GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
פרץ סגל: לכן אני חושב ששיתוף הפעולה שלנו אתכם יהיה יותר טוב אם אנחנו נהיה שותפים גם לימי עיון, גם למחשבה, וגם ניירות וכמו שאמרתי, לנו יש קושי ללכת ולחפש את זה, ואני חושב שזה באופן טבעי צריך להישלח למשרד החינוך, כמו למשרד המשפטים.
פרץ סגל: הרי אלה הגופים, נאמר, המרכזיים במדינה, שדואגים לעניינים של ילדים וכדומה.
פרץ סגל: ולכן, אני חושב שצריך בכל-זאת לדאוג לכך שיהיה שיח יותר רחב.
גלית וידרמן: אני מיוניסף ישראל.
גלית וידרמן: אני חושבת שאין ספק לכולנו שזאת המציאות, אבל צריך לזכור שהמציאות הזאת פוגעת בפרטיות הילדים ומשפילה אותם והשאלה היא מה אנחנו עושים אל מול המציאות הזאת, אם אנחנו נותנים את הכוח בידיו של הרגולאטור ונותנים לו להחליט מה יהיה טוב לילדים ומה לא ואם הזכייניות רוצות להצטרף לאמנה הזו, הן תצטרפנה ואם הן לא רוצות להצטרף לאמנה, הן לא יצטרפו.
גלית וידרמן: בנושאים שהם חשובים אחרים, למה לא ניתן לזכייניות גם להחליט כמה זמן פרסומות הן רוצות לשים?
גלית וידרמן: אולי גם זה, אולי גם שם ההסכמה שלהן תוכל להיות הדבר המיטבי?
גלית וידרמן: בנושאים שחשובים לנו וטובת הילדים הוא הנושא כאן וזה נושא שמאוד חשוב לנו, אנחנו לא יכולים לתת לזכיינים להחליט מה הם רוצים לעשות.
גלית וידרמן: בעיני ובעינינו ביוניסף ישראל, אנחנו חושבים שצריך בהחלט לפעול בעניין הזה בחקיקה, זאת התרופה לעניין הזה וזה הגיע מספיק רחוק ולתת מענה מיידי לנושא של השתתפות ילדים בתוכניות ריאליטי באופן ספציפי ובכלל, בתוכניות אחרות בטלוויזיה.
דני דנון: אני חושב שמה שהיה עדיף לכולנו אם לפני הדיון היינו מקבלים כל הגופים, את הטיוטה ואז היה לנו פה בסיס מוצק יותר לדיון.
דני דנון: לכן, מה שאני מציע, לסיכום, זה גם בהחלטת סיכום, שאנחנו נאריך את ה- 60 יום ל- 90 יום, אבל במקביל, אתם או אנחנו, אין לי בעיה שהוועדה, רחל, אנחנו נעשה את זה, נפיץ לכל הגופים הקשורים את הנייר, עם מועד שבו אנחנו מבקשים תוך 30 יום או 21 יום להעביר התייחסויות, הערות, ואז תוכלו לקבל תגובות של גופים ממשרדים שונים.
איילת מצגר: זה אחרי שנאשר את זה במועצה שלנו, אנחנו נעביר את זה.
דני דנון: לא, אני חושב שכדאי לכם לפני.
דני דנון: כמו שקיבלתם מד"ר קדמן הערות בונות, לגבי הגיל, לגבי דברים כאלו ואחרים.
איילת מצגר: נשקול את זה.
דני דנון: פשוט לעשות עוד הליך של הקשבה לאנשים מהמשרדים השונים ואז תוכלו לעשות עבודה יותר טובה.
דני דנון: יש מחלוקות מסוימות, אבל בהקשבה ובשיח הדדי אפשר להתקדם כי אני חושב שהנושא הזה הוא חשוב והדלת תמיד פתוחה בפנינו לחקיקה, דברים שאנחנו רואים שזה לא עוזר, שמצפצפים עליכם, שלא מתקדמים, אז אנחנו תמיד יכולים להיכנס בתהליך חקיקתי.
אורי אורבך: ואז כמובן זה נאכף מיידית ונפתרות הבעיות.
אורי אורבך: כשאנחנו מחוקקים.
איילת מצגר: משהו אולי לגבי הרשות השנייה, בכל-זאת.
דני דנון: ראיתי מכתב שלכם לגבי הקדימונים, לא יודע איך הוא קשור לנושא, אבל אני מברך אתכם על הפעולה בנושא הקדימונים ושם אתם צריכים להיות עם יד קשה.
דני דנון: כאב לשלושה ילדים, שאני לא בשעות האלו, אבל היום בשמונה, היום בעשר, מה יהיה בכלבוטק, מה יהיה בזה, זה פשוט דבר שהוא, פוגעים בזכויות של הילדים ברגע שמשדרים בשעות שהם צופים את כל הקדימונים האלו של החדשות ושאר התוכניות.
דני דנון: הוועדה לזכויות הילד רואה את טובת הילד מעל לכל שיקול אחר, טובת הילד חזקה אף משיקולי רייטינג.
דני דנון: הוועדה מברכת על קידום האמנה והנוהל בנושא השתתפות ילדים בתוכניות ריאליטי.
דני דנון: הוועדה מחליטה שבתוך 90 יום תועבר האמנה חתומה על-ידי כל הזכיינים והשותפים לידי הוועדה לזכויות הילד.
דני דנון: הוועדה תוציא לכלל הגופים הפעילים והקשורים ולכל משרדי הממשלה את הטיוטה של האמנה תוך 14 יום.
דני דנון: הוועדה פועלת לשינוי חקיקה בחוק עבודת הנוער, האוסר שימוש בילדים בפרסום בוטה או בעל אופי מיני ופועלת למען ליווי פסיכולוגי במקרים מסוימים.
דני דנון: אני רוצה, לפני שאני נועל את הישיבה, להודיע, אמרה פה חברת הכנסת מיכאלי, אני לא יושב-ראש הכנסת, אני סגן, אבל זו הישיבה האחרונה שאני מנהל כיושב-ראש הוועדה לזכויות הילד, אני נשאר חבר פעיל בוועדה, אבל אני בשבוע הבא עובר לנהל את ועדת העלייה והקליטה ואני רוצה להודות לרחל ולרבקה ולד"ר קדמן ולכל השותפים הנאמנים לשולחן ואני מבטיח להיות שותף פעיל כחבר מן המניין בוועדה חשובה זו.
דני דנון: אז אני מודה לכל הנוכחים, תודה רבה.
יצחק קדמן: אני מבקש להגיד משפט אחד, בכל-זאת.
דני דנון: עד היום לא אסרתי עליך לדבר.
יצחק קדמן: אני רוצה לנצל את ההזדמנות.
יצחק קדמן: אתה הזכרת את זה בשם הצד השני של השולחן.
יצחק קדמן: להביע הערכה רבה מאוד להשקעה שלך, נכנסת לתפקיד חדש, עשית עבודה מצוינת, תחסר לנו ואני רוצה להודות לך על מה שעשית בתפקיד הזה, של יושב-ראש הוועדה ולקוות שתהיה פעיל בה גם כחבר.
דני דנון: הנושא שעל סדר היום, בטיחות ילדים ברכב בשנת 2010.
דני דנון: זו ישיבת המעקב, קיימנו ישיבה בנושא לפני שנה ואנחנו נפנה לנציגי הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, מאביטל אורים, מנהלת תחום משפחה, תיתן לנו סקירה קצרה על מה התחדש בשנה האחרונה.
בתיה לוי: בוקר טוב.
בתיה לוי: אני מנהלת חטיבת אוכלוסיות ברשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
בתיה לוי: אביטל כבר מגיעה.
בתיה לוי: אנחנו נתחיל עם הנתונים.
שרית לוי: שלום לכולם, אני מהרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, מנהלת אגף מידע ומרכז המידע של הרשות.
שרית לוי: נכון להיום בבוקר, בשנת 2010, נהרגו 325 בתאונות דרכים, מתוכם 32 ילדים, שמהווים 11% מההרוגים השנה בתאונות דרכים.
שרית לוי: אנחנו מדברים על ילדים מגיל אפס עד 14.
שרית לוי: כשרואים את התמונה הרב שנתית, אם ב- 2005, 2006 היו ילדים הרוגים בישראל, 37, 40 ילדים, שנה שעברה, ב- 2009, הגענו לסך-הכל 25 ילדים וכרגע 32.
שרית לוי: הכל נכון לתאריך 13 באוקטובר.
שרית לוי: השנה, כמו שראינו, מסתמנת עלייה במספר ההרוגים בתאונות דרכים, בעיקר במגזר הלא יהודי, אבל גם במגזר היהודי, ובעיקר גם תאונות חצר שנקראות, על-יד הבית, במגזר הערבי.
שרית לוי: שעות ההיפגעות של הילדים, רובם, באמת אפשר לראות התאמה בהליכה לבית-הספר, בין שבע לשמונה בבוקר, וביציאה, בשעות הפנאי של הילדים, בין ארבע לחמש בערב.
שרית לוי: אתן דוגמה של תאונה מאוד קשה שקרתה לפני כחודש, ביום ראשון, ה- 26 בספטמבר, בשעה אחת וחצי בצהריים, נהגת רכב מסחרי שנסעה בכביש מס' 12, מצפון לדרום, בקטע כביש ישר, עם שולי כורכר, בקילומטר ה- 26, ירדה לשוליים הימניים, ועלתה על הכביש בפנייה חדה שמאלה.
שרית לוי: כתוצאה מכך, התנגשה ברכב אחר ומעוצמת ההתנגשות התדרדרה לתהום.
שרית לוי: ילדיה לא היו חגורים, ואחד מהם עף מהרכב.
שרית לוי: לאחר ההתנגשות הוא עף מתוך הרכב, ילד בן 11, שישב מאחור לא חגור וכתוצאה נפצע קשה והוא נפטר לאחר מכן וברור שאם הילד הזה היה חגור, זה לא היה קורה, זה מדובר על משפחה מצה"ל, רכב צה"לי.
שרית לוי: קצין צה"ל.
שרית לוי: ברשות, בתוך מרכז המידע, יש לנו מערכת ניטור התנהגויות.
שרית לוי: אנחנו מודדים לא רק את השיפור במצב הבטיחות בדרכים, לא רק במספר הרוגים או נפגעים בתאונות דרכים, אלא גם במדדים שברור שמשפיעים על המצב הבטיחותי בארץ.
שרית לוי: הסקרים האלו נעשים יחד עם ארגון ה- OECD האירופאי, ובתוך מערכת הסקרים יש לנו שני סקרים, אחד על שימוש במושבי בטיחות בתוך הרכב והשני על שימוש בחגורות בטיחות לכלל האוכלוסייה.
שרית לוי: כרגע אני מראה לכם את התוצאות של הסקר חגורות בטיחות שהיתה, שעשינו עכשיו בחודשי הקיץ 2010.
שרית לוי: הסקר כלל יותר מ- 25,000 כלי רכב ואפשר לראות שבנהגים, הנהגים, שימוש בחגורות בטיחות השנה ממשיך העלייה שכבר היינו במספר שנים, אנחנו מגיעים ל- 96% בארץ, שזה אחד מהשיעורים הכי גבוהים בעולם.
שרית לוי: ליד הנהג, לעומת זאת, היתה ירידה יחסית קטנה של 91% והבעיה שלנו, כמו תמיד, היה מושב אחורי, למרות עלייה מתמדת מ- 2008, שהיה 56% שימוש חגורות בטיחות, במושב אחורי, כרגע אנחנו על 69%, בכל הארץ, בכל המגזרים.
שרית לוי: בישראל נמשך השיפור בשימוש בחגורת בטיחות.
שרית לוי: במגזר הערבי, לעומת זאת, חלה ירידה בשימוש בחגורות בטיחות בכל המושבים ברכב והאוכלוסייה החרדית מצטיינת השנה בחגירת חגורות, כאשר שיעורי החגירה בכל אחד ממושבי הרכב גבוהים משיעורי החגירה מאוכלוסייה היהודית ויש לציין בשנים האחרונות, מאז הקמת הרשות החדשה, היו הרבה הרבה פעילויות בתחום מכוון לאוכלוסייה החרדית וזה אחר-כך בתיה יכולה להגיד וגם באופן עקבי, בכל הסקרים, אנחנו תמיד מוצאים שהנשים חוגרות יותר חגורות בטיחות מהגברים, בכל הגילאים.
שרית לוי: במושבים אחוריים בקרב ילדים עד גיל ארבע, 92% מתוכם 89% חגורים במושב הבטיחות, ללא שינוי מהותי בהשוואה לנתון זה משנת 2009 ושיעור החגירה בגילאי 5 עד 11 נמוך יותר, זה הגיל ששמים את הילדים בתוך הבוסטרים, ועומד על כ- 60% בלבד, לעומת 74% בשנת 2009.
שרית לוי: השנה, בשימוש במושבי בטיחות היתה ירידה בגילאים מחמש עד 11.
דני דנון: מצטרפים אלינו תלמידים מבית-ספר היובל בהרצלייה, ברוכים הבאים.
דני דנון: נכנסתם לוועדה לזכויות הילד, לדיון בנושא חגירת חגורות בטיחות.
דני דנון: מי מביניכם לא חוגר חגורת בטיחות שירים את היד.
דני דנון: אם ככה, המצב טוב.
דני דנון: אנחנו ממשיכים, בבקשה.
שרית לוי: הגיעו בני הנוער, אז בקרב בני הנוער מ- 12 עד 17.
דני דנון: זה בדיוק בשבילם.
שרית לוי: בדיוק בשבילכם, שיעור החגירה עומד על 63% בלבד, במושב אחורי ברכבים ואף נרשמה ירידה משנת 2009.
שרית לוי: אז פה רואים, התוצאות לפי גילאים, אז רואים שעד גיל ארבע, השימוש הוא מאוד גדול במושבי בטיחות וחגורות בטיחות, בעיקר מושבי בטיחות בגיל הזה.
שרית לוי: מחמש עד 11, רואים את הירידה בשימוש וגם כאן, 36% מבני הנוער לא משתמשים במושב אחורי וחגורות בטיחות ולפי הגיל זה עולה ועולה, אנשים מ- 50 פלוס, 78% חוגרים במושב אחורי.
שרית לוי: ממצאי הסקר על מושבי בטיחות, שזה סקר מיועד רק לילדים מגיל אפס עד 14, וזה סקר שגם עוצרים את הרכב ומשוחחים עם אנשים, 16% מכלל הילדים, אינם חגורים כלל, ומדובר על ילדים מאפס עד 14.
שרית לוי: 42% מכלל הילדים חגורים שלא כהלכה, זאת אומרת הם חגורים אבל לא, נגיד, אם הוא ילד קטן, הוא לא יושב על הבוסטר, או זה תינוק ששמו אותו במושב הקדמי עם הכרית אוויר שפועלת.
שרית לוי: ישנה הרעה לעומת השנה שעברה, ב- 53% מכלל הילדים, היו חגורים כהלכה, ו- 10% בלבד מכלל הילדים לא היו חגורים כלל.
שרית לוי: בסקר מושבי בטיחות, ממש ראינו ירידה בשימוש הנכון של מושבי בטיחות.
שרית לוי: 13% מהתינוקות עד גיל שנה אינם חגורים כלל.
שרית לוי: אנחנו מדברים על תינוקות עד גיל שנה, 43% מהתינוקות חגורים לא כהלכה.
שרית לוי: ישנה הרעה לעומת השנה שעברה, בה 31% מהתינוקות היו חגורים שלא כהלכה או לא חגורים כלל.
שרית לוי: ו- 21% מהילדים בגיל חמש עד תשע, אינם חגורים כלל, 57% אינם חגורים כהלכה, הרעה לעומת השנה שעברה, בה 67% מהילדים בגיל זה היו חגורים שלא כהלכה או לא חגורים כלל.
אביטל אורים: חשוב היה לנו להראות את הירידה שקיימת בכלל בנושא של חגירה וגם בנושא של חגירה כהלכה.
אביטל אורים: זו נקודה שבשנה האחרונה אנחנו מנסים לטפל בה יותר, כי יש הורים שלכאורה חוגרים את הילדים ולמעשה חוגרים לא נכון.
אביטל אורים: יש כמובן, כמו שאנחנו יכולים לראות, דוגמאות של, אני מרשה לעצמי לקרוא לזה עבריינות מובהקת, שאתה מסיע ילד על קטנוע או אמא שנוסעת עם ילד על מנשא, בהחלט חמור.
אביטל אורים: הטעויות הנפוצות בשימוש באמצעי בטיחות לילדים הן קודם כל שימוש לא מתאים.
אביטל אורים: הפיק העיקרי שלנו בגילאי חמש עד תשע.
אביטל אורים: יש טעות בציבור לחשוב שכבר בגיל חמש אפשר לרדת מהבוסטר ולחגור את הילדים בחגורות בטיחות.
אביטל אורים: הסעת תינוקות עד גיל שנה, עם כיוון הנסיעה, במקום נגד כיוון הנסיעה, משהו שהוא קריטי לשלומו של הילד במקרה של תאונה.
אביטל אורים: הצבת מושב בטיחות עם תינוק במושב הקדמי של הרכב, מול כרית אוויר – קטלני, ובכלל, בעיה של שימוש במושבי בטיחות.
אביטל אורים: אני אדלג בגלל שביקשת שאני אקצר.
אביטל אורים: אני באמת רוצה לדבר על הדברים העיקריים שראינו, מה שהזכרנו קודם זה הנושא של חגירה לא נכונה.
אביטל אורים: בסקר שהרשות הלאומית ערכה מצאנו שרק 67% מהמושבים מחוברים למושב.
אביטל אורים: זאת אומרת ש- 33% ילדים יושבים במושבי בטיחות, במבצע האכיפה האחרון שערכנו בשיתוף ארגון בטרם ותכף אני טיפה ארחיב עליו ומשטרת ישראל, מצאנו שילדים פשוט מתיישבים – זה נוח, זה גבוה, ולמעשה הם לא, ההורים לא חוגרים אותם, אם בגלל לחץ של זמן, אם בגלל לחץ של הילדים שלא רוצים להיות חגורים.
אביטל אורים: יש איזו שהיא תחושה שהילד מוגן כשלמעשה הוא לא מוגן בכלל.
אביטל אורים: בסקר שערכנו, מצאנו ש- 44% יושבים מול כרית אוויר פעילה, זה קטלני בכל אופן.
אביטל אורים: אני אזכיר שלוש תוכניות עיקריות שעשינו ברשות הלאומית, למרות שיש מגוון מאוד רחב.
אביטל אורים: היה חשוב לי להזכיר אותם כי זה תוכניות שעשינו יחד עם שותפים אסטרטגיים מאוד משמעותיים, מבחינתנו.
אביטל אורים: אחת זה תוכנית הורה דרך לבטיחות התינוק, בשיתוף ארגון בטרם לבטיחות ילדים.
אביטל אורים: זו תוכנית הדרכה שמתקיימת בבתי-החולים.
אביטל אורים: המגמה היא להגיע בתום שנת 2011 לכל 24 בתי היולדות ברחבי הארץ, במטרה להדריך כל יולדת בפיק הכי משמעותי בעינינו, כשנולד ילד נוצרת משפחה, מתחילים לייצר איזה שהוא אורח חיים משפחתי, שם לתת לה את הכלים למושבי בטיחות איך לחגור את הילד.
אביטל אורים: כמו שאת דואגת איך הטמפרטורה של המים, הטמפרטורה של החדר, לקבל גם כלים לבטיחות במושבי בטיחות.
אביטל אורים: בתהליך הזה אנחנו עושים שני תהליכים, גם הדרכה של יולדות.
אביטל אורים: עד היום, מתחילת הפרויקט, הודרכו מעל 70,000 יולדות בבתי החולים והתהליך השני זה פיתוח של סטנדרטיזציה בעצם להטמיע נוהל בבתי-החולים שלא ישוחרר תינוק בלי מושב בטיחות.
אביטל אורים: מסתבר שיש עדיין בתי חולים שמאפשרים להוציא את התינוק בלי מושב בטיחות.
אביטל אורים: המבצע השני זה מבצע אכיפה, מושבי בטיחות שנעשה בשיתוף משטרת התנועה וארגון בטרם.
אביטל אורים: כמו שאתם רואים, ארגון בטרם מלווה אותנו צמוד ואנחנו באמת שותפים מאוד חזקים בתוכניות למניעה.
אביטל אורים: במבצע הזה, הודרכו, הועברו הדרכות מקצועיות לשוטרי אגף התנועה שלכאורה יודעים ואין ספק שהם אלו שמובילים בחוק.
אביטל אורים: מה שאנחנו נתנו להם זה קצת מעבר, קצת את הנושא של ההמלצות שהיום שני הארגונים, גם בטרם וגם הרשות הלאומית, מובילה בהחמרה של החוק, כדי להוביל לבטיחות הילדים.
דני דנון: שאלה לקצין תביעות באגף התנועה, פקד רוני לוינגר, האם הוגשו כתבי אישום בשנה האחרונה?
רוני לווינגר: בוודאי, ויש לי גם נתונים על הנושא.
רוני לווינגר: אי חגירת חגורות בטיחות או התקני ריסון לילדים היא עבירה מועדפת לאכיפה, ואני מדבר לגבי ילדים.
רוני לווינגר: יש לנו סמלי סעיף, אנחנו גם שותפים ויחד עם בטרם ועם הרשות הלאומית ועם משרד התחבורה, ויש לנו עבירות מיוחדות, זה עבירה נספרת בנפרד לגיל שנה, זאת אומרת מאפס עד שנה, שנה עד שלוש ושלוש עד שמונה, אלה הקטגוריות המשתנות של העבירות.
רוני לווינגר: בסך-הכל, שלושת סמלי הסעיף של ילדים בערך כ- 1,000 דו"חות מתחילת שנת 2010.
רוני לווינגר: 10,000, אנחנו בתחילת נובמבר, בכל 2009 היה 11,200, בערך 1,000 עבירות בחודש.
רוני לווינגר: אנחנו עושים מבצעים נקודתיים בתחילת שנת הלימודים, ב- 1 וב- 2 בספטמבר, עשינו מבצע שבודק גם את החגורות וגם את הליקויים של רכבי ההסעה.
רוני לווינגר: מבחינת המשטרה, לנו יש שתי קטגוריות לאכיפה, יש קטגוריה של חגורות בטיחות ויש קטגוריה של רכבי ההסעה.
רוני לווינגר: אנחנו בודקים ליקויים מכאניים, בודקים, עשינו תקנות מיוחדות.
דני דנון: 1,000 דו"חות זה נשמע מספר מרשים.
דני דנון: מה זה אומר בפועל?
דני דנון: זה קנס עם נקודות?
רוני לווינגר: ברמה ארצית, המשטרה נותנת 1,000 דו"חות על ילדים לא חגורים.
דני דנון: מה הדו"ח משית על מי שעבר את העבירה?
רוני לווינגר: הדו"ח משית קנס של 250 שקל ושש נקודות.
דני דנון: בכל מקרה של אי-חגירה?
רוני לווינגר: כן.
דני דנון: גם אם המושב של הילד לא מחובר או כמו שראינו פה בנתונים?
רוני לווינגר: אם המושב של הרכב לא מחובר?
רוני לווינגר: זו כבר עבירה הרבה, זה שינוי מבנה של הרכב, אם מישהו פירק.
דני דנון: לא, לא הבנת אותי.
דני דנון: ראינו פה בנתונים שמושיבים ילדים בתוך המושבים, הבוסטרים למיניהם, אבל הבוסטר עצמו לא מעוגן בחגורות.
רוני לווינגר: הבוסטר לא חייב להיות תמיד מעוגן.
רוני לווינגר: המטרה של בוסטר, מגיל שלוש ומעלה, זה רק להגביה את המושב של הילד, כדי שחגורת הכתף תשב עליו בסדר ולא תסכן אותו.
רוני לווינגר: בקטגוריה של הילדים הגדולים, אין חובה שהבוסטר יהיה מעוגן לרכב, אבל בקטגוריות של אפס עד שלוש, מושב הבטיחות כן חייב להיות מעוגן לרכב.
רוני לווינגר: ובהחלט, אם החגירה לא נכונה והמושב לא מחובר, גם על זה הנהגים מקבלים דו"חות או אזהרות.
רוני לווינגר: עוד נקודה חשובה, אנחנו עכשיו עושים שינוי בחקיקה, היתה איזו פרצה, אני לא יודע אם מישהו יודע.
דני דנון: ומה לגבי הדו"חות או האזהרות, מתי נותנים אזהרה להורה שלא חוגר?
רוני לווינגר: זה חלק מהמבצע וזה שיקול דעת.
רוני לווינגר: לפעמים אתה, זה כבר שיקול דעת של שוטר, כמו כל פעם שהוא נתקל בעבירה.
רוני לווינגר: למשל, אם יש נהג ותיק שאין לו עבירות קודמות או שהוא באמת לא ידע או שזה רכב שכור שרק אתמול, יש כל מיני נסיבות ספציפיות.
רוני לווינגר: באופן כללי, אני אומר שוב, זאת עבירה מועדפת לאכיפה אצלנו, השוטרים מונחים לאכוף ופחות להתפשר על העבירות האלה שנוגעות לבטיחות.
רוני לווינגר: היא מוגדרת אצלנו כעבירה שגורמת להחמרה.
אורי אורבך: סליחה, מה זאת אומרת מועדפת לאכיפה?
אורי אורבך: כמה דו"חות אתם נותנים בחודש, בכלל, בכל הדו"חות של המשטרה.
רוני לווינגר: יש לנו בשנה מיליון וחצי דו"חות.
אורי אורבך: אז איך מועדפת?
רוני לווינגר: אני אסביר.
רוני לווינגר: בתחילת כל שנה אנו מוציאים נוהל מדיניות אכיפה ונבחרות מספר עבירות שבהן השוטרים מונחים להתמקד.
רוני לווינגר: עבירות מהירות, עבירות שכרות ובשנתיים האחרונות גם העבירה של אמצעי בטיחות, שכולל אפוד זוהר, קסדות באופנועים וחגורות בטיחות, כלל כעבירה מועדפת לאכיפה.
רוני לווינגר: זה מה שהשוטרים מונחים.
אורי אורבך: אם 12,000 אכיפות מתוך מיליון וחצי, זה לא מועדף?
רוני לווינגר: זה כולל אכיפה אלקטרונית.
דני דנון: ואולי השאלה שצריכה להישאל לעומת שנה שעברה, במילים אחרות, מה מספר הדו"חות?
רוני לווינגר: בכל 2009 הדו"חות היו 11,200, וב- 2010, עד היום, עד היום, נרשמו 1,000 דו"חות, כמעט 1,000 – 990 ומשהו.
רוני לווינגר: כשמדובר על עשרה חודשי אכיפה.
רוני לווינגר: יש לנו עוד נובמבר דצמבר עדיין.
רוני לווינגר: אז יש איזה עלייה מתונה, יחסית לשנה שעברה.
רוני לווינגר: יחד עם זה, אנחנו עושים מבצעים נקודתיים.
רוני לווינגר: ב- 1 ו- 2 לספטמבר, כמו שאמרתי, תחילת שנת הלימודים, היה מבצע של הסעות ילדים שבודק גם את נושא החגורות.
רוני לווינגר: ביולי, מה- 4 עד ל- 7 ליולי, היה מבצע של חמישה ימים שקראנו לו מבצע קייטנות.
רוני לווינגר: אני מדבר באופן כללי, לא רק לגבי חגורה, לגבי תחום מה שנושא הדיון זה בטיחות ילדים ברכב.
רוני לווינגר: אנחנו בודקים, אני אומר, גם את נושא החגירה, גם את נושא השימוש ברכב.
אורי אורבך: כנראה לא הסברתי טוב את השאלה.
אורי אורבך: כשאתה אומר שזה עבירת אכיפה, אכיפה מועדפת על העבירה הזאת, אני מניח שיש לזה ביטוי מעשי.
אורי אורבך: מה עושה את זה מועדף?
אורי אורבך: ההחלטה שלכם או הביצוע של זה.
אורי אורבך: יכול להיות שהחלטתם ואם עשיתם, אם אכפתם רק 12,000 פעמים את העבירה הספציפית הזאת, מתוך מיליון וחצי עבירות שאתם אוכפים בכלל, זה פחות מאחוז.
רוני לווינגר: הנתון של מיליון וחצי הוא נתון לא משקף טוב את המצב היות והוא כולל גם דו"חות אלקטרוניים.
רוני לווינגר: יש מצלמה שמצלמת כל מי שנוסע ונותנת עשרות אלפי דו"חות.
אורי אורבך: שזה אי-אפשר לאכוף.
רוני לווינגר: אי-אפשר לאכוף.
רוני לווינגר: פה מדובר באכיפה ידנית.
רוני לווינגר: אכיפה של שוטר.
רוני לווינגר: יש לנו, אני יכול להציג.
אורי אורבך: כמה אתם אוכפים אלקטרונית?
אורי אורבך: בוא נוריד רגע את האלקטרוניים, 300,000 בשנה?
רוני לווינגר: המון, המון.
רוני לווינגר: אני רוצה לומר, אנחנו קיבלנו התראה על הדיון הזה רק אתמול אחרי הצהריים, רק בחמש קיבלנו הזמנה לדיון, אז לא הספקתי את כל מיני נתונים.
אורי אורבך: אחרי שתבדוק את הנתונים, תאמין לי, אני אומר לך את זה בלי לבדוק את הנתונים, אתה תראה שזה באזור ה- 2%, 3% האכיפה על הדברים האלה שאנחנו מדברים עליהם.
אורי אורבך: יכול להיות שהחלטתם להעדיף את זה, אבל לא ביצעתם את זה כאכיפה מועדפת.
רוני לווינגר: יחסית לעבירות האחרות, עבירות אחרות לא חשובות שאנחנו לפעמים אני מציג נתונים של מאות דו"חות בשנה, הנתון הזה הוא נתון של 1,000 דו"חות בחודש, הוא מראה שזה עבירה מועדפת.
רוני לווינגר: זאת אומרת, מבחינת, אם אני אראה לך מה השוטרים אוכפים, התפלגות של הדו"חות ששוטרים אוכפים, זה נמצא בראש סדר העדיפויות של האכיפה הידנית.
דני דנון: תודה, רוני.
דני דנון: אני רוצה לחזור לבתיה ולקדם אותך לנושא של המגזר הערבי.
דני דנון: אביטל אורים, מנהלת תחום משפחה.
דני דנון: אנחנו בדיון המשך.
דני דנון: בשנה שעברה גם דיברנו על המגזר הערבי.
דני דנון: השאלה שלי מה עשיתם בשנה האחרונה, עשיתם זה כולכם, זה לא רק אתם, על-מנת להעמיק את ההסברה.
דני דנון: כי גם אנחנו שומעים את המקרים הקשים וגם הנתונים, שלא חודרים מספיק.
דני דנון: השאלה מה עשיתם ולמה זה לא מצליח.
אביטל אורים: תראה, אנחנו בדיוק נמצאים בפתחה של תוכנית חירום 2, כך אנחנו קוראים לה ברשות, שמיועדת למגזר הערבי.
אביטל אורים: מתוך הנתונים הקשים באמת התגייסנו לעשות תוכנית מיידית.
אביטל אורים: התוכנית מנסה לגייס גורמים משפיעים בקהילה, כדי לנסות ולהעביר את המסר הזה של החשיבות של בטיחות בדרכים בכלל, במיקוד נושא של חגורות ומושבי בטיחות.
אביטל אורים: אנחנו החודש מתחילים כבר הכשרות של אנשי דת, עשינו שיתוף פעולה יחד עם משרד הפנים ובסיוע של ארגון בטרם ואנחנו מתחילים בהכשרה של אימאמים ואנשי דת נוצרים, דרוזים, בכל רחבי הארץ, כדי להעביר להם את הידע, כדי שהם יעבירו את זה הלאה.
אביטל אורים: אנחנו נמצאים בקשר עם משטרת הקהילה כדי לגייס גם את השוטרים הקהילתיים לתהליך הזה.
אביטל אורים: אנחנו בפגישות עם משרד הבריאות כדי לנסות לגייס את אחיות טיפת חלב ואנחנו בעצם בונים איזה שהוא תהליך אסטרטגי של גיוס כל הגורמים המשפיעים בקהילה, כמו שאמרתי, לנסות ולכוון.
אביטל אורים: אנחנו צריכים כמובן לעשות עוד.
אביטל אורים: אני חושבת שהבאתי ככה את הפריסה של התוכניות שאנחנו עושים במגזר, במגזר הכללי, אבל היא ממוקדת גם למגזר הערבי ושם, בתוכניות האלה אנחנו מנסים לתת פריסה לכל, גם לרמה של חינוך, גם לרמה של אכיפה, גם לרמה של גיוס המגזר העסקי.
דני דנון: מבחינה תקציבית למגזר, מה אחוז הכסף שאתם מוציאים לפעילות במגזר הלא יהודי?
אביטל אורים: יש תקציבים ייחודיים למגזר, שמיועדים לפעילות הזאת.
דני דנון: לא, אם צריך לקחת את סך-הכל הסכום שאתם מוציאים בשנה, כמה אתם מוציאים לפעילות במגזר הלא יהודי, את יכולה לכמת את זה באחוזים?
אביטל אורים: 10%, משהו כמו 10% מהתקציב, מיועד, וזה באמת שיעור מועדף.
אביטל אורים: אנחנו גם במגזר החרדי משקיעים הרבה, שם התקציבים בעצם נבלעים בתוך המגזר הכללי, פה יש תוכניות ייעודיות שמכוונות לציבור הזה.
דני דנון: אנחנו, כוועדה שעוקבת אחרי הנושא, אנחנו רוצים לראות פעילות נוספת שלכם במגזר, גם בתקציבים, גם בפעילות אכיפה של משטרת ישראל.
דני דנון: כי גם דיברנו בנושא אחר, בנושא של תאונות, של דריסה.
דני דנון: רוב, לא רוב, מקרים רבים של תאונות קורים בתוך המשפחה ובמגזר הלא יהודי.
דני דנון: וגם על זה דיברנו באחת הישיבות.
אביטל אורים: אני מסכימה אתך לגמרי.
אביטל אורים: יש לנו עלייה השנה לצערי, אני רוצה כן להישען על מה שעשינו, פרויקט שעשינו בדרום למגזר הבדואי ששם בשנת 2008 היתה עלייה חדה בנושא של דריסה לאחור.
אביטל אורים: עשינו פרויקט ממוקד, אספנו סטודנטים מהמגזר, הם עברו בית-בית, נכנסנו למעל 14,000 בתים, כדי לתת את ההדרכה והם הביאו את הדברים ובאמת בשנת 2009 ראינו ירידה דראסטית.
אביטל אורים: אנחנו סגרנו את השנה עם שלושה ילדים הרוגים בכל הארץ, לא רק בדרום, ירידה משמעותית.
אביטל אורים: אנחנו עובדים היום על התאמה של התוכנית הזאת שמאוד הצליחה בדרום, גם לצפון, ובעצם להרחיב אותה לציבור כי אנחנו גם רואים את העלייה החדה ואנחנו בהחלט צריכים לתת לזה את התשומות.
בתיה לוי: אם אפשר רק להוסיף, מעבר לפרויקט תאונות חצר שמאוד הצליח בדרום, אנחנו עכשיו במשא ומתן עם אגף התנועה לקידום התוכנית גם בצפון וגם במרכז.
בתיה לוי: נבנית איזה שהיא מעטפת לכל המשפחה.
בתיה לוי: כמובן אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם אגף זהירות ובטיחות בדרכים, יושבים כאן נציגות, ד"ר רחל רותם, מערכי השיעור שהרשות הלאומית כותבת בשיתוף עם משרד החינוך מתורגמים ומועברים לבתי-ספר לכל שכבות הגיל.
בתיה לוי: מעבר לכך, אנחנו הרבה מאוד בתקשורת, מה שלא היה בעבר, גם ברדיו וגם בעיתונות הכתובה, ערוץ לילדים הולה-הופ, גם נכנס לנושא הזה ובהחלט אנחנו רואים את הנתונים ומגיבים אליהם.
בתיה לוי: כמובן שתקציבים אנחנו נשמח לסיוע של הוועדה.
בתיה לוי: אנחנו מתקצבים, אבל זה לא מספיק.
בתיה לוי: הרשות כל הזמן חותכים לה בתקציב, אתה בטח מודע לזה וברור שככל שיהיו יותר תקציבים, אנחנו נוכל להטמיע את המסרים שלנו והחומרים הרבה יותר טוב.
דני דנון: פקד לווינגר, לגבי אכיפה במגזר הערבי, יש לך משהו להאיר את עינינו?
רוני לווינגר: האכיפה במגזר הערבי היא נושא בפני עצמו שמתקיימים דיונים גם בכנסת וגם במקומות האחרים.
רוני לווינגר: צריך לקחת בחשבון שחלק מהתאונות נובע מתשתיות לקויות במגזר הערבי, זאת בעיה ידועה וגם בעיה של מודעות.
רוני לווינגר: אנחנו יודעים, למשל, על עבירות אחרות של נהיגה ללא רישיון נהיגה תקף או ילדים צעירים, טרקטורים.
רוני לווינגר: כל מיני דברים שנוגעים למודעות, שנמצאת פחותה במגזר הערבי.
רוני לווינגר: אנחנו כמובן פועלים ואוכפים ובכל מיני רמות, יש גם יחד עם השותפים שלנו, כל מיני כנסים ואנשי דת וראשי מועצות שנמצאים ביחד, בקשר עם נציגי המשטרה הטריטוריאליים, במטרה גם להגביר את המודעות וגם להגיע לתוצאות יותר טובות בנתונים וגם אנחנו אוכפים, נותנים את הדו"חות הרגילים שלנו.
רוני לווינגר: אבל אם יש בעיה של אין מדרכה, אין מדרכה בחצר של הילד, ואיפה הילד, איפה מתחיל המדרכה ואיפה מתחיל הכביש זה לא ברור, אז זה בעיה.
דני דנון: בנושא של החגורות, אתם יכולים לעשות מדידה כמה דו"חות נתתם במגזר הערבי לעומת אחר?
רוני לווינגר: כן, בהחלט.
רוני לווינגר: אין לי את הנתון הזה, אבל זה נתון שאפשר לספק אותו ואני אשמח לשלוח אותו לוועדה.
דני דנון: ואתה יכול להגיד לנו אם האכיפה שם מוגברת יותר או שהיא באותה רמה של קנסות, של פעילות?
רוני לווינגר: ההנחיה היא ארצית.
רוני לווינגר: אבל במקומות נקודתיים, לקצין אגף התנועה המרחבי, או המחוזי, יש לו את סדר העדיפויות שלו ובמקומות מסוימים מחליטים או במבצע נקודתי של יום מסוים או שבוע מסוים, מחליטים לאכוף את כל העבירות או עבירות מסוימות באותה נקודה טריטוריאלית, בהחלט כן.
דני דנון: אביטל, רציתי לשאול אותך, ראיתי בנתונים שיש הבדל בין יישובים ולא פירטתם בניירת  שהגשתם לוועדה.
דני דנון: והיינו מעוניינים כן לראות, כי אני חושב שהשלטון המקומי הוא שותף חשוב למהלך התודעתי וההסברתי.
אביטל אורים: ההבדל המובהק הוא הבדל בין חגירת חגורות ביישובים עירוניים ובין עירוניים, שם אנחנו בעיקר רואים את ההבדל בחגירה.
אביטל אורים: דווקא בעירוני יש לנו פחות חגירה, כי בתפישה של האנשים, נסיעה קרובה או לחץ של זמן, מבטלת את הצורך בחגורה.
אביטל אורים: למעשה, אנחנו יודעים להגיד שמרבית התאונות קורות דווקא באזור סביב הבית, ברדיוס של 100 מטר סביב הבית.
אביטל אורים: יש לנו באמת בעיה עם זה.
אביטל אורים: לגבי פילוח ברמה היישובית, יש לנו את מערכת ה- BI ששרית מהרשות אמונה עליה, נוכל להעביר לוועדה פילוח ברמה יישובית.
דני דנון: מה זה BI, מה זה אומר?
שרית לוי: זה המערכת הממוחשבת שלנו.
שרית לוי: מערכת שקולטת נתונים ממקורות שונים ומוציאה דו"חות, בנושא תאונות בדרכים.
דני דנון: אנחנו נשמח לקבל את הנתונים פר-יישוב ולראות איפה באמת חל שיפור.
שרית לוי: יש נתונים, בנושא היפגעות בתאונות דרכים.
שרית לוי: נושא שימוש בחגורות בטיחות לא נעשו או נעשו במספר יישובים בלבד על-ידי מדגם מייצג של היישוב.
שרית לוי: אבל הנתונים שהוצגו פה הם כלל ארציים או לפי חלוקה עירוני או בין עירוני או חלוקה מגזרית.
דני דנון: ובהיפגעות גם יש חלוקה לילדים ומבוגרים, אני בטוח.
אביטל אורים: כן, בוודאי.