GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רותי מטות: כלומר חלק מהבעיות הן גם בנושאים של שיתופי פעולה.
רותי מטות: יש קושי לעבוד עם גורמים שונים ולכן זה נדבך נוסף בתוך הקושי שבשכונה הזאת.
דני דנון: אני רוצה לשמוע מהנציגים של תושבים, בייחוד אם מישהו פה הורה לילדים, מבחינת הרגשות שלכם, וגם אם היו הריסות בתים לאחרונה, אם מישהו דיבר עם הילדים לפני זה, אם היתה פעולה חינוכית הסברתית.
פח'רי אבו דיאב: משכונת אל בוסתן סילוואן, ויושב ראש ועד שכונת סילוואן וגם אב, וגם ההריסה מחפפת מעל הבית שלי וגם אחד שסבל כל כך הרבה מ---
דני דנון: יש לך בית שנמצא בגן, אחד מה-23 בתים שאמורים להיהרס?
פח'רי אבו דיאב: לצערי הרב.
פח'רי אבו דיאב: אני אתחיל מדבר קטן.
פח'רי אבו דיאב: אנחנו כאן מדברים על סילוואן ולא על כפר השילוח.
פח'רי אבו דיאב: אנחנו יודעים שזה סילוואן, אלפי שנים קוראים לזה סילוואן וזה לא כפר השילוח.
דני דנון: לא נפתור את זה היום פה.
פח'רי אבו דיאב: דבר שני, אם אני רוצה לדבר על העניין של...
פח'רי אבו דיאב: אפשר לדבר בערבית, או רק בעברית?
דני דנון: האמת, אני יודע קצת ערבית, אבל אני מעדיף שתדבר בעברית, שהדברים יהיו רשומים לפרוטוקול.
פח'רי אבו דיאב: כאן לא באתי לדבר, לא פוליטיקה, אלא ממש על הסבל.
פח'רי אבו דיאב: אנחנו, האמת, רואים שהסבל זה ממש מדיניות של הזנחה של 40 או יותר מ-40 שנה.
פח'רי אבו דיאב: ממש מדיניות של הזנחה ומדיניות של הסבל.
פח'רי אבו דיאב: קודם כל אני אדבר על הבתים.
פח'רי אבו דיאב: אנשים שהם סובלים, לא רק האנשים שהבתים שלהם נהרסו.
פח'רי אבו דיאב: הם כן סובלים, אבל אנשים שכבר כמה שנים העירייה מאיימת עליהם להרוס את הבתים, אז הם ממש חרדים כל יום, 24 שעות בפחד, ועתיד שחור, שממש מחר או מחרתיים הבולדוזרים הולכים לבוא, וזה מבחינה נפשית, מבחינה פסיכולוגית, הילדים שלנו ממש...
פח'רי אבו דיאב: עד עכשיו עיריית ירושלים הצליחה להרוס אותנו מבחינה נפשית לפני שתהרוס לנו את הבתים.
פח'רי אבו דיאב: הבית האחרון שנהרס ממש קרוב לסילוואן, זה רק לפני שבוע, נהרסו שישה בתים.
פח'רי אבו דיאב: הבעיה שהבתים הולכים להיהרס, לכל אחד מאיתנו יש בעיות, כשהוא הולך הביתה, עם אשתו והילדים הוא שותה כוס קפה ונח, אנחנו כשהולכים הביתה, כשאני נכנס לבית אני יודע שעצם הבעיה היא שגם הבית שלי הולך להיהרס.
פח'רי אבו דיאב: כשאני נכנס לבית שלי, לחדר השינה, למטבח, אני מסתכל על הקירות, על מפעל החיים שלי, יודע שמחר או מחרתיים הילדים שלי וגם הנכדים שלי הולכים להיות חסרי בית והומלסים ולא יהיה להם בית.
פח'רי אבו דיאב: הסבל הזה, אם אני אדבר עליו, צריך לא רק שעה, יכול להיות שצריך ימים או חודשים.
פח'רי אבו דיאב: הסבל הזה...
פח'רי אבו דיאב: אנחנו עכשיו בקיץ, וכל המשפחות הולכות לחופשות, הילדים של סילוואן מפחדים ללכת, שכולם חוששים שכשהם יחזרו הביתה לא ימצאו בית.
פח'רי אבו דיאב: יכול להיות שהבולדוזרים של עיריית ירושלים יהרסו לנו את הבית כשאנחנו בחוץ.
פח'רי אבו דיאב: יש לנו ילדים, אני תיכף אתן לכם סיפור על אחד מתושבי סילוואן, הילדים של סילוואן.
פח'רי אבו דיאב: הסבל שלנו מתמשך כל כך הרבה ונוראי, אפילו הילדים שלנו, ממש בלילה, יש להם סיוטים, לא ישנים, יש אפילו שהם מרטיבים בלילה אחרי שכבר הרבה שנים הדבר הזה לא היה להם.
פח'רי אבו דיאב: יש לנו ילד, קוראים לו מוחמד דוודי, בן 8 שנים, בשכונת הבוסתן.
פח'רי אבו דיאב: לפי המורים שלו זה הבן אדם שהיה כל כך ממש, המוח שלו הרבה שנים קדימה מהגוף או מהשנים שלו.
פח'רי אבו דיאב: היה מאוד חכם, היה מאוד מאוד טוב, אפילו המורה שלו היה אומר, לפעמים לפני שאני אשאל שאלה הוא היה יודע מה התשובה.
פח'רי אבו דיאב: אחר כך נפילה דרסטית והמורה ידע מה קורה בסילוואן ובשכונת הבוסתן, אז הוא אמר, אני רוצה לפחות לעזור לו בשיעורי הבית שלו.
פח'רי אבו דיאב: הוא אומר, יום אחד ניסיתי, אחרי שהילדים הלכו להשאיר אותו ולעזור לו, פתחתי את התיק שלו, לא ראיתי, לא ספרים ולא כלום, ראיתי רק משחקים.
פח'רי אבו דיאב: אז הוא בכה והלך.
פח'רי אבו דיאב: הלכתי להורים שלו, ואני הייתי איתו, אז אמא שאלה את הילד, הוא אמר, אני שמעתי, את ואבא שלי אמרתם שעיריית ירושלים והמשטרה באים להרוס לנו את הבית, וחששתי, פחדתי שיהרסו לי את המשחקים שלי.
פח'רי אבו דיאב: האמת, לפני שבוע, הילדים שלנו, ממש כולם, אם תשאל אותם שאלה אחת, יגידו לך 'המשטרה באה'.
פח'רי אבו דיאב: אם תלך עכשיו או תשלח משלחת לשכונת סילוואן, או לבוסתן במיוחד, תדפוק על הדלת שם, אף אחד לא יפתח לך את הדלת, עד שהילדים יקפצו יראו מי בא, שכולם אומרים, או המשטרה מגיעה, או צווי ההריסה או הבולדוזרים בדרך.
פח'רי אבו דיאב: אנחנו חיים בסיוט נוראי.
פח'רי אבו דיאב: ומה שגם מחמיר, שגם המשטרה, שנמצאת כאן, בשעה 3:00 בבוקר, בשעות הבוקר המוקדמות, עוצרים ילדים בגיל 9 ו-10 ו-11 שנים, לוקחים אותו מהמיטה שלו וחוקרים אותו.
פח'רי אבו דיאב: בן 9, 10 או 11.
פח'רי אבו דיאב: אפילו משהו מוזר יותר, שבתי המשפט בישראל נותנים לילד בן 11 או בן 10 או בן 12 הרחקה של שבועיים, או חודשיים, או משהו, מתוך הבית שלו, או מעצר בית.
פח'רי אבו דיאב: יש לי שכן שקיבל מעצר בית לבן שלו, שבועיים, שעד היום, נגמרו השבועיים, הוא לא מבין מה זה מעצר הבית.
פח'רי אבו דיאב: אז אם העונש, צריך שהילד יבין מה הוא עשה והוא לא מבין מה זה העונש ולא מבין מה זה הרחקה או מעצר בית.
פח'רי אבו דיאב: יש לנו הרבה הרבה בעיות.
דני דנון: אני רוצה לשאול אותך לגבי התכנית בבוסתן.
דני דנון: אם זה יקרה, בסופו של דבר אני מבין שיהיו גנים, יהיו לכם בתים חלופיים, כלומר איכות החיים אמורה לעלות.
דני דנון: השאלה אם ההתנגדות היא מהותית או בגלל שאתם חוששים שלא יהיה דיור חלופי, זה הבסיס להתנגדות הזאת.
פח'רי אבו דיאב: תראה, אנחנו גם נפגשנו עם עיריית ירושלים, ואני אישית הייתי בוועדות של עיריית ירושלים, כנציג של התושבים ואמרנו, 'אני רוצה שיהיה על ידי גן, שיפתחו לי את האזור, אבל שלא יהיה במקום הבית שלי, אלא על יד הבית שלי'.
פח'רי אבו דיאב: עיריית ירושלים רוצה שבמקום הבית שלי יהיה גן, ולא על יד הבית שלי.
פח'רי אבו דיאב: אז מה, אני צריך להיות ברחוב, באוהל, ולהסתכל על הבית שלי?
פח'רי אבו דיאב: אני צריך לראות מהחלון שלי שיהיה לי גן.
פח'רי אבו דיאב: עיריית ירושלים 40 שנה לא עשתה כלום ולא ניסתה לעשות כלום, רק יש לה איזה תכנית שהיא רוצה לקדם את האזור בהריסת הבתים.
פח'רי אבו דיאב: אם היא רוצה לקדם את האזור שם, אפשר לעשות את זה ביחד.
פח'רי אבו דיאב: אמרנו לעירייה, מסביב לבתים שלנו אפשר לעשות משהו, אבל להרוס את החיים שלנו?
פח'רי אבו דיאב: כי הריסת בית זה לא הריסה רק של קירות ותקרה, זה הריסת משפחות, חיים, הריסת מה שנקרא אפילו דו קיום וחיים ביחד.
פח'רי אבו דיאב: אני עכשיו מתקשה לשכנע את הילדים שלי לחיות עם הצד השני בשלום ובשלווה.
פח'רי אבו דיאב: הם אומרים לי 'מה פתאום, המשטרה והבולדוזרים בדרך באים להרוס לנו את החיים'.
דני דנון: כמה ילדים חיים בבתים שאמורים להיהרס?
פח'רי אבו דיאב: יש לנו בתים שחיים בהם יותר מ-40 נפש, אבל בשכונת בוסתן לבד כמעט 1,430 בן אדם שחיים, 62% מהם זה ילדים.
פח'רי אבו דיאב: אין לנו בתי ספר, אין לנו גני ילדים.
פח'רי אבו דיאב: יש לי מכתב---
דני דנון: אני רוצה להבין, בתוך הבתים שאמורים להיהרס, זה 22 או 23 בתים, אני חושב, נכון?
פח'רי אבו דיאב: הולכים להרוס 88.
פח'רי אבו דיאב: עיריית ירושלים אומרת 22, ואני מכאן אומר לעיריית ירושלים, קודם כל אנחנו נגד הריסת בית אחד, אבל להגיד לך שראש העירייה לא אומר את האמת, שמכאן אני אומר לו, איפה המכתב הרשמי שהוא רוצה להרוס 22.
פח'רי אבו דיאב: אני חוזר, אנחנו נגד הריסת בית אחד, אבל בסופו של דבר גם הוא לא אומר את האמת, זה רק הוא רוצה להוריד את הלחץ הבין לאומי עליו והוא אומר 22.
פח'רי אבו דיאב: התכנית, לא מה שאני אומר אלא המומחים אומרים, להרוס את כל השכונה, וזה סתם 22, זה אי אפשר, זה לא מעשי וזה רק משהו שהוא עניין לתקשורת, ושיגיד לאנשים שהוא הולך להרוס 22 בתים.
פח'רי אבו דיאב: אנחנו שוב אומרים, אנחנו עם תכנון שדרוג ופיתוח, אבל נגד שאני והילדים שלי והנכדים שלי יהיו ברחוב.
פח'רי אבו דיאב: איפה שאני גר, נולדתי ב-62' ונולדתי בחדר אחד, בבית הזה.
פח'רי אבו דיאב: כשהתחתנתי והיו לי ילדים, הלכתי שלוש שנים, יש לי תיק ככה עבה, לעיריית ירושלים, שאני רוצה ל...
פח'רי אבו דיאב: זו האדמה שלי, ירשתי מאבא ואבא מסבא וכך הרבה דורות אנחנו שם, ובסוף אומרים אי אפשר.
פח'רי אבו דיאב: אז תיתן לי מקום אחר לבנות פה, בתוך השכונה שלנו, גם אי אפשר.
פח'רי אבו דיאב: בכל המקום אי אפשר לבנות, אז מה אני צריך לעשות?
פח'רי אבו דיאב: אני והילדים שלי, ואמא שלי כשהיתה בחיים, זיכרונה לברכה, צריכים להיות בחדר אחד.
פח'רי אבו דיאב: אז מה עושים?
פח'רי אבו דיאב: לאן ללכת?
פח'רי אבו דיאב: אבל ידענו בסוף שזה עניין פוליטי ולא עניין באמת ל...
פח'רי אבו דיאב: באמת עיריית ירושלים רצתה לעשות משהו ב-40 שנה, אני עשרים ומשהו בניתי את הבית ועד היום אני משלם ארנונה לעירייה והיא אומרת שהבית לא חוקי, אז בשביל מה אתם עשרים ומשהו לוקחים---
דני דנון: אני רוצה לבקש ממשרד החינוך לשמוע התייחסות לגבי התשתית.
פלורה גבאי: אנחנו בעצם מטפלים במבנים הפיזיים של מוסדות חינוך.
דני דנון: מה יש כיום במקום?
פלורה גבאי: מה שאנחנו בנינו בשנים האחרונות, יש חטיבת ביניים, יש בית ספר יסודי, שעומד על הפרק.
פלורה גבאי: בגלל שאין מגרשים בשכונה הזאת, אז התלמידים נוסעים לשכונות אחרות, אבל מה שעומד על הפרק עכשיו זה מגרש אחד שמיועד להפקעה, לבניית גני ילדים.
פלורה גבאי: כרגע זה נמצא בתהליך עם השמאי הממשלתי, להערכת ערך הקרקע.
דני דנון: מה גודל המגרש?
פלורה גבאי: אני לא יודעת, זה נמצא כרגע בהליך הפקעה.
דני דנון: ואתם מודעים למצוקות?
פלורה גבאי: אנחנו מודעים למצוקות, אבל פשוט אין קרקעות בשכונה הזאת שאפשר לבנות עליהם מוסדות חינוך.
פלורה גבאי: חוץ מהמגרש הזה.
דני דנון: ואין לך הערכה של לוחות זמנים, כמה זמן זה ייקח---
פלורה גבאי: זה כרגע נמצא אצל השמאי.
פלורה גבאי: אי אפשר לדעת כמה זמן זה ייקח.
דני דנון: אני רוצה לבקש מנציג בית יהונתן, לשמוע קצת על הצרכים והמצוקות שלכם, גם מבחינת סכנת הפינוי וההריסה, וגם מבחינת מוסדות חינוך.
דני דנון: יש דבר אחד שאני זוכר בעצמי, שגם מאצלכם שולחים להר הזיתים לגני ילדים.
דני דנון: אני מניח שזה לא באותה הסעה, אבל יש הסעות שיוצאות להר הזיתים כל בוקר, של ילדים.
אלדד רבינוביץ: אני גר בבית יהונתן.
אלדד רבינוביץ: האמת שאני הייתי רוצה לפתוח לא בנושא מוסדות חינוך.
אלדד רבינוביץ: לפי פירמידת הצרכים אנחנו קודם כל אוהבים את החיים שלנו, והייתי רוצה להעלות נקודה שנוגעת לחייהם ולשלום נפשם של ילדינו.
אלדד רבינוביץ: אני אפתח בתיאור קצר של שגרת החיים בכפר בחודשים האחרונים, אולי אפילו מאז 'עופרת יצוקה'.
אלדד רבינוביץ: אנחנו כיום נאלצים לנסוע בג'יפ ממוגן ירי.
אלדד רבינוביץ: אני לא חושב שיש עוד מקום כזה בארץ, שילדים קטנים, כשהם יוצאים בבוקר לגן וכשהם חוזרים בצהריים מהגן, כשהם יוצאים לחוגים וקייטנות, וכשיוצאים איתם ההורים שלהם בצהריים לגן הפעמון, הם צריכים לצאת בג'יפ עם שני מאבטחים ממוגני ירי.
אלדד רבינוביץ: הדבר הזה, לדעתי, הוא שערורייה.
אלדד רבינוביץ: אם זה היה הכל, אז בסדר, אבל מלבד זה הם צריכים לחטוף אבנים ולחטוף בקבוקי תבערה, לחטוף ולחטוף ולחטוף ולחטוף.
אלדד רבינוביץ: אני חושב שהדבר הזה הוא הרבה יותר משמעותי מהרבה דברים אחרים שנאמרו.
אלדד רבינוביץ: בלי לזלזל, כי אני באמת שלאדם יש הרבה זכויות, יש לו זכות למגורים, יש לו זכות לכבוד, יש לו זכות לחינוך, ויש לו זכות לחיים, דבר ראשון.
אלדד רבינוביץ: אז אני רוצה לשים את הדברים, את האמת, דבר ראשון על השולחן.
אלדד רבינוביץ: מעבר לזה, אני חושב שיש את הבעיה של מוסדות חינוך, שזו בעיה שדוברה ודוברה כאן על ידי שאר האנשים שדיברו לפניי.
אלדד רבינוביץ: יש בעיה קשה של מוסדות חינוך בכפר, גם לנו, גם לשכנים.
אלדד רבינוביץ: אנחנו נאלצים לשלוח את הילדים לפעמים למרחק של חצי שעה נסיעה, למעלה הזיתים, או לכל מיני מקומות, כי אין לנו בעצם מקומות קרובים.
אלדד רבינוביץ: ועוד פעם, כשזה מצטרף לסיפור הזה שאנחנו צריכים לנסוע באיזה שהוא רכב מאוד מאוד ספציפי, עם מאבטחים ועם הכל, לפעמים אתה יכול עוד להיתקע, בפנים או בחוץ, שעתיים שלוש, רק כדי לצאת, לפעמים הילד בדרך מהגן, מהרגע שהוא יצא מהגן עד הרגע שהוא הגיע הביתה, יכולות לעבור ארבע שעות, ואני לא מדבר עכשיו בגוזמה.
אלדד רבינוביץ: זאת אומרת אלה מקרים שקורים, דברים שקורים.
אלדד רבינוביץ: אני חושב שהדבר הזה הוא דבר מאוד מאוד בעייתי.
אלדד רבינוביץ: אני רוצה להעלות עוד נקודה שאני חושב שהיא משמעותית.
אלדד רבינוביץ: אני חושב שהוועדה לזכויות הילד צריכה לדון בעוד כיוון.
אלדד רבינוביץ: אני חושב שגם הילדים שמסביבנו, של השכנים שלנו, הם במצוקה מאוד מאוד קשה.
אלדד רבינוביץ: ילד שלוקח ומרים אבנים וזורק אותן, אני חושב שזו איזה שהיא נקודה בעייתית.
אלדד רבינוביץ: יש כאן איזה שהוא טשטוש.
אלדד רבינוביץ: ילד שגדל בחוסר הבחנה בין מותר לאסור, בין טוב לרע.
אלדד רבינוביץ: סתם שנבין, לקחת אבן ולזרוק אותה על רכב בנסיעה, זה דבר שהעונש שלו הוא 20 שנות מאסר.
אלדד רבינוביץ: זאת אומרת זה מקביל להריגה.
אלדד רבינוביץ: זה סיכון חיי אדם בנתיב תחבורה.
אלדד רבינוביץ: ילד שגדל, האל"ף-בי"ת שלו, כשהוא יוצא מהבית בצהריים עם מה הוא משחק?
אלדד רבינוביץ: לא בלגו ולא בשום דבר, הוא משחק בלסכן חיי אדם בנתיב תחבורה, בדבר שהעונש שלו הוא 20 שנות מאסר.
אלדד רבינוביץ: אני חושב שיש כאן איזה שהיא מצוקה מאוד קשה.
אלדד רבינוביץ: אני חושב שהוועדה הזו צריכה לבוא ולהגדיר כל ילד שזה הפנאי שלו.
אלדד רבינוביץ: ..
אלדד רבינוביץ: גם לי יש בעיה של עיסוק הפנאי.
אלדד רבינוביץ: מה עשיתי?
אלדד רבינוביץ: עם הכסף שלי השקעתי ועל הגג שלי, כי אין לי מקומות, בניתי מתקנים לילדים.
אלדד רבינוביץ: אנחנו עושים תורנויות, אנחנו מעסיקים את הילדים, כדי שהילד שלי לא יעשה דברים כאלה.
אלדד רבינוביץ: אני חושב שבנקודה הזאת יש אחריות של ההורה.
אלדד רבינוביץ: אי אפשר להתנער עם בעיות של משרד החינוך ואי אפשר להתנער עם בעיות של מחסור במקומות של משחקים, גם לנו יש.
אלדד רבינוביץ: אדם צריך לפתור את הבעיות שלו ולשמור על הילדים שלו.
אלדד רבינוביץ: אני חושב שילד שגדל בצורה שהוא זורק אבנים ומסכן חיי אדם, הוא ילד במצוקה.
אלדד רבינוביץ: אני חושב שהדבר הזה צריך להיפתר.
אלדד רבינוביץ: אני חושב שהוועדה כאן צריכה לקום ולהרים את הכפפה שיש בעיה.
אלדד רבינוביץ: עוצרים ילד בן 9 ומשחררים אותו אחרי זה, עוצרים ילד בן 10 ומשחררים אותו אחרי זה.
אלדד רבינוביץ: צריך להרים את הכפפה---
דני דנון: אני רוצה לעצור אותך פה, אני רוצה באמת לשמוע ממפקד תחנת משטרת שלם, קצת סקירה על המעורבות של ילדים ובני נוער בפעילות של זריקת אבנים, או אחרת, אם יש עלייה, ירידה, מספרים, איפה אנחנו עומדים בנושא הזה.
אבי כהן: אפשר לחלק את זה לשני חלקים.
אבי כהן: המעורבות של הילדים, של קטינים מתחת גיל 16 ומעל גיל 16, עד גיל 18, שהם עדיין בחזקת קטינים.
אבי כהן: גם אני בתחנה וגם מפלג תפקידים מיוחדים בימ"ר ירושלים מבצעים את פעילות החקירה כנגד אותם מיידי אבנים.
אבי כהן: יש כמות גדולה מאוד של ילדים מתחת לגיל 12 שמשתתפת ביידוי האבנים.
אבי כהן: אני לא חושב שהם עושים את זה בגלל שהם לא אוהבים אנשים או דברים כאלה, אני חושב שהם עושים את זה בגלל כל מה שהוצג פה לפני, חסר בכפר הרבה דברים וזה אחד הדברים שהם מוצאים לעשות.
אבי כהן: זה כמו תופעת העדר, ברגע שאחד זורק אבן, אז ארבעה-חמישה המסתכלים מצטרפים.
אבי כהן: למרות שבשלושה השבועות האחרונים יש איזה שהיא מגמה של ירידה בכמויות האירועים, אבל הרוב המכריע אלה ילדים עד גיל 16, כשמתחת לגיל 12 זה המספר המשמעותי.
אבי כהן: איתם למשטרת ישראל, למעט לחקור אותם---
דני דנון: אין אחריות פלילית.
אבי כהן: אין אחריות פלילית, אז למעט לחקור אותם בעדות פתוחה, כעדים, אנחנ ולא מאשימים אותם, אנחנו חוקרים אותם בעדות פתוחה, אנחנו עושים את זה ביחד עם ההורים ומעבירים את זה לפקידת סעד, להמשך טיפול.
יעקב כץ: מה קורה עם הילד הזה הרג למשל, או פצע מישהו קשה?
יעקב כץ: נניח ילד בגיל 11, שהוא זורק אבנים והורג ופוצע?
אבי כהן: זה לא משנה.
אבי כהן: החוק לא הגדיר שהוא יוגדר כבעל אחריות פלילית בגלל מעשה כזה או אחר.
אבי כהן: החוק אמר, מגיל כזה וצפונה נושא אחריות פלילית, מגיל כזה ודרומה, הוא לא נושא באחריות פלילית, לא משנה מה האירוע שהוא עשה או מה העברה.
דני דנון: מה קורה עם הבוגרים יותר?
אבי כהן: הבגירים יותר, הם נעצרים, נכלאים.
אבי כהן: רובם ככולם בסופו של דבר מודים בחקירה, אם זה אצלי או במפלג המיעוטים.
אבי כהן: את כולם אנחנו בסופו של דבר לוקחים לבית משפט, כשבית משפט מקבל את ההחלטות.
אבי כהן: חלקם, כשהראיות יותר טובות, נשלחים למאסר עד תום ההליכים המשפטיים כנגדם, חלקם משוחררים למעצרי בית, להרחקות כאלה ואחרות.
אבי כהן: אני יודע שקשה לשמוע על ילדים שעושים את הדבר הזה, כי כל אחד רואה את הילדים שלו ולא חושב שילד יכול להגיע לדבר כזה.
אבי כהן: אני אומר עוד פעם, אני לא נכנס לשיקולים למה הם עושים את זה, אבל אני יכול להגיד שבשבוע שעבר נחקר אצלי בתחנה ילד בגיל 12.5, שהוא מגיע בערך לגובה של השולחן, הוא צולם כשהוא מיידה אבנים, הוא בא עם אבא שלו, אבא שלו היה מאוד נסער.
אבי כהן: במהלך החקירה שלו, החקירה שלו ארכה יומיים, כי בגלל חוק הנוער החדש אנחנו משחררים אותו, מזמנים אותו עוד הפעם למחרת עם האבא, הוא הודה מול האבא בשישה מקרים של יידויי אבנים, כאלה ואחרים.
אבי כהן: קשה מאוד לקבל את הדבר הזה, גם להורים קשה.
אבי כהן: הם יושבים פה, קשה מאוד לקבל את הדבר הזה.
אבי כהן: גם אני כקצין משטרה, כמפקד תחנה, לא רוצה להתעסק עם הדברים האלה, זה בהגדרת התפקיד שלי, נכון להיום, זה עומד במקומות הראשונים, אבל במחשבה שלי וברצון שלי, זה---
יעקב כץ: מה היית מציע לנו, כמחוקקים, לעשות?
יעקב כץ: אני שואל אותך שאלה קשה, נניח יש יידוי ונהרג מישהו, נפצע מישהו, יד, עין, ראש, ופעם אחרי פעם ואתה רואה את זה עם ילדים קטנים עד גיל 12, כשיטה, ואנחנו יודעים שהם מפעילים ילדים קטנים כדי בדרך הזו לפוצץ את המכוניות ולגרום לנזק.
יעקב כץ: כאיש משטרה, שלא יודע מה לעשות, שאסור לו לעשות, שיש חוקים שמגבילים אותו, מה אתה מציע לנו כמחוקקים לעשות?
יעקב כץ: מה היית אומר לנו?
יעקב כץ: אני עכשיו פונה אליך ואומר לך, תן לי עצה.
אבי כהן: אני קודם כל לא מייעץ למחוקקים.
יעקב כץ: לא, אני שואל שאלה, אני מבקש ממך שתגיד לי מה אתה חושב, איזה חוק, או איזו החלטה שלנו, אנחנו בעלי הבית, אנחנו יכולים להוציא החלטה מחר שילד מגיל 6 יהיה מואשם בפלילים, או לחילופין, שאבא של ילד שנתפס בפלילים יצטרך לתת את הבית שלו.
יעקב כץ: אני לא יודע מה.
יעקב כץ: תגיד לי אתה מה אתה מציע.
דני דנון: אני רוצה לשאול אבל את מר אבי כהן, שאלה שאולי אתה כן יכול לענות עליה---
יעקב כץ: זה שיהודים יילכו מפה זו לא הצעה.
דני דנון: השאלה שלי, אני התרשמתי בסיור שהשיטור הוא לא שיטור קהילתי.
דני דנון: זאת אומרת אין שוטר שנמצא מסתובב, יש כוחות משמר הגבול בעיקר, שנכנסים ויוצאים, וכוחות משמר הגבול מטבעם זה לא שוטר שכאילו יש לנו בשכונות יהודיות שמכיר, שהוא מסתובב, הוא מכיר את האנשים, מכיר את הבעייתיים, מכיר את הפחות בעייתיים, יודע איך לטפל בבעיות, מאשר כוחות משמר הגבול שמתחלפים בתדירות גבוהה וגם ההתנהגות שונה.
דני דנון: השאלה אם לא שקלתם פתיחת תחנה במקום, או שיטור קהילתי, לטוב ולרע.
דני דנון: אני רואה את זה לטוב, שהיא יכולה לתת מענה, ולא שנכנסים רק כשיש מהומות.
אבי כהן: שיטור קהילתי יש.
דני דנון: איך הוא בא לידי ביטוי?
אבי כהן: הוא בא לידי ביטוי שאני נפגש עם תושבי סילוואן, בין אם זה יהודים או ערבים, כשגרה.
אבי כהן: אני מקיים ישיבות סדורות עם מנהלי בתי ספר, אני מקיים ישיבות סדורות עם ועד ההורים של בתי ספר, יש לי שוטר שכל התפקיד שלו זה מהבוקר עד הערב להיות בקשר עם האוכלוסייה, מש"ק כפרים, הוא יושב, מדבר, פגישות, באים אליו לתחנה והוא יוצא החוצה.
אבי כהן: משמר הגבול לא נשארים לבד, ההיפך הוא הנכון, המשטרה הכחולה נותנת את הטון, משמר הגבול נמצא בקטע של האבטחה.
אבי כהן: מי שנותן את הטון, כיצד הדברים ייראו, כיצד הדברים ייעשו, זו המשטרה הכחולה.
אבי כהן: אני חושב שבדרך של הדבר הזה, הידברות, אני יכול לתת דוגמאות משלוש השנים שאני נמצא שם.
אבי כהן: בסילוואן בחצי השנה האחרונה, לפני זה כר הפעילות הפורה של יידוי אבנים, במרכאות, היה בראס אל עמוד.
אבי כהן: אז בראס אל עמוד כינסנו את מנהלי בתי הספר, גם את ועדי ההורים של בתי הספר, ועדי ההורים לקחו אחריות על הילדים, היו מלווים אותם בבוקר לבית הספר, למנהלי בתי הספר נפל האסימון, הם הבינו שהחשיבות של הדבר זה לאו דווקא שהוא יוציא את הציונים הכי טובים, כי החינוך וכל מה שקשור מסביב חשוב, אז הם נרתמו ושמו מורים בכניסה לבית הספר, שהשגיחו על הילדים, אותם הורים באו בסוף יום הלימודים, ליוו את הילדים בחזרה הביתה.
אבי כהן: זה לא הוריד ב-100%, אבל זה הוריד, צמצם את התופעה, ביחד עם פעילות משטרתית לשוליים, לאלה שהמשיכו לעשות את הדבר, זה בסופו של דבר צמצם את התופעה ב-80%-90%.
אבי כהן: אני חושב שגם בסילוואן אפשר לעשות את אותם דברים.
אבי כהן: בכל מקום אפשר לעשות את הדבר הזה, לשתף את האוכלוסייה, לשתף את בתי הספר, לשתף גורמי רווחה, והפתרון צריך להיות פתרון מערכתי.
דני דנון: אני אבקש מדהוד, שהוא אחד היוזמים של הדיון הזה.
רותי מטות: רק הערה.
רותי מטות: אביר אומרת שהורים שילדיהם נמצאים מבקשים שלא לשלוח אותם ב...
רותי מטות: כדי שהם לא ייגררו לתוך אותם המעגלים, שלא...
רותי מטות: אני מאוד מסכימה איתך ואני חושבת שהבסיס לעברות האלה זה שעמום וחוסר מעש בשעות אחרי הצהריים.
דני דנון: כעירייה, אין לכם פעילות, כמו בערים אחרות, שעושים עיר לבנה, מגרשי כדורסל, שמוציאים את הילדים לפעילות כדי להוציא אנרגיות.
רותי מטות: העירייה מתחילה ממש עכשיו 'עיר ללא אלימות', יש לנו פגישה היום עם המשרד לביטחון פנים.
רותי מטות: הצענו תכנית לקיץ, גם למזרח ירושלים.
רותי מטות: אנחנו מקווים לקבל אישור תקציבי לכך ונתחיל לפעול---
קריאה: אתם תקבלו את זה בחורף, כשייגמר הקיץ.
רותי מטות: אני מדברת על פעילות קיץ, עכשיו, בחודש אוגוסט, כולל מדריכים צעירים מתוך האוכלוסייה שייצאו למחנות ויוכשרו לשנה הבאה.
רותי מטות: זה תהליך, זה לא תהליך ש---
יעקב כץ: באיזה עוד מקומות כשיש שעמום זורקים אבנים?
יעקב כץ: תני לי שכונות יהודיות שמתוך שעמום ילדים יוצאים לזרוק אבנים.
רותי מטות: אני אראה לך במרכז העיר, שכונות יהודיות, כולל גם חרדים וגם דתיים וגם חילוניים---
יעקב כץ: שבתדירות כזאת זורקים אבנים.
רותי מטות: שעושים דברים יותר גרועים מלזרוק אבנים, ויגידו המשטרה, כמו סכינאות וסמים ואלכוהול ואלימות כזו או אחרת.
רותי מטות: בכל שכונה ובכל תרבות זה בא לידי ביטוי בצורה אחרת, אבל זה ידוע, ולא סתם הפרויקט של 'עיר ללא אלימות', שהולך שיטתית בכל הארץ, מדבר על כך ששעמום וחוסר מעש.
רותי מטות: ..
רותי מטות: ובאמת חבירה של כל השירותים מכל כיוון שהוא, גם של החינוך, גם של המנהלים הקהילתיים, של האכיפה, של המשטרה ושל הרווחה ביחד יכולים למגר, יכולים להפחית את האלימות.
דני דנון: בבקשה, מר דהוד עבד אלרזאק.
דהוד עבד אלרזאק: שלום לכולם.
דהוד עבד אלרזאק: אני אומר שהבעיה לא התחילה מהיום, זה כבר 43 שנה מזניחה אותנו, חבל על הזמן, עיריית ירושלים, שאנחנו משלמים כל מה שמוטל עלינו, מסים, מה שאתם רוצים, אנחנו משלמים.
דהוד עבד אלרזאק: אנחנו לא מקבלים שום שירות מהעירייה בכלל, רק הריסות, הריסות לילדים, מה שאתם רואים.
דהוד עבד אלרזאק: כמו שאמרה, שאנחנו הולכים לגן הפעמון, אני אתמול שלחתי את הילדים שלי לשחק בגן הפעמון.
דהוד עבד אלרזאק: מאז שעצרו את הבן שלי ב-4:00 בבוקר, כמו שאמר השוטר, הקצין---
דני דנון: בן כמה הבן שלך?
דהוד עבד אלרזאק: הבן שלי היה בן 12 ו-4 חודשים כשעצרו אותו, באו ולקחו אותו ב-4:00 בבוקר מהבית, ישן, בפיג'מה שלו הורידו אותו.
דהוד עבד אלרזאק: התחננתי לפניהם, לפני מפלג מיעוטים בירושלים, שאני אביא אותו לחקירה, בלי צו נכנסו לבית, בלי כלום, לא, לקחו את הילד, אחים שלו בוכים בבית, אמא שלו בוכה, לא ריחמו על אף אחד ולקחו את הילד הזה, שמו לו אזיקים ביד ולקחו אותו בג'יפ עם עוד ילדים מהכפר לחקירה במפלג מיעוטים, שהוא לא ראוי לחקור ילדים קטנים שם.
דהוד עבד אלרזאק: לא ראוי בכלל.
דהוד עבד אלרזאק: אתה יודע למי זה ראוי.
דהוד עבד אלרזאק: ואני לא הייתי איתו בחקירה בכלל, היה במשך תשע שעות, הכו אותו בחקירה.
דהוד עבד אלרזאק: זה על הילד שלי אני מדבר איתך, מקרוב.
דהוד עבד אלרזאק: ואני עשיתי תלונה במחלקה לחקירת שוטרים.
דהוד עבד אלרזאק: חוץ מזה, אני רוצה לענות לאדון שם, שהילדים שלנו, שאנחנו לא מחנכים אותם ולא שולחים אותם לזרוק אבנים בכלל.
דהוד עבד אלרזאק: הילדים שלנו, אין להם איפה להיות.
דהוד עבד אלרזאק: ילד קטן, בן 9 ובן 8, הוא לא זורק עליך שהוא שונא אותך חס וחלילה, אנחנו אוהבים לחיות איתכם בשלום ובקרבה וכל זה, אבל הילד, מהשעמום, שאין לו שום דבר, אין לו שום דבר, רק זרוק ברחוב.
דהוד עבד אלרזאק: ילד אחד בן 8, בן 9, זרק, סתם מהשעמום, ילד---
יעקב כץ: לכן הוא זורק רק על יהודים, לא על ערבים.
דהוד עבד אלרזאק: תקשיב לי.
דהוד עבד אלרזאק: ילד מצטרף, ילד מצטרף ועוד ילד.
דהוד עבד אלרזאק: אלה ילדים קטנים.
יעקב כץ: ---מבדיל בין האוטו היהודי לאוטו הערבי.
דהוד עבד אלרזאק: ילד יהודי, כמו ילד ערבי, אתה לא יכול לעשות.
דהוד עבד אלרזאק: ..
דהוד עבד אלרזאק: תעשה לנו משהו, תעשה לנו גן, תשים להם אינטרנט, תעשה להם מתנ"ס.
דהוד עבד אלרזאק: למה אתה לא עושה להם?
דהוד עבד אלרזאק: למה אתם זורקים אותם ברחוב?
דהוד עבד אלרזאק: תגיד לעירייה שלך, למה הם זרוקים ברחוב?
דהוד עבד אלרזאק: אף אבא מהאבות פה לא רוצה שהילד שלו יזרוק אבנים על אף אחד, מהלחץ שהם נמצאים, בבוסתן גם, שיפסיק עם התכנית הזו.
דהוד עבד אלרזאק: קודם כל לדבר עם התושבים, ידברו איתנו, יעשו משהו, לא הכל בכח, מהלחץ שאנחנו גרים פה, תשמע, לחוץ מאוד.
דהוד עבד אלרזאק: כמו שאמרה, אין אדמות.
דהוד עבד אלרזאק: יש אדמות, אנחנו נסדר אדמות שיבנו לנו עליהן מוסדות, אבל הם לא רוצים לעשות בשבילנו שום דבר, לזרוק אותנו.
דהוד עבד אלרזאק: ואתם הסובלים ואנחנו סובלים.
אלדד רבינוביץ: במקום שנילחם ביחד, אנחנו גרים בבית יהונתן, גם עלינו יש את אותה גזרה כמו עליכם, גם אותנו רוצים לגרש.
דהוד עבד אלרזאק: אבל כמה שנים אתה גר בבית יהונתן?
דהוד עבד אלרזאק: אני שואל אותך.
דהוד עבד אלרזאק: כמה שנים גרת בשלום, מי זרק עליך אבן?
דהוד עבד אלרזאק: כמה שנים?
דהוד עבד אלרזאק: תגיד עכשיו.
אלדד רבינוביץ: תמיד זרקו עלינו אבנים.
דהוד עבד אלרזאק: אל תגיד תמיד, אל תגיד תמיד.
דהוד עבד אלרזאק: אני גר שם כל הזמן, זה התחיל כשניר ברקת אמר שהוא רוצה להרוס את הבתים.
אלדד רבינוביץ: זה לא נכון.
דהוד עבד אלרזאק: זהו, זה התחיל ו---
אלדד רבינוביץ: גם לנו יש מצוקת מקום ואנחנו משחקים על הנדנדות שלנו למעלה.
אלדד רבינוביץ: זה מה שאנחנו עושים עם מצוקת המקום.
אלדד רבינוביץ: לקחנו כסף משלנו ובנינו נדנדות למעלה על הגג.
דהוד עבד אלרזאק: חביבי, אין לי שום בעיה איתך, יש לי בעיה עם עיריית ירושלים, שהיא מזניחה את הילדים שלי.
אלדד רבינוביץ: אז למה אתה זורק עליי אבנים?
אלדד רבינוביץ: אני רוצה שנעבוד ביחד.
דהוד עבד אלרזאק: אין לי מעבר חצייה.
דהוד עבד אלרזאק: אני מדבר על משהו בסיסי.
דהוד עבד אלרזאק: אתה יודע שהילד לא יכול לעבור במעבר חצייה?
אלדד רבינוביץ: אני רוצה שנעבוד ביחד, אני רוצה שלא נריב אחד עם השני.
אלדד רבינוביץ: וגם בישיבה הראשונה אמרתי אותו דבר, לא נריב אחד עם השני, נלך ביחד לעירייה ונגיד 'אל תהרסו בתים'.
אלדד רבינוביץ: למה הילדים שלי צריכים לפחד שזורקים עליהם אבנים?
אלדד רבינוביץ: אני אומר, בואו נעבוד ביחד, במקום להילחם אחד בשני.
דהוד עבד אלרזאק: אני אעבוד איתך ביחד.
דהוד עבד אלרזאק: מה אתה רוצה שנעשה?
פח'רי אבו דיאב: לא, לא.
דהוד עבד אלרזאק: תן לי, פח'רי.
אלדד רבינוביץ: בואו נלך ביחד לעירייה, נבוא ונגיד, 'תתנו מגרשים, תתנו גנים, תעשו דברים, תתקנו את הרחוב'.
אלדד רבינוביץ: שילד לא יילך וכל פעם תיכנס---
דהוד עבד אלרזאק: תמרור עצור אין בכפר.
דהוד עבד אלרזאק: אתה יודע את זה?
אלדד רבינוביץ: לא רק שאני יודע את זה, אני מתלונן על זה לעירייה.
דהוד עבד אלרזאק: אז אני התלוננתי 43 שנה ולא עשו שום דבר.
אלדד רבינוביץ: אז ביחד, ביחד.
פח'רי אבו דיאב: תרשה לי לדבר דקה אחת.
דני דנון: אולי ניתן לאורח שלא דיבר ואחרי זה נחזור אליך.
פארס ח'אלס: שלום לכולם.
פארס ח'אלס: בעבר הייתי מייצג את ועד התושבים בשכונה, עכשיו אני מייצג את ועד ההורים.
פארס ח'אלס: כן, מ-7 ל-16.