GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חנה סלוצקי: אני רוצה להדגיש שתי נקודות.
חנה סלוצקי: האחת, משרד הרווחה מנסה היום לאזן, מבחינת פיתוח שירותים כלפי האוכלוסייה, גם החרדית וגם הערבית, מה שאני חושבת שאולי בשנים קודמות היה איזון פחות.
חנה סלוצקי: אנחנו מאוד משתדלים לפתח שירותים גם לילדים וגם למשפחות, גם בקהילה וגם מחוץ לקהילה.
חנה סלוצקי: אני רוצה לומר שהנושא הזה לא פשוט ובהחלט אנחנו נתקלים בקשיים.
זבולון אורלב: האם את מתכוונת לזה שאין מספיק מודעות במנהיגות המקומית, הקהילתית, גם המנהיגות הרוחנית החברתית הפוליטית, כדי לקיים באמת שירותים שיביאו למיצוי זכויותיהם של הילדים?
חנה סלוצקי: גם.
חנה סלוצקי: אני תיכף אגע גם בנקודה הזאת, כי היא מאוד מאוד משמעותית, אבל הנושא הקהילתי במגזר הערבי, למשל, הוא מאוד משמעותי, כי אם אנחנו צריכים להקים משפחתון או להקים מסגרת ביישוב אחד, השאלה אם באותו ישוב שיש מספר עמדות או מספר חמולות שלהם ביישוב הזה, האם הם יילכו לבקר באותו משפחתון, האם הם מתנגדים או לא מתנגדים.
חנה סלוצקי: אלה ממש קשיים.
חנה סלוצקי: נאלצנו לפתח לא פעם שירותים אזוריים כדי לאפשר ליותר ילדים ויותר משפחות להמשיך בתכניות.
חנה סלוצקי: הנושא השני שאני רוצה להדגיש, בשנים האחרונות אנחנו כן רואים את המודעות שהולכת וגדלה, גם אצל הרבנים וגם באוכלוסייה הערבית, לגבי הנושא של פגיעה בילדים, הן במשפחה והן פגיעה בילדים מחוץ למשפחה.
חנה סלוצקי: לגבי חובת הדיווח, הנתונים כאן מראים את הפער הגדול מאוד בנושא הזה של רמת דיווח.
חנה סלוצקי: יכול היום ילד להגיע לבית הספר, ערבי, לצערי הרב, והמורה יראה את הסימנים על גופו של הילד ולמרות שקיימת חובת דיווח, לא נעשה דיווח.
חנה סלוצקי: ישנם קשיים קשים מאוד בתחום הזה במגזר הערבי, גם באוכלוסייה---
זבולון אורלב: זאת עבירה פלילית.
חנה סלוצקי: זאת עבירה פלילית, כמובן, אבל יש לנו קשיים גם במי שאוכף את הנושא הזה בעניין הפלילי.
חנה סלוצקי: לגבי האוכלוסייה החרדית, אנחנו מנסים היום לפתח קשרים עם ועדות רבנים יישוביות.
חנה סלוצקי: אני חושבת שאנחנו מבינים היום, כשירותי הרווחה, שבכל התחום של רגישות תרבותית, להבין יותר את השפה, להבין את האוכלוסייה, לענות על הצרכים וגם לשתף אותם באותן תכניות טיפול והתערבות, זה מאוד משמעותי.
חנה סלוצקי: לא שאנחנו באים ואנחנו אומרים מה טוב ומה צריך, כמדינה, אלא לשתף את האוכלוסייה ויחד איתם לבנות.
חנה סלוצקי: כמו שאתה אמרת, היושב ראש, לא תמיד אנחנו זוכים לשיתוף פעולה, לא תמיד אנחנו זוכים להָבָנות ולפעמים אפילו כועסים עלינו מאוד.
חנה סלוצקי: למשל באלעד, רק בחול המועד סוכות האחרון היה אירוע מאוד מאוד קשה של אלימות כלפי ילדים והיינו צריכים להשקיע בקהילה ובכל מי שהיה מעורב יותר מאשר בטיפול בילדים ובמשפחה.
חנה סלוצקי: כך שעדיין אנחנו נמצאים במקום שאנחנו צריכים להשקיע הרבה מאוד גם באוכלוסייה עצמה, גם את המודעות, גם את ההסברה וגם את הנכונות לחשוף את הפגיעה, כי הפגיעה לא תיעלם.
חנה סלוצקי: יוכלו כאן חבריי להוסיף, על מספר הילדים הפוגעים מינית, למשל, שאנחנו מוצאים היום באזורים של האוכלוסייה הדתית, שלצערי הרב, הם גבוהים מאוד.
זבולון אורלב: אולי בגלל ההסתרה.
חנה סלוצקי: אני חושבת.
חנה סלוצקי: ילדים שנפגעים, אם לא יטפלו בהם, חלקם יהיו גם ילדים פוגעים.
חנה סלוצקי: אם אנחנו לא נטפל במועד ולא נגיש עזרה ותמיכה...
חנה סלוצקי: אני רוצה לומר, אם מישהו פה לא יודע, למשרד הרווחה יש תקציב ייעודי מיוחד לטפל בילדים שנפגעו מינית, כשהמטרה היא שהטיפול יהיה זמין, נגיש, שלא יהיה מצב שבוא ילד נפגע, וזה לא חשוב אם זה במשפחה, או בין ילדים, או מחוץ למשפחה, על ידי זרים, ושלא יקבל טיפול.
חנה סלוצקי: שלא יהיה מצב כזה.
זבולון אורלב: אנחנו מקבלים בברכה את הנשיא של כנס שדרות, שציינתי שלפני שמונה שנים הייתי השר הראשון שהבין שהכנס הזה צריך להתקיים.
עוזי דיין: אני רוצה לברך אתכם שהגעתם.
עוזי דיין: אנחנו השנה מארחים עשר ועדות של הכנסת, חלקם עם זכות ראשונים כנאמני הכנס, כמו חבר הכנסת זבולון אורלב, שמגיע לו מזל טוב במיוחד, אתמול היה לו יום הולדת.
עוזי דיין: נכון שזה למניינם, אבל זה קורה כשחיים לפי ספר הפנים, ה-facebook.
עוזי דיין: זה המצב.
עוזי דיין: באמת ברוכים הבאים.
עוזי דיין: ההגעה של ועדות הכנסת היא מאוד חשובה מבחינתנו, בגלל שאנחנו מאוד רוצים להיות כנס מעשי, לא רק לדבר על דוח העוני ומה זה עושה לנו, אלא להתעסק במה אנחנו עושים עם זה.
עוזי דיין: כשאנחנו אומרים מה אנחנו עושים עם זה, אנחנו יכולים, בדימויים של כדורגל, רק להכין את הדברים, לבשל, למסור מסירת עומק לרחבת ה-16 הפוליטית, ששם נמצאים שחקנים, כמו חבר הכנסת אורלב, כמו חבר הכנסת אבי דיכטר, שיודעים לקלוט את זה ולהכניס את הרגל המסיימת ולעשות מזה מעשה של עשייה.
עוזי דיין: ברגע שיש עשר ועדות כאלה והן דנות, רובן, בנושאים שעולים באיזה שהיא צורה בכנס, או בנושאים כמו הגיל הרך, שעלה לפני שנה או שנתיים, זה נקרא בסופו של דבר להצליח, לא רק לדבר על הדברים אלא לדאוג שהם יקרו.
עוזי דיין: אז הרבה תודה וברוכים הבאים.
עוזי דיין: אנחנו מקווים שחן המקום על יושביו.
זבולון אורלב: גם אנחנו רוצים לברך את הכנס החשוב שדיברנו בו בפתיחה.
זבולון אורלב: גב' סלוצקי, את יכולה להמשיך.
אבי דיכטר: גב' סלוצקי, את מתייחסת לבעיית דיווח, היעדר דיווח.
אבי דיכטר: את יכולה לנתח את זה על פני איזה שהוא רצף?
אבי דיכטר: מה קרה בעשור האחרון, בחמש השנים האחרונות, אנחנו יציבים במגמה הזו?
אבי דיכטר: השתפרנו במגמה הזו, יש יותר דיווחים?
אבי דיכטר: כי אחרת זה נותן תחושה של חוסר אונים.
חנה סלוצקי: אני אמרתי קודם, יש פער עצום בין הדיווח באוכלוסייה היהודית, בהשוואה לאוכלוסייה הערבית והאוכלוסייה החרדית והאוכלוסייה הדתית.
אבי דיכטר: לא, אני מתכוון בכל מגזר בתוך עצמו, איך זה מתנהל על פני חמש השנים האחרונות, עשר השנים האחרונות?
חנה סלוצקי: ההערה השנייה שאמרתי, שיש המון שיפור בנושא של הדיווח, בקשר שלנו עם הרבנים באוכלוסייה החרדית, ואנחנו משקיעים הרבה מאוד, גם עם האוכלוסייה הערבית בנושא של הדיווח.
חנה סלוצקי: אני לא יכולה לבוא היום ולהגיד שאני יכולה להיות שקטה ולהרגיש טוב ולשבת על זר דפנה ולהגיד שעשינו מספיק, או שהדיווחים הם ברמה שאנחנו צריכים להרגיש טוב.
חנה סלוצקי: ממש לא, אנחנו מגלים עשרות מקרים של ילדים שנפגעו ולא היה דיווח בזמן.
חנה סלוצקי: אתם יודעים, ילד שנפגע, אי אפשר להסתיר את זה, כי הפגיעה באה בהתנהגות שלו בבית הספר, במערכות החינוך, בהתנהגות ברחוב או בהתנהגות במקומות אחרים, כך שכאשר ילד נפגע הוא חייב לקבל טיפול ובזמן, ואם הוא לא מקבל טיפול, זה מגיע.
חנה סלוצקי: היום המשרד מטפל באותם ילדים, בעשרות ילדים שנפגעו, ולטיפול יש יותר נכונות מאשר דיווח, כי יש פחד מהמשטרה, יש פחד מהתיק הפלילי, יש פחד מכל האירוע של המשפחה, שאין ספק שזה פוגע במרכיבים תרבותיים במשפחות החרדיות והערביות.
חנה סלוצקי: במשפחות הערביות זה יכול להגיע לסיכון חיים.
חנה סלוצקי: כלומר אם ידווחו על אירוע שבו ילד או מישהו במשפחה הערבית פגע בילד אחר, או בילדה, או במישהו, זה עלול להיות גם סיכון חיים.
חנה סלוצקי: בכל זאת אנחנו רואים פער עצום והפער הזה לא הולך ונהיה קטן יותר, ואתה תוכל לראות את הנתונים---
זבולון אורלב: כלומר אין שיפור משמעותי, אין שיפור דרמטי.
חנה סלוצקי: אני לא יכולה להגיד שיש שיפור משמעותי או דרמטי.
חנה סלוצקי: אני כן יכולה לומר שיש היום יותר רצון ויש יותר הבנה לצרכים של ילדים, אני לא יודעם אם להגיד 'זכויות' במגזרים האלה, אבל לצרכים של ילדים שמוכנים לאפשר יותר כניסה, יותר מעורבות, אבל עדיין זה קשור בסיכונים, זה קשור בסודיות, אני יותר הולכת לוועדות הפרקליטות שמאפשרות פטור מדיווח למשטרה מאשר באמת ללכת למשטרה ולהעמיד את הפוגעים לדין.
זבולון אורלב: משרד הבריאות, מנהלת לשכת הבריאות בבאר שבע, בבקשה.
אילנה בלמקר: קודם כל לגבי הנושא של הבריאות של כל הילדים בישראל וגם במגזר החרדי והערבי, אני מקווה שכולם מודעים לכך שיש הישג אדיר השנה שביטלו את אגרת הביקור בתחנות טיפת חלב ברחבי הארץ.
אילנה בלמקר: זאת אומרת כל משפחה לא משלמת, משפחה ענייה, או משפחה שהיא לגמרי בלי אמצעים, יכולה להגיע לביקורים בטיפת חלב בלי לשלם אגרה, לא השתתפות עצמית ובלי אגרה, לקבל את כל החיסונים, לקבל---
זבולון אורלב: זה הגדיל את כמות הביקורים?
אילנה בלמקר: אין לי נתונים ארציים על זה.
אילנה בלמקר: זה בוטל נכון ל-1.1.2010, אנחנו רק לקראת סיום שנה ראשונה של ביטול האגרה.
זבולון אורלב: אתי (מרכז מחקר ומידע), את צריכה לרשום לך לעשות בדיקה מה קרה עם הביטול הזה, אם זה הגדיל את כמות הביקורים.
אילנה בלמקר: לפחות ירד חסם אפשרי לביקור.
אילנה בלמקר: זה לא פותר את כל הבעיות.
אילנה בלמקר: הייעוד של טיפת חלב זה למנוע תחלואה ולעודד התפתחות תקינה וגם לזהות ילדים בסיכון ואני חושבת שהנושאים האלה גם נושקים בנושא רווחה וחינוך.
אילנה בלמקר: ברגע שאחות טיפת חלב מדריכה אם על אבני דרך להתפתחות ואיך דרך משחקים מתאימים ודיבור נכון לעודד את התפתחות הילד, זה גם משפיע עליו לאורך כל הדרך, גם כאשר הוא נכנס למערכת החינוך, הוא נכנס יותר מפותח.
אילנה בלמקר: עוד ייעוד מאוד מרכזי זה זיהוי ילדים בסיכון.
אילנה בלמקר: האחיות מקבלות הרבה הרבה הדרכה איך לזהות בעיות של קשר עם ילד, איך אפשר לזהות ילד שבסיכון לאלימות בתוך המשפחה, יש גם במשרד הבריאות הארצי וגם בכל לשכות הבריאות ועדות למניעת אלימות במשפחה, בצד המניעתי.
אילנה בלמקר: אני חושבת שהדברים מתחברים לעניין הזה, שהוא נורא חשוב, לזכויות הילד לגדול בתנאים טובים ובבית כמה שאפשר טוב.
אילנה בלמקר: אנחנו כמובן עובדים עם ארגון 'בטרם' על מניעת תאונות.
אילנה בלמקר: יש קשר הדוק, לפי דעתי, בכל הארץ ובכל המגזרים בתחום הזה.
זבולון אורלב: את ערה לנתונים שמרכז המחקר והמידע שם כאן לפנינו?
זבולון אורלב: שהם נתונים מאוד קשים, קודם ציינתי את העניין, ש-50% מ-150 ילדים שנהרגים כל שנה, באים מהמגזר הערבי.
זבולון אורלב: לפי הריכוז של הנתונים שהם נותנים שם.
זבולון אורלב: אני לא יודע אם בטיפת חלב, מעבר לעניינים הבריאותיים פר-סה, המובהקים, יש גם הדרכה למשל בסוגיית הבטיחות בבית.
אילנה בלמקר: בדרך כלל זו אחת המשימות של האחות שלנו, להדריך למניעת תאונות, ויש גם תכניות מיוחדות למניעת תאונות, גם תאונות בית וגם כל הרעיון של שימוש בכיסא בטיחות לילדים, מהנסיעה הראשונה של הילוד במכונית.
אילנה בלמקר: כשפתחנו את טיפת החלב שלנו במחוז הדרום, אני ראיתי תצוגה שנתרמה על ידי 'בטרם' והרשות הלאומית לבטיחות בדרכים עם תצוגה איך נראה כיסא בטיחות, איך משתמשים בזה.
אילנה בלמקר: זה בהחלט משהו משותף.
זבולון אורלב: יש לכם נתונים על תמותת ילדים בלידה?
אילנה בלמקר: יש לנו עבודה מאוד מאומצת לגבי מניעת תמותת תינוקות, שזה מגיל 0 עד גיל שנה.
זבולון אורלב: יש גם נתון שמדבר על שיעורי מקרי מוות בלידה.
אילנה בלמקר: שיעורי תמותה בתוך תהליך הלידה, זה נדיר, הבעיה העיקרית זה או עוברים שנפטרים תוך רחמית, מכל מיני סיבות, או תמותת תינוקות אחרי לידה, מגיל 0 עד 12 חודשים, שזה---
זבולון אורלב: אתם מזהים איזה שהיא בעיה בהתנהלות התרבותית החברתית של שני המגזרים האלה שגורמים לכך שבסופו של דבר זכויות, או כפי שאמרה גב' סלוצקי, צרכים של ילדים לא באים על סיפוקם?
אילנה בלמקר: יש נושא אחד שמשותף לשני המגזרים האלה וזו בעיה שהוצגה לפני שנה, שיעור מאוד גבוה של חוסר דם בגלל חוסר ברזל בשני המגזרים האלה.
אילנה בלמקר: בערך בקרב 40%-50% של הילדים החרדים שגדלים בבני ברק וגם באוכלוסייה הערבית בדואית שגרה בנגב יש חוסר דם כבר בגיל 6 חודשים, כאשר בארצות המפותחות השיעור הוא בדרך כלל 5%.
זבולון אורלב: אז מה עשיתם משנה שעברה, כשזה עלה בכנס?
אילנה בלמקר: יש לנו תכנית התערבות כדי לנסות למנוע חוסר דם בילדים.
אילנה בלמקר: יש תכנית קודם כל של חינוך לבריאות, יש תכנית לחנך את הרופאים והמטפלים בקהילה לחשיבות של מתן ברזל באופן מניעתי, יש תכנית לנסות להוריד שיעור של חוסר דם אצל אמהות, כאשר הן בהריון, הן סובלות  מהתרוקנות של מערכת מחסני ברזל אצלן בגוף, אז יש הרבה סיכוי שילד ייוולד עם בעיות בלידה של חוסר ברזל.
אילנה בלמקר: יש דיונים ארציים לגבי המדיניות של מניעת חוסר דם בילדים, אז אנחנו עובדים במספר מישורים.
זבולון אורלב: נתחיל עם הארגונים עכשיו, ארגון 'בטרם' רוצה לומר משהו?
מיכל שמשי: אני מנהלת מרחב דרום של ארגון 'בטרם', הבאנו את הנציגות המרחבית לכאן.
מיכל שמשי: אני מברכת על ההתכנסות הזאת ועל הוועדה וכמו ששמתם לב, לגבי היפגעות הילדים, 50% מהילדים שמתים בכל שנה בממוצע הם ילדים מהמגזר הערבי, רובם מתים בתאונות דרכים, כשמתוך תאונות הדרכים הולכי רגל זה הגורם המוביל.
מיכל שמשי: כולכם בוודאי שמעתם על תאונות דריסה בנסיעה לאחור, מקרים שכיחים מאוד.
מיכל שמשי: בחודש וחצי האחרון בבית חולים סורוקה שלושה מקרים של תמותה.
מיכל שמשי: אני רוצה להגיד שהנתונים האלה הם מאוד יפים, אבל יש המון ילדים שלא נספרים כי הם לא מתו והם לא עושים כותרות, הם פשוט נפגעו ואחר כך החיים שלהם הם לא חיים והם מתמחים בכזאת צורה או אחרת.
מיכל שמשי: המאפיינים המובילים של היפגעות ילדים, גם במגזר הערבי וגם החרדי, הם בעיות של תשתיות, עוני בהרבה מקרים, חוסר יכולת של המשפחה לספק את הציוד הבסיסי לבטיחות בבית ובסביבה.
מיכל שמשי: במגזר החרדי אנחנו רואים המון כוויות כתוצאה ממיחמים ופלטות של שבת, במגזר הערבי מעקות, דריסה בנסיעה לאחור, ריבוי כוויות.
זבולון אורלב: מה צריך לעשות?
אורלי לוי אבקסיס: אני זוכרת מהנתונים שלכם, אולי מהשנה שעברה, שראינו הרבה יותר מודעות במגזר החרדי, למשל לחגור את הילדים נכון באוטו.
אורלי לוי אבקסיס: אז שם הצלחנו לפרוץ איזה שהוא---
מיכל שמשי: נכון, אנחנו מתקדמים שם ויחד עם הרשות הלאומית.
מיכל שמשי: יש דבר אחד שזו התכנית הלאומית לבטיחות ילדים בכלל, שהוכרזה במעמד ועדה זו בשנת 2009.
מיכל שמשי: אנחנו היינו מאוד שמחים לראות איפה זה עומד, האם כל משרד לוקח על עצמו ובודק במסגרת המשרד שלו מה הדברים שצריך לעשות כדי לקדם את התכנית הזאת, כדי לרדת עם תכנית עבודה מעשית לשטח, מה צריך לעשות במשרד הבריאות, משרד הבריאות אמור להוביל את התכנית הלאומית והוא קיבל את זה על עצמו, נשמח לשמוע אופרטיבית מה צריך לעשות ולכנס ועדה---
זבולון אורלב: את אומרת שב-2009 גובש מסמך אופרטיבי מה צריך לעשות כדי להוריד את רמת ההיפגעות של ילדים בסוגיות בטיחות?
מיכל שמשי: היפגעות ילדים בישראל.
זבולון אורלב: אנחנו מדברים על דוח פילזר?
זבולון אורלב: מי קיבל את התכנית הזאת?
מיכל שמשי: התכנית היא עדיין בשלבי גיבוש של בניית תכנית עבודה.
זבולון אורלב: עכשיו בלבלת אותי לגמרי.
זבולון אורלב: אמרת שב-2009---
מיכל שמשי: במעמד הוועדה דובר על תכנית לאומית לבטיחות ילדים, כדי להגיע למצב שכל משרד ממשלה לוקח על עצמו את התחום של בטיחות ילדים ובודק מה יש לעשות כדי לפעול ברמה האופרטיבית.
זבולון אורלב: למיטב ידיעתי, כשחבר כנסת מאיר שטרית היה שר הפנים, אם אינני טועה זה היה ב-2008, ומר אריה בר היה המנהל הכללי, הוקמה ועדה בין משרדית, בראשותו של מר פילזר ממשרד הפנים, והיא כללה את משרד הפנים, את משרד הבריאות, את משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, שאחראי במכון התקנים על התקנים, את משרד השיכון ונדמה לי גם את משרד החינוך, והיא היתה צריכה לגבש תכנית לאומית לסביבה בטוחה של ילדים.
זבולון אורלב: הדוח הזה הוגש בחודש יוני 2009, הוא הועלה כהצעה לסדר היום בכנסת, הועבר לדיון בוועדת העבודה והרווחה, הוא לא נידון שם.
זבולון אורלב: אני במקרה בעל ההצעה.
זבולון אורלב: במקרה.
זבולון אורלב: הכל, אגב, בעקבות הצעת חוק שלי שהממשלה עד היום מתנגדת לה.
זבולון אורלב: בשנה נהרגים בין 8 ל-10 ילדים מנפילה מחלונות, קראנו לזה 'ילדים לא יודעים לעוף', זה שם התכנית בניו יורק, ושם רצינו לחייב, לפחות בבתים חדשים שבונים התקנת סורגים, או אמצעים שילדים לא ייפלו.
זבולון אורלב: בעקבות הצעת החוק הוקמה הוועדה הזאת עם המלצות באמת מרשימות מאוד, ששוב, כדרכן של ועדות בישראל, הוועדה שוכבת וכולי.
זבולון אורלב: אני כבר אמרתי למנהלת הוועדה שנאמץ את הדוח הזה לוועדה הזאת, כיוון שמדובר בבטיחות של ילדים, ונדון בדבר הזה, אבל אני לא מכיר את ההחלטה הזאת.
אבי דיכטר: בדיון שהיה אז, למיטב זיכרוני זה היה דיון עם נציגה משוויץ, שהציגה את הנתונים.
אבי דיכטר: להערה שלך, אנחנו די מתמקדים בדברים שהם קשים מאוד, נפילה של ילד מחלון מקומה גבוהה ואנחנו יודעים בדיוק איך זה מסתיים, אבל בנתונים שהוצגו אז, לפני שנה וחצי, לא יותר, לדעתי, הסתבר שקרוב ל-70% מהילדים שנפגעים נפגעים בתאונות דרכים, ובטביעה, טביעה באשר היא, מגיגית ועד ים, היה סדר גודל של 7% וכל השאר זה ב-30% הנותרים.
אבי דיכטר: מאחר והפגיעה בתאונות דרכים לסוגיהן, אני זוכר שהיה נתון אחד שעסק באי חגירת ילדים בחגורות בטיחות, אני הגשתי הצעה לתיקון חוק, כי באמת אתה רואה שבתאונות דרכים, שזה לנגד עינינו, ומה שתואר כאן במגזר הערבי זה רק חלק, 50% זה לא חלק מבוטל, אבל כשאתה מפלח את זה אתה יכול גם לתרגם את הדברים למהלכים אופרטיביים ולא רק דקלרטיביים.
אבי דיכטר: אם אתה לוקח כמעט 70% פגיעה בתאונות דרכים באשר הן, אתה יכול להתחיל לפלח.
אבי דיכטר: אתה אומר, 50% במגזר הערבי, אז בואו נתחיל לראות מה זה בדיוק במגזר הערבי ואז אתה מתחיל להגיע לדברים האחרים, של רשויות מקומיות שהן בעצם לא רשויות מקומיות, אלא ועדות ממונות, כשוועדה ממונה לא עוסקת בסימון תמרור וכיוצא בזה, אלא עוסקת בשרידות היישוב ולא בטיפול בילדים שנמצאים במצב של מסוכנות אמיתית.
אבי דיכטר: לכן הנתונים הם מאוד מאוד משמעותיים.
זבולון אורלב: מי צריך להשלים את העבודה הזאת שאת מדברת עליה, לפי השקפתך?
מיכל שמשי: לפי השקפתי והשקפת ארגון 'בטרם', הוועדה צריכה לזמן ישיבת מעקב ומשרד הבריאות יציג את התקדמות התכנית, איפה זה עומד.
זבולון אורלב: הפורום הזה קם?
זבולון אורלב: פעל?
זבולון אורלב: מישהו יודע אם הפורום הזה פעל?
חנה סלוצקי: מותר להעיר משהו על הנושא הזה?
זבולון אורלב: לא, אני קודם כל שואל...
זבולון אורלב: אני לא הייתי באותה ישיבה, אתם הייתם.
זבולון אורלב: מישהו כאן יודע על מה היא מדברת?
אורלי לוי אבקסיס: כן, היה יום עיון---
זבולון אורלב: חברת הכנסת לוי, אמרו לי שאת עמוד השדרה פה בוועדה.
אורלי לוי אבקסיס: הגזימו.
אורלי לוי אבקסיס: אני זוכרת שהוסכם שתקום ועדה בין משרדית ומי שישא את הדגל ויהיה המוביל הוא באמת משרד הבריאות, כמו שנאמר כאן.
זבולון אורלב: הוועדה הבין משרדית קמה?
אורלי לוי אבקסיס: באמת היינו צריכים לבוא, ואולי זה זמן טוב, לבדוק איפה זה עומד, אבל אנחנו קיבלנו סקירה נרחבת מה קורה במדינות העולם, מחקר משווה, איפה אנחנו עומדים ובאמת ישנה בעיה כי אין תכנית לאומית ארוכת טווח, וזה מה שאמורים היו לעשות.
זבולון אורלב: כפי שאמרתי לכם, בעקבות דוח פילזר אמרתי לגב' רחל סעדה שאחת הישיבות הקרובות שלנו תעסוק בכל הסוגיה של היפגעות ילדים, אז נדבר על הוועדה.
זבולון אורלב: רק תעשו בדיקה מה קרה עם הוועדה, הוועדה קמה, לא קמה.
זבולון אורלב: תפנו למשרדי הממשלה.
זבולון אורלב: יש הרי החלטה של הוועדה מלפני שנה וחצי, כפי שחבר הכנסת דיכטר אומר, תעשו בדיקה ותראו מה קרה שם.
זבולון אורלב: אני חושב שההחלטה הזאת היא החלטה מאוד נכונה, כי חלק מהחולשות של משילות בישראל זה כל הסוגיות הבין משרדיות, זו ממש רעה חולה.
אורלי לוי אבקסיס: אבל מצד שני זה גם הפתרון הכי טוב, כי הרבה פעמים ישנן בעיות שנוגעת למספר תחומים, לכן אין פתרון אחר.
זבולון אורלב: זו בעיה של החינוך ושל הבריאות ושל הרווחה ושל משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, כי הוא קשור במעונות יום ותקנים ומכון התקנים, ושל שיכון, כי זה קשור בתקני בנייה, וזה קשור בתחבורה וזה קשור בשלטון המקומי.
זבולון אורלב: זה קשור כאן בשורה ארוכה ואני אומר, מניסיון לדעתי רע, שכל דבר שקשור למספר משרדים, האחריות נופלת בין השולחנות, אם לא מקבלים החלטות מאוד ברורות מי אחראי, מי צריך להוביל את הדבר הזה.
זבולון אורלב: אתם אומרים שבריאות צריך להוביל את סוגיית הבטיחות בבית.
זבולון אורלב: אגב, בדיון שהיה אצל שר הפנים אז, שדיווחתי אליו, היה מובן כאילו משרד הפנים צריך להיות המוביל.
זבולון אורלב: אני לא רוצה להיכנס לוויכוחים הממשלתיים האלה.
זבולון אורלב: אבל נדבר על זה כשיהיה דיון על ההיפגעות.
זבולון אורלב: גב' מימי אקרמן, התכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון במשרד הרווחה.
מימי אקרמן: אנחנו דווקא דוגמה לבין משרדי שאנחנו חושבים שזה עובד.
מימי אקרמן: אני מייצגת בעצם את משרד הרווחה, משרד הבריאות, משרד החינוך, ביטחון פנים, קליטה, הג'וינט והשלטון המקומי.
מימי אקרמן: אנחנו מיישמים דוח של ועדת שמידט, ששם את ההגדרה שילדים---
זבולון אורלב: מי הקים את---
מימי אקרמן: אתה, לא?
זבולון אורלב: רציתי לעשות מבחן קצר.
מימי אקרמן: כן, אני מודעת לזה.
זבולון אורלב: הוועדה הזאת הוקמה ב-2004, במתכונת של ועדת ראש הממשלה לנוער בסיכון, ראש הממשלה אז, אריאל שרון, לא רצה להיות חתום על כתב המינוי, אז אני הייתי חתום על כתב המינוי של הוועדה הזאת, פרופ' הלל שמידט היה אז ראש בית הספר לעבודה סוציאלית ורווחה חברתית באוניברסיטה העברית והיא עשתה עבודה מדהימה, את ההמלצות כבר קיבלו אחריי ואני מבין שאת יושבת ראש הוועדה הבין משרדית שעוסקת  ב---
מימי אקרמן: לא, ממש לא, אני מרכזת את נושא ההדרכה וההכשרה, גב' טלל דולב מנהלת את התכנית, מר נחום איצקוביץ הוא יושב ראש הוועדה, אנחנו מיישמים את ההמלצות, זה תורגם לתכנית מעשית.
מימי אקרמן: אנחנו עובדים ב-56 יחידות עבודה שמייצגות 70 יישובים, כל היישובים הם מ-1 עד 4 בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, חוץ מכמה ב-5, שיש להם מספר אבסולוטי גדול של עולים, יש לנו ייצוג מאוד מאוד גדול של ערבים וחרדים, שליש מהם---
זבולון אורלב: פרק יחסי הציבור הסתיים, עכשיו לזכויות הילד.
מימי אקרמן: אני רוצה להתייחס לדברים שעלו, וגם שאנחנו רק חלק מהפתרון, זה חשוב להגיד בצניעות.
מימי אקרמן: אנחנו רק חלק מזה, עניין של זכויות ילדים זה לא רק מה שאנחנו עושים, זה מה שעושים גם עם התעסוקה וגם עם מתאר ערים והמון המון דברים, אבל מהנקודה שלנו, מה שאנחנו רואים ביישובים, ואני אתייחס למה ששאלת את גב' חנה סלוצקי, לגבי הנכונות לדיווח,  ואני לא מדברת על חובת דיווח.
מימי אקרמן: אני חושבת שהנתונים שיש לנו, ונעשה מיפוי מאוד מקיף, כל אנשי המקצוע ביישובים, אחיות, מורים, עובדים סוציאליים מילאו שאלון מיפוי ויש לנו נתונים על הילדים לפי מגזר, לפי גיל, לפי ישוב, ואנחנו רואים שבקרב הילדים במגזר הערבי אחוזי הסיכון הם יותר גדולים כמעט בכל התחומים.
מימי אקרמן: אצל החרדים זה מעט נמוך יותר מהממוצע בכל היישובים, אנחנו מניחים שזה נובע מסעיפים מסוימים שהיתה הימנעות מלמלא את הטופס, היתה פחות נכונות למלא את הסעיפים של ההתעללות, אבל בדברים האחרים האחוזים הם מעט נמוכים יותר.
מימי אקרמן: מה שאנחנו רואים זה הנכונות של כל היישובים להיכנס לתוך התכנית, כשהסוד של זה הוא בעצם העיקרון של התכנית שנותנת אחריות לתכנון ולביצוע של התכניות ליישובים עצמם, ואז כל הסוגיה של ההתאמה התרבותית פחות בעייתית.
מימי אקרמן: בעצם מי שעשה את המיפוי, מי שעשה את התכנון, אלה האנשים של היישובים.
מימי אקרמן: יחד עם הצוות של התכנית מצאו מאיזה שערים צריך להיכנס, עם איזה רבנים צריך לדבר, עם איזה חמולה, מי האנשים הנכונים, למי צריך להגיע כדי לייצר את הפתיחות והנכונות לעבוד עם השאלונים ועם המנגנונים שהמערכת מביאה לתוך היישובים.
מימי אקרמן: יחד עם זאת אנחנו גם רואים שיש סוגיות או קשיים בכל אחד מהמגזרים האלה, לא משנה מאיפה הם נובעים, אבל מה הם סוגי הקשיים שאנחנו נתקלים בהם.
מימי אקרמן: כשאנחנו מדברים במגזר הערבי, אנחנו רואים את היעדר התשתיות הפיזיות שהרבה פעמים מונע בחירה בתכניות, כי אין איפה לקיים אותן.
מימי אקרמן: אנחנו גם רואים---
זבולון אורלב: תני דוגמה שאי אפשר לקיים תכנית בגלל היעדר תשתיות פיזיות.
מימי אקרמן: יותר קשה למצוא מקום שאפשר לעשות מרכז נוער שכונתי, כי אין מבני ציבור פנויים.
מימי אקרמן: קשה להקים מרכז הורים-ילדים, כי אין איפה.
מימי אקרמן: יש קושי נוסף שהוא לא תמיד פתיר גם ביישובים שהם לא ערביים וחרדיים, אבל שם זה יותר קשה---
אורלי לוי אבקסיס: מה עם בתי הספר בשעות אחר הצהריים?
מימי אקרמן: בתי הספר הם לא תמיד במצב מדהים כזה שאפשר לקיים בהם עוד פעילויות.
אורלי לוי אבקסיס: אי אפשר למצוא כיתה אחר הצהריים---
מימי אקרמן: המערכות מלאות והן לא מספיקות, זה לא שהמקום פנוי ואפשר לפעול.
מימי אקרמן: זה יותר קשה.
מימי אקרמן: זה לא בלתי אפשרי, אנחנו מתעקשים למצוא את הפתרונות ביחד עם היישובים, אבל זה הרבה יותר קשה.
זבולון אורלב: אין מניעה חוקית, הרי המבנה הוא בשליטה של הרשות המקומית.
מימי אקרמן: זה לא תמיד אפשרי מכל מיני סיבות.
מימי אקרמן: זה לא עניין של אישורים או חוסר נכונות, לפעמים באמת אי אפשר כי יש תכניות אחרות.
מימי אקרמן: אם בית הספר משמש מרכז פעילות לכל מיני דברים שיש ביישוב, אז קשה למצוא מקום לעוד פעילות.
מימי אקרמן: לא שאין נכונות, לפעמים זה בלתי אפשרי.
חנה סלוצקי: גננת לא מוכנה שאחר הצהריים, בגן שלה, יקלקלו ויפעילו ויעשו כל מיני דברים.
חנה סלוצקי: בדקנו את זה.
זבולון אורלב: אני חושב שהיא צודקת, שיילכו לכיתה א'.
זבולון אורלב: בגן ילדים יש היגיון, אבל בבית ספר אין שום היגיון שלא יפעלו שם מסגרות.
מימי אקרמן: אלה לא המקרים האלה, זה לא חוסר נכונות, זה באמת לפעמים פשוט אין איפה לפעול.
זבולון אורלב: חברים, יש בעיה של תשתיות, גם חינוכיות.
זבולון אורלב: אחוז הכיתות שלומדים במבנים שכורים, כיתות שהן לא על פי התקן, במגזר הערבי, עולה לאין שיעור מאשר במגזרים אחרים, גם במגזר החרדי.
זבולון אורלב: איך מנחם אליעזר מוזס אומר?
זבולון אורלב: רק בירושלים חסרות 1,064 כיתות.
מימי אקרמן: יש דברים הם מובנים מאליהם, כמו חצר, שלא תמיד קיימת.
מימי אקרמן: זו נקודה אחת שנכונה בשתי האוכלוסיות.
מימי אקרמן: אנחנו רואים בשתי האוכלוסיות גם קושי בגיוס אנשי מקצוע מיומנים.
מימי אקרמן: לא שאין אנשי מקצוע, אבל לא מספיק מיומנים, לא כאלה שיכולים להיכנס ולהדריך, יש צורך בתגבור בהדרכה בתשתיות ההדרכה באופן כללי לאנשי מקצוע שיעבדו עם הילדים, אבל יחד עם זאת אנחנו רואים הרבה מאוד נכונות להתגייסות ולעבודה.
זבולון אורלב: את כן מרגישה שינוי, שגב' סלוצקי לא הרגישה?
מימי אקרמן: אני חושבת שרואים את זה גם בנתונים שיש לנו.
מימי אקרמן: אני חושבת שיש הבדל מאוד גדול בין הנכונות לבוא, על פי חובת דיווח שאתה חייב לציין את השם והכל, לבין מיפוי של שאלון שבעצם אף אחד לא יכול להגיע לזהות של אותו ילד, כי זה מוצפן.
מימי אקרמן: אנחנו ראינו שאם אנחנו רואים שאחוזי הסיכון בקרב היישובים החרדיים הוא רק מעט נמוך מיישובים אחרים, זה אומר שהיתה פה התגייסות.
מימי אקרמן: זאת אומרת יש נכונות, יש מודעות שצריך לעשות, ויש גם מודעות שצריך להתמודד עם זה.
מימי אקרמן: זה לא משהו שצריך לטאטא מתחת לשטיח.
זבולון אורלב: מנקודת המבט שלך יש קשר בין שיעורי העוני לאי מילוי הצרכים, או סיכון הזכויות של הילדים?
מימי אקרמן: אני חושבת שעוני זה אחד מהמצבים שיכול להגביר את אי המימוש, העוני בפני עצמו הוא לא בהכרח הופך את הילד לסיכון.
מימי אקרמן: זה לא היה פרמטר, זה לא חלק מההגדרה של ילד בסיכון.
אורלי לוי אבקסיס: אולי אני לא אשת מקצוע, אבל בואו נחשוב על זה.
אורלי לוי אבקסיס: אם בעקבות העוני להורים אין כסף לשלוח לחוגים, הילד יושב על הברזלים בחוץ, זה בעצם נגזרות של העוני שהתוצאה היא תוצאה---
מימי אקרמן: נכון, זה מצב מגביר סיכון לילד שיהיה בסיכון.
מימי אקרמן: כל מה שאת אמרת עכשיו---
חנה סלוצקי: העוני הוא אחד הגורמים המאוד מרכזיים לפגיעה בילדים וילדים נפגעים, חד משמעית, זה הוכח כבר.
זבולון אורלב: הוא לא עוד אחד---
אורלי לוי אבקסיס: הוא אחד הדברים העיקריים.
זבולון אורלב: אני חושב שהוא ה-אחד.
זבולון אורלב: אני רק מחנך, אני לא עובד סוציאלי, אבל לפי הבנתי זה הגורם.
מימי אקרמן: אבל השאלה לא היתה האם הילדים הם עניים, אלא האם רואים אצלם את המצבים שהם יכולים להיות תולדה של העוני, שאין העשרה, שאין אוכל, אין בגדים, כל הדברים האלה מרכיבים את מצב הסיכון.
מימי אקרמן: אבל יש עוד המון עבודה שצריך לעשות וזה לא מספיק מה שאנחנו עושים.
זבולון אורלב: דר' אורית גוטמן, מנהלת המחלקה לעבודה סוציאלית במכללת ספיר.
אורית גוטמן: קודם כל אני מברכת על הדיון הזה.
אורית גוטמן: אני בין אלה שדחפתי מאוד שנתעסק במגזר החרדי והערבי, תחום הדעת שלי הוא שכול ואובדן, אז מחר יהיה מושב כזה, בין היתר בגלל כל הדברים שנאמרים פה ואני רוצה לחדד, שמצד אחד אני מאוד שמחה שאנחנו שמים את הזרקור, אבל זה רק ביטוי לכפל הדרה, כי יש פה גם עוני וגם הזנחה של מדיניות וגם התשתיות וכולי, אני לא רוצה לחזור על הדברים שנאמרו, לכן, אולי לא בשמחה, אבל הפתרון הוא כן בין משרדי.