כדי לעצור את המושג הזה, אחר כך שינה את המושג שלו לרפורמה.
מוריה אשכנזי: רבותיי, אי אפשר להתייחס כפיילוט למקום מסוים או לקבוצת אוכלוסייה מסוימת, כמו שהנציג של ער"ן דיבר, למעשה זה צריך להיות בכל הארץ מאחר ולא ניתן להתמקד בקבוצה אחת שלא יכולה להקיש על קבוצה אחרת.
מוריה אשכנזי: לכן אני שואלת האם יש בכל זאת אילו נתונים על פיק בתקופה הזאת שכשאין אחות בית ספר?
זבולון אורלב: אני חושב שבסוגיה הזאת של אחיות בריאות הציבור וכמו בסוגיה של המחסור ביועצות, אני חושב שלפחות בכנסת יש הסכמה רחבה ואתן מקבלות תמיכה מאוד רחבה.
זבולון אורלב: אני מקווה שהתמיכה הזאת גם תוכל לבוא ביטוי בשינוי המצב, אני יודע שגם סגן שר הבריאות הרב ליצמן גם הוא כבר מתחיל לגבש דעה שזו הייתה שגיאה קשה ושצריך להחזיר את המצב לקדמותו.
אורלי לוי אבקסיס: חסך כסף שלא היו אמורים לחסוך.
זבולון אורלב: לא רק שלא חסך, מוצאים יותר כסף.
זבולון אורלב: עובדת סוציאלית, מירב סמואל ממכרז קהילתי באר שבע, בבקשה.
מירב סמואל: אני עובדת סוציאלית בפנימיית העוגן הקהילתי בבאר שבע.
מירב סמואל: דיברו כאן על המון דברים אבל אני הרגשתי שהשאלות שבני הנוער שאלו לא קיבלו התייחסות בעצם.
מירב סמואל: כן הייתי רוצה להגיד שבני נוער חושבים על התאבדות, בין אם הם בני נוער בסיכון ובין אם הם בני נוער נורמטיביים.
מירב סמואל: חושבים על מוות, הם חושבים על אובדנות, הם חושבים על זה ויש כאלה שלוקחים את זה צעד קדימה וחושבים על זה כפתרון אבל אין להם בעצם, וכמו שאמרה טלל בן לולו, שום כתובת שהיא ברורה להם עד הסוף שהם יכולים לפנות.
מירב סמואל: אני עובדת עם שתיים עשרה נערות בקבוצה שלי, אנחנו מדברות על אובדנות, אני והמדריכות שלי מדברות על זה באופן פתוח וברור, כי אם אנחנו נפחד לדבר על זה, כמו שאמר מנכ"ל ער"ן, הם בטח לא ידברו על זה.
מירב סמואל: אם הם לא יודעים למי הם יכולים לפנות, ולאן לגשת ואנחנו יושבים כאן במשך שעה ורבע ולא באמת עונים על השאלות שהם הציגו, אני חושבת שהיה כאן משהו חסר.
מירב סמואל: זה מה שהיה חשוב לי להגיד.
זבולון אורלב: נתן שי, מקידום נוער ירושלים.
נחמן שי: אני רוצה להגיד שאין תרופה אחת להתאבדות, כלומר זה לא משהו שיש לו תרופה אחת, כמו למשל שלא לכל בעיות האלרגיה נותנים משהו אחד, זה משהו שיש לו הרבה סיבות.
נחמן שי: אבל יש דבר אחד משותף לכל וזה הרגשות.
נחמן שי: זאת אומרת שניתן לו תרופות כדי לדכא אותן, לא זה הפתרון.
נחמן שי: לדעתי אחת התופעות הנפוצות למי שנמצא במצב הזה היא היעדרות מבית הספר.
נחמן שי: אני חושב שמה שיכול למשוך אותו חזרה לבית הספר שיהיה לו מקום בבית הספר לבטא את הרגשות האלה, שתהייה לו במה לרגשות האלה.
נחמן שי: זה יכול להיות למשל בשיעורי ספרות, קולנוע, מוסיקה ושיעורים אחרים שיכולים להיות אלטרנטיבה.
זבולון אורלב: יש לי שאלה אליך, קראתי היום באחד העיתונים שבבית ספר תיכון מסוים התלמידים התארגנו והחליטו להקים 'משמרת פייסבוק' באופן שברגע שאותה חבורה שקיבלה על עצמה אחריות מזהה שמשהו לא בסדר, הם לוקחים אחריות ונזעקים בין בשיחה עם הילד, בין בשיחה עם מישהו מהכוחות המקצועיים הסובבים את בית הספר להעיר את תשומת ליבו שיש כאן משהו לא בסדר, זה לא בגדר של מלשינות.
זבולון אורלב: גם אני כשלעצמי חושב האם זה באמת רעיון שכל האחריות בסיפור הזה טיפול רק על עולם המבוגרים.
זבולון אורלב: טלל בן לולו תגיד לנו המבוגרים, חבר'ה אתם צריכים לעשות א', ב', ג'.
זבולון אורלב: אולי גם אנחנו המבוגרים יכולים לבוא לבני הנוער בתביעה, רבותיי, אתם כבר ילדים מבוגרים, תגלו אחריות תקימו מתוככם בכל בית ספר, אולי בכל כיתה, שידעו יש משמרת אחריות.
זבולון אורלב: הרי החבר'ה מדברים, החבר'ה פתוחים, מי שיודע הכי טוב מה קורה זו קבוצת בני הנוער שבתוכה הילד חי.
זבולון אורלב: אתה מוכן להתייחס לדבר הזה.
נחמן שי: אין לזה ממש קשר למה שאמרתי.
זבולון אורלב: אני לא אמרתי שיש קשר.
נחמן שי: זרקנו את זה למבוגרים, עכשיו נזרוק את זה לילדים?
נחמן שי: אני אומר שוב יותר חשוב האני העצמי, כלומר לתת ביטוי לאותו ילד, לכן אני אומר בנוגע למגמות בבית הספר ודברים דומים.
נחמן שי: בבקשה תן לסיים את הדברים ואני אתייחס.
זבולון אורלב: דווקא בגלל שאני חושב שעד עכשיו אמרת דברי טעם, אני מדבר ברצינות, אמרת באמת דברי טעם וגם ניסחת אותם בצורה מאוד טובה לכן לקחתי אומץ לשאול אותך שמא תרצה להתייחס לשאלה שלי מבלי לפסול כהוא זה ממה שאמרת.
נחמן שי: אני אסיים ואתייחס לזה, בבקשה.
נחמן שי: יש מקצועות כמו ספרות ודברים דומים שיכולים להיות דרך לבטא רגשות, במקום ללכת לאלכוהול או לסמים או פגיעה בעצמך שזה בעצם הפתרון הסופי בהרבה פעמים.
נחמן שי: זה כן עובד בהרבה מאוד דברים, למשל יודעים שמוסיקה זה משהו שעוזר.
נחמן שי: בספרות כיום זה לא באמת מקצוע שנותן לך כלים לבטא את עצמך, זה יותר לנתח יצירות של אחרים וזה לא עושה מה שזה אמור להיות.
נחמן שי: בתיכון בעיקר, כשמגיעים לתיכון נותנים לך בחירה בין מגמה אחת ואם היא ריאלית,זהו אין לך כלום, אתה עסוק רק בלימודים ואין לך מקום לעצמך.
נחמן שי: אני רוצה לשאול אם יש דרך לשלב בתכנית הלימודים משהו שייתן במה לילד להיות עצמו, לבטא רגשות, לאו דווקא רגשות כאלה, ואני לא אומר לעקוב אחרי הרגשות האלה שזה יהיה סוג של הזהרה, אלא פשוט לתת את הבמה הזאת במקצועות כאלה כי זה לא מה שקורה עכשיו.