GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דני דנון: סלח לי, אתה אומר באותה נשימה – עבודה של נערה בת 16 שעובדת בתור מלצרית ודיילת לבין אותה נערה שעולה על הבארים עם תחתונים וחזייה, מבחינתך זה אותו דבר?
דני דנון: אתה מדבר כאילו הכל אותו דבר, אבל בעינינו מה שאני מבין שאנחנו רוצים שבני נוער יעבדו בקיץ לא בעבודה שאתה מציע להם.
נועם וייס: חבר'ה, אני מבין מצויין, אני לא נגדכם, מה שהוועדה תחליט אני אבצע.
נועם וייס: תלך היום לחוף הים, תלך עכשיו בתל אביב, תלך עכשיו ברחוב ראשי בירושלים תראה איך בחורות מסתובבות, תסלח לי, חצי עירומות וגם אמרתי את זה בתכנית, ואני חוזר על עצמי אני עקבי.
נועם וייס: חבר'ה, אנחנו לא הבעיה.
ציפי חוטובלי: אנחנו קצת גולשים כאן.
נועם וייס: שוב פעם, אני לא אומר שזה בסדר, חס וחלילה.
נועם וייס: אף אחת לא רוצה להתחתן איתי....
דני דנון: הבת שלך היית רוצה שהיא תעבוד בעבודה הזאת?
נועם וייס: יש לי אחיינים שעובדים אצלי, כולל אחיינית שהיום היא חיילת, היא עבדה אצלי בגיל 17 גם בהלבשה תחתונה, ותאמין לי שאני אוהב אותה כמעט כמו אבא, היא אחיינית שלי, הבת של אחותי, ואחיינים שלי עובדים אצלי גם בקייטרינג, ואני דואג להם ולעובדים שלי האחרים לא פחות, תאמין לי.
נועם וייס: גם היתה לי חברה שדיגמנה הלבשה תחתונה, וזה לא הזיז לי, זה לא אישו, הדברים פה הם הרבה יותר גבוהים.
ציפי חוטובלי: נועם, אתה לא נמצא כאן על תקן מחנך, אתה סך הכל חלק מכוחות שוק שעובדים בצורה מסויימת, אנחנו מנסים לשנות אותם.
יצחק קדמן: הוא היחיד שהיה לו אומץ לבוא.
ציפי חוטובלי: נכון.
ציפי חוטובלי: אנחנו מאוד מעריכים את זה שטרחת ובאת לכאן ובמובנים מסויימים אתה עוזר לנו בזה שאתה משקף לנו מציאות שאנחנו רואים את התוצאות שלה בפרסומות, אבל אתה מראה לנו אותה מאחורי הקלעים.
נועם וייס: לא יכולתי להביא את הבנות, גם עזבתי יום עבודה וברוך השם זה העונה שלי, והקיץ.
נועם וייס: אני מוכן אפילו שתדברו עם העובדות שלי בנות 16, 18, בנות 22.
נועם וייס: יש לי עובדת שעכשיו היא קצינה בצבא במילואים לכן היא לא באה בת 25 שעובדת אצלי מגיל 14, תדברו איתם ותראו שמה שאני אומר, אומרות לי נועם רק תתן לנו עבודה, אנחנו רוצות לעבוד.
נועם וייס: מי שעושה את זה מסודר אני לא חושב שצריך להפריע לזה.
נועם וייס: אבל מישהו עושה לא מסודר ועובד או מנצל או לא משלם, בבקשה, אני בינתיים אכלתי אותה מהעבודות שלי.
יצחק קדמן: אתה מכיר קולגות שלך שמעסיקים ילדים בני 4 ו-5?
נועם וייס: היום עם כל עורכי הדין אני מפחד שתגידו – הוצאת דיבה.
נועם וייס: חבל שלא מתעסקים, למשל, עם ה"משביר לצרכן" הישן, לא החדש, תסלחו לי, הרים אנשים במיליארד שקל, כולל אותי ב-80 אלף שקל, אני בשבילי 80 אלף שקל זה כמו 8 מליון שקל של "קסטרו" כשהעסקתי דוגמנים, דוגמניות, מלכות יופי, פרוייקטים ענקים ב"משביר" לפני עשר שנים, ואחרי עשר שנים שילמו לי 2,500 שקלים, חבל שגם לא מתעסקים בדברים האלה עם כל מיני נוכלים שלא משלמים.
נועם וייס: אני כן משלם, זה לא נושא הדיון, אבל היה לי חשוב להגיד את זה, עוד פעם אני מדגיש המשביר "הישן" לא "החדש".
ציפי חוטובלי: אני רוצה לפנות בבקשה לרבקה מקובר.
ציפי חוטובלי: רבקה, את בעצם נציגת משרד התמ"ת והייתי שמחה לשמוע מה יש לך להגיד.
רבקה מקובר: אני נציגת התמ"ת כמנהלת אגף הרישוי, ואני אתן הקדמה מה אנחנו עושים בנושא הזה, אבל הממונה על החוק הספציפי שאנחנו דנים בו זאת הגברת אילנה דורי מנדלוביץ, והיא תוכל לתת לכם יותר ברמה הפרטנית.
רבקה מקובר: אגף הרישוי בתפקידו עוסק באכיפה מינהלית, הוא נותן היתרים אבל גם משגיח ומקפיד שמי שקיבל את ההיתר יעמוד בתנאים שלו.
רבקה מקובר: אני מוכרחה לומר משהו שהתחלתי איתו ומתקשר גם למה שנועם אמר.
רבקה מקובר: המחולל של הפשע זה באמת ההורים, כי ההורים רוצים בכל מחיר שהילדים יופיעו.
רבקה מקובר: אני אתן דוגמאות ספציפיות לאו דווקא בדוגמנות אלא יותר בהופעות כמו פסטיגלים והצגות, שמבחינת התכנים אנחנו אמורים לעבור עליהם.
רבקה מקובר: במקומות הספציפיים היה ברור לנו שהתכנים האלה אינם מתאימים לילדים וההורים ניהלו מלחמות עד כדי לגשת לנשיא המדינה ולכל מיני כוחות בכנסת שישפיעו עלינו שהילדים כן.
רבקה מקובר: אני יכולה אפילו לומר שאני זוכרת שאבא אחד התקשר אליי ובכה בטלפון שהילדה שלו בת ה-12 אנחנו מונעים אותה להשתתף בהצגה, כשנעזרנו בקטע הזה, ידענו שלא יהיה לנו קל, יש לנו גם אפשרות להיעזר בוועדה מייעצת שמורכבת מפסיכולוגים במשרד החינוך, במשרד הבריאות שהגבילה את ההשתתפות של הילדים לא פחות מגיל 14 והורים נלחמנו בנו, כך שהנושא הזה ברור שההורים הם בעלי העניין הדוחף והמונע מאחורי הדברים.
ציפי חוטובלי: אבל את ההורים אני לא יכולה לאסור, אלא אם כן הם לא שולחים את הילדות לבית הספר.
רבקה מקובר: מה שהתפקיד של אילנה לעשות אם יש הצגה, מבחינת החוק הם חייבים לתת לנו את התכנים לבדיקה, וזה נקרא הופעה ציבורית בשונה מהופעה שאנחנו מדברים עליה שזה גם דוגמנות, שם אין שום חובה לבדוק את התכנים מראש, אם כי הנושא של רמזים מיניים חל גם על הופעה.
דני דנון: ומי שלא מקבל היתר מה אתם עושים?
רבקה מקובר: התחלנו לעסוק בנושא הזה משנת 2005 – אגף ההסדרה, סוף 2005, אחד הדברים הבסיסיים היה הגברת המודעות.
רבקה מקובר: בקטע הזה באמת אנחנו רואים שיש יותר מבקשים.
רבקה מקובר: מה שעוד עשינו, היו מקרים מסויימים, אני אפילו אוכל להגיד איפה בפסטיגל, שהגענו למצב שפשוט עמדנו לשלול מהם את ההיתר וזה אחד הכוחות שיש לנו.
רבקה מקובר: דיבר מר יצחק קדמן שהוא רוצה צו לעצור את המופע באותו רגע שזה צו מינהלי יכול להיות, בהחלט, אבל לנו יש את הכוח אם נתנו היתר ולא עמדו בתנאים, העסיקו יותר שעות לא בשעות שמקובלות, או תכנים שמחקנו הכניסו בכל זאת, במקרה זה יש לנו אפשרות לאחר שימוע פשוט מבחינה מינהלית לעצור, והיינו כבר בשלבים כאלה מתקדמים.
רבקה מקובר: אנחנו גם בודקים, אילנה מסתובבת ברחבי הארץ, במקומות שאנחנו חושבים שיש בעיה ובודקת אם אכן הדברים.
רבקה מקובר: יש מקרים שפנו, הבינו שאנחנו לא רוצים לקצץ ופשוט המשיכו בהופעה.
רבקה מקובר: ברגע שמגיעה אלינו תלונה, כאן כבר מדובר באכיפה פלילית, אנחנו מעבירים את זה כי אין לנו כלים, מי שלא ביקש - - -
דני דנון: כמה מקרים כאלו בשנה יש, שננקטו הליכים שהעברתם תלונה למשטרה?
רבקה מקובר: הנושא עובר לאגף האכיפה.
רבקה מקובר: אני יודעת שיש באגף האכיפה מקרים מטופלים אם הוגש כבר כתב אישום או לא הוגש כתב אישום, אני לא יודעת.
רבקה מקובר: אני לא מדברת על דוגמנות.
דני דנון: כמה מקרים מטופלים בכלל באגף האכיפה?
רבקה מקובר: אני לפחות יודעת על שלושה מקרים שעברו אליהם בשנה האחרונה.
ציפי חוטובלי: אני לא לגמרי מבינה, את כורכת בסל אחד את כל עבודת הנוער, ואנחנו מדברים ספציפית על דוגמנות.
רבקה מקובר: לגבי דוגמנות אמרתי, שבדוגמנות אין לנו את החובה שהם יציגו לנו את התכנים מראש, ולכן בניגוד להופעה ציבורית - - -
ציפי חוטובלי: בעייתי מאוד, כאן מתחילה בעצם הבעיה שמשרד התמ"ת מאפשר, למעשה, יכול להיות שאת מאשרת לילדה לעבוד ולמחרת בבוקר אנחנו רואים את התמונות המזעזעות שד"ר יצחק קדמן הציג לנו.
רבקה מקובר: בהחלט כן, היות ואין את החובה בחוק, אנחנו לא יכולים להמציא חובות.
רבקה מקובר: אבל, שוב, איפה שיש את החובה שם אנחנו עושים אותה, וכן יש לנו אפשרות ברגע שעושים לא בהתאם להיתר לסייג את ההיתר או לשלול אותו לגמרי.
רבקה מקובר: אם אתם רוצים מספרים ספציפיים לגבי הדוגמנות וכל מה שקורה סביב העניין הספציפי הזה אני אעביר את הבמה לגברת אילנה דורי.
רבקה מקובר: מה שרציתי לומר לגבי הנושאים האלה שאכיפה מינהלית מאוד משתדלת לעשות את העבודה כמו שכתוב, ולא לתת לשני את ההרגשה שהוא ביקש ומישהו כאן נתן לו איזושהי חותמת גומי.
רבקה מקובר: אני מוכרחה לציין שכדי לקבל את ההיתרים האלה, יש מצבים שמזייפים תעודות רפואיות של רופא.
ציפי חוטובלי: מזייפים תעודות זהות?
רבקה מקובר: תעודות רפואיות.
רבקה מקובר: יש מצבים שמנהלת לא אישרה הופעה של ילד, לאו דווקא אני מדברת, והחליפו בית ספר, זאת אומרת, ההורים עושים הכל כדי שהילד בסוף יוכל לקבל את האישור, בדוק ומנוסה.
ציפי חוטובלי: צריך לחשוב מה עושים עם ההורים האלה.
ציפי חוטובלי: אני מודה לך על הדברים.
ציפי חוטובלי: אני אומרת לך את מה שאמרתי לנועם.
ציפי חוטובלי: מבחינתי שניכם באותה סירה, המחוקק לא נתן לכם מספיק כלים, או לא חייב אתכם בעצם לנהוג בחובת זהירות כשמדובר בילדים ובקטינים.
ציפי חוטובלי: אני אשאל דווקא אותך נועם, אני כמי שיושבת כאן, אנחנו במובן מסויים גם כן קצת למעלה.
ציפי חוטובלי: מה הכוונה למעלה?
ציפי חוטובלי: אנחנו יכולים לחוקק חוק ממחר שרק בגירות תוכלנה לעסוק בדוגמנות.
ציפי חוטובלי: אני כבר אומרת לך, אני מניחה שזה לא מעשי.
ציפי חוטובלי: בכל זאת, אם אנחנו נלך לשיטתו של ד"ר יצחק קדמן  ואנחנו נעגן הצעת חוק שתיישר קו עם כל עבודות הנוער וגיל 15 יהיה הגיל, מה הסיכוי לדעתך שבאופן מעשי זה יוכל לאיים על מעסיקים לא להעסיק נערות?
ציפי חוטובלי: זאת אומרת, האם יש איזושהי סנקציה שאתה חושב שתוכל לחסום את הדרך בפני אותם מעסיקים להתפתות ולהעסיק קטינות כי זה מה שעולם הפרסום דורש.
נועם וייס: זו אחת הבעיות למעלה מה שנקרא בבתי משפט בלי להיכנס לשמות, אני פשוט מדבר מנסיון.
נועם וייס: אין אנשים, אין שיניים מה שנקרא, לא מענישים.
נועם וייס: זה שאימצו אילתורים כמו ישראליים, אני כבר אומר לך, אני באופן אישי ברגע שייצא חוק כזה, אני אשמח לכבד אותו ואני מבטיח שאני אכבד אותו, למרות שעוד פעם, אני לא בעייתי ואתם מוזמנים לבדוק את זה.
נועם וייס: אם יענישו ויתפסו וייצא חוק ויפעילו אותו - אני לא רואה בעיה שבחורה תדגמן, אבל, למשל, בקטע של הלבשה תחתונה אני גם לא רואה בזה הבדל בין בגדי ים להלבשה תחתונה, שיעשו - - -
ציפי חוטובלי: אני מסכימה איתך.
נועם וייס: בגדי הים הרבה יותר גרועים מהלבשה תחתונה – שאסור להעסיק, מבחינתי, זה כמו לעבור באדום, כמו לא לעצור בעצור.
נועם וייס: אבל שוב, הבעיה היא שכנראה שאין חוק ואין שיניים וכמו שמישהו אמר פה, אולי ייסעו להונגריה.
נועם וייס: אני לא אחפש את זה כי זה לא מעניין אותי הדברים האלה – להעסיק בכוח בנות צעירות – שיפעילו את החוק.
ציפי חוטובלי: אני רוצה לפנות עכשיו לאילנה דורי מנדלוביץ, את בעצם הגורם היותר מוסמך לדבר על חוק עבודת נוער.
ציפי חוטובלי: מה בעצם הפרוצדורה שעוברת אותה נערה שרוצה לעבוד בדוגמנות כשהיא עוברת דרככם.
אילנה דורי-מנדלוביץ: כשמבקש מפיק לדוגמנות אין אצלנו חלוקה ממש לקטלוגים.
אילנה דורי-מנדלוביץ: מה שאתם מתכוונים זה דוגמנות מסלול, זה בטל בשישים כמעט ואין דוגמנות מסלול לילדים.
ציפי חוטובלי: זה לא משנה, ראינו גם קטלוגים בעייתיים.
אילנה דורי-מנדלוביץ: קטלוגים זה מה שבדרך כלל יש.
ציפי חוטובלי: יש אצלכם תתי קטגוריות – פרסומות, קטלוגים?
אילנה דורי-מנדלוביץ: יש חלוקה, או הופעה ציבורית או פרסום.
ציפי חוטובלי: מעולה, ברגע שזה פרסום זה יכול להיות הכל.
אילנה דורי-מנדלוביץ: במובן הזה שגם מכונית מפרסמים לא רק ילדים.
אילנה דורי-מנדלוביץ: ילד ליד מכונית או ליד במבה.
אילנה דורי-מנדלוביץ: אנחנו עכשיו נתרכז בקטלוגים, בצילומים האלה.
אילנה דורי-מנדלוביץ: כשמפיק רוצה לצלם קטלוג, הוא פונה.
אילנה דורי-מנדלוביץ: יש שתי אפשרויות, או שהוא מוצא ילדים נחמדים במשפחה שלו, או שהוא מוצא אותם ברחוב בקניון, או שהוא פונה לסוכן, שאצלנו זה נקרא מתווך.
אילנה דורי-מנדלוביץ: המתווך גם הוא צריך לקבל היתר, דרך אגב, ממני, מהמשרד שלנו, כדי לתווך בילדים כל מיני, וכשהוא פונה למתווך, אז הוא אומר אני רוצה ילדים בגיל כזה וכזה, בצורה כזאת וכזאת, אני רוצה שתשלב גם ילד כהה עור וילד בלונדיני, לפי הדרישה ההוא ממציא לו את הילדים.
אילנה דורי-מנדלוביץ: המפיק פונה אליי, כל מפיק חייב להגיש אישור מהמשטרה שהוא איננו חלילה עבריין כלשהו, ובוודאי לא עבריין מין או אלימות או דברים כאלה.
אילנה דורי-מנדלוביץ: הוא לא מגיש כל פעם, הנתונים נמצאים אצלנו והוא יכול להגיש בקשה.
אילנה דורי-מנדלוביץ: הוא מגיש בקשה, מוריד את הבקשה באינטרנט, יש שלושה עמודים, בקשה להעבדת ילד בהופעה.
אילנה דורי-מנדלוביץ: אותו טופס גם לפרסומת וגם להופעה ציבורית.
אילנה דורי-מנדלוביץ: אותו מפיק גם חותם על התחייבות שהוא מקיים את הדרישות שלנו, נותן לנו פרטים, מלבד זה בעמוד השלישי מצורף אישורים.
אילנה דורי-מנדלוביץ: ילד מעל גיל 6 צריך לאשר את עמדתו, וזה מופיע בתקנון.
אילנה דורי-מנדלוביץ: הטפסים האלה הם מובנים בתקנות עבודת הנוער, זה לא משהו שאנחנו מחליטים.
אילנה דורי-מנדלוביץ: הילד מאשר את עמדתו מעל גיל 6, שני ההורים צריכים לאשר את עמדתם, אני לא מקבל הורה אחד אלא שניים, אלא חלילה אם אין אחד, אם איננו.
אילנה דורי-מנדלוביץ: רופא חייב לאשר בדיוק את מצב הילד, אין שום התייחסות אם הוא רזה מדי לגילו אלא אם הוא בריא, זה מה שהרופא אומר.
ציפי חוטובלי: הרופא כאן עם כל הכבוד הוא ממש לא מעניין.
ציפי חוטובלי: הוא סמכות מאוד לא רלבנטית במובן מסויים.
אילנה דורי-מנדלוביץ: הרופא אומר מה מצב הילד מבחינה בריאותית.
ציפי חוטובלי: גם אם הילד בריא הנזקים שנגרמים לו - - -
אילנה דורי-מנדלוביץ: את שאלת איך מקבלים היתר, אני אומרת ומנהל בית הספר צריך לתת אישור.
ציפי חוטובלי: מנהל בית ספר צריך לתת אישור?
אילנה דורי-מנדלוביץ: ודאי, אם התלמיד תלמיד גרוע, לא יילך לצלם – מבית הספר אסור להיעדר, על פי חוק רק אחרי שעות הלימודים.
אילנה דורי-מנדלוביץ: אלא במקום להתרוצץ בחזרות, הפקות, צילומים - - -
דני דנון: מה קורה אחרי מתן ההיתר?
אילנה דורי-מנדלוביץ: אם אתה חושב שאני ועוד עוזר חצי משרה יכולים להיות בכל ההפקות, פה ושם, כשיש לנו איזשהו חשד, הצגות או משהו כזה אנחנו הולכים לראות.
דני דנון: לגבי קטלוגים בכלל אתם לא נוגעים בהם.
אילנה דורי-מנדלוביץ: כן, אני הגעתי גם לקטלוגים.
דני דנון: איך, תני לי דוגמה.
אילנה דורי-מנדלוביץ: כל מיני קטלוגים שצילמו.
ציפי חוטובלי: יש מציאות שבה פסלת בגלל התוצאה?
אילנה דורי-מנדלוביץ: לגבי פרסומות – פרסומות לא.
ציפי חוטובלי: אם אני מבינה נכון, כרגע על פי החוק ברגע שהמעטפת הפורמלית נמצאת, את מאשרת למעשה לכל נער או נערה לעסוק בדוגמנות, לא משנה מה יתנו להם לעשות.
אילנה דורי-מנדלוביץ: מה זאת אומרת דוגמנות?
אילנה דורי-מנדלוביץ: בהפקות של קטלוגים?
ציפי חוטובלי: כן, פרסום, את קוראת לזה פרסום.
ציפי חוטובלי: אני אמרתי שיש קטגוריה של הופעה וקטגוריה של פרסום.
ציפי חוטובלי: כל מה שנכנס תחת המלה הגדולה הזאת פרסום- - -
אילנה דורי-מנדלוביץ: אבל את יודעת שבהיתר כתוב בפירוש שאסור רמזים מיניי - בהיתר שכל אחד יקבל.
יצחק קדמן: איך שמפרסמים היום זה לא רמזים.
דני דנון: פסלתם היתרים?
אילנה דורי-מנדלוביץ: בנושא הפרסומות, לא.
דני דנון: זו הבעיה.
אילנה דורי-מנדלוביץ: אני רוצה גם לתת מספרים, מתחילת השנה היו בפרסום השתתפו כ-619 ילדים, 177 בנושא אופנת ילדים, קטלוגים בדרך כלל.
אילנה דורי-מנדלוביץ: זה מצאנו משהו חריג.
אילנה דורי-מנדלוביץ: לא היה משהו יוצא דופן, או הלבשה תחתונה משהו כזה.
ציפי חוטובלי: אני רוצה לתת לחבר הכנסת דנון לשאול שאלות נוספות.
דני דנון: אני רוצה לומר שאנחנו רואים פה פירצה לכל אורך השדרה, מתחיל בחוק, מגיע ביישום של החוק הקיים שהוא לא מיושם.
דני דנון: האכיפה, אין אכיפה.
דני דנון: אני חושב שפה גם מבחינת התמ"ת אנחנו נצטרך לדרוש, בקיים יש לכם סמכויות, יש לכם יכולת, אתם לא מממשים אותה.
דני דנון: אנחנו נפנה בהחלטה לשר התמ"ת אם צריך לתגבר אותך או לתת לך כלים – לגבי החוק הקיים הוא נותן אפשרות לשנות ואתם לא משתמשים בה.
דני דנון: לגבי התחום הפרטי, תחשבו אולי גם כהורים לעתיד, וגם כחברה, אם באמת חייבים לקחת נערות בנות 15 לתצוגות האלה.
דני דנון: לפי דעתי עניין מוסרי לפני עניין חוקי.
נועם וייס: בנות 18 מותר, זה בסדר?
דני דנון: כן, אני רואה הבדל מהותי בין לקחת נערה בת 15 לבין מישהי בת 18 או 19.
נועם וייס: אני מבטיח לך שהחל מהיום זה לא יקרה אצלי יותר מתחת לגיל 18.
ציפי חוטובלי: בבקשה, חברים.
מרים שכטר: אני רוצה רק להסביר.
מרים שכטר: אני עוסקת ברישוי – אגף האכיפה זה אגף אחר.
דני דנון: בתמ"ת.
מרים שכטר: בתמ"ת.
דני דנון: נכון, מבחינתי, תמ"ת הוא תמ"ת.
מרים שכטר: פשוט רציתי להסביר.
ציפי חוטובלי: אני חושבת שגם ברישוי עדיין אפשר לעשות, אנחנו נעבוד ביחד על הצעת החוק, ביחד עם חבר הכנסת חנין נסכם כאן את הדברים.
ציפי חוטובלי: בבקשה איילת מצגר, סמנכ"לית ברשות השנייה.
איילת מצגר: תודה על הדיון, דיון חשוב ומרתק, תודה שהזמנתם אותנו.
איילת מצגר: אני רוצה לומר מספר מלים על ההיבט של הטלוויזיה, ואולי קצת להעמיד על דיוקם דברים שנאמרו בראשית הדיון שלהערכתי קצת לא מדוייקים.
איילת מצגר: התכנית ששודרה היא תכנית תעודה שבעצם עוסקת מאחורי הקלעים של עולם הדוגמנות.
איילת מצגר: בתוך כך היא גם מביאה את אותם דוגמאות מזעזעות שחלקנו צפינו בהן, גם אני לא צופה בימי שישי אבל ראיתי את זה בדיעבד.
איילת מצגר: יש שם ביקורת קשה על הורים שנותנים לילדים שלהם לעסוק בעולם הדוגמנות בגילאים הצעירים.
איילת מצגר: יש בנות שבעצמן אומרות שלו הן ידעו שזה היה כרוך בזה הן לא היו הולכות לזה, ויש דוגמניות שכולנו מכירים כבר בוגרות שאומרות שהן מזהירות את ההורים מפני לתת לילדים שלהם.
איילת מצגר: התכנית עושה שירות, היא מעלה על סדר היום הציבורי דיון בנושא מאוד חשוב ועל כך אני חושבת שצריך לברך דווקא ולא לקלל.
איילת מצגר: היתה פה ביקורת על התכנית, אבל למעשה לפעמים מבלי להראות את הדברים שגם מזעזעים אותנו אנחנו לא נתחיל לדבר עליהם.
ציפי חוטובלי: במובן מסויים אנחנו כאן בזכות התכנית.
ציפי חוטובלי: אני לא מבקרת את התכנית, אני חושבת שבמובן מסויים אולי המקום המרכזי שבו הרשות השנייה יכולה לפעול זה בכל נושא עולם הפרסום, המקום שממנו אתם מתפרסמים.
איילת מצגר: אני אגע גם בזה, אבל חשוב לי לציין שהתכנית הופקה על ידי חברת הפקות מאוד רצינית שעוסקת בהפקת תכניות תעודה, זאת תכנית שהפיקה תכניות על מפקד חיל הים, על שפעת החזירים, על תרבות, זה לא הפקה צהובה, זה הפקת תעודה רצינית ביותר.
איילת מצגר: ראשית כל, אנחנו מברכים על זה שהטלוויזיה לפעמים גם מביאה לסדר היום דיון בנושא מאוד חשוב שראויי לקיים עליו דיון.
איילת מצגר: מבחינת הרגולציה על התקשורת, הגנה על ילדים זה אחד מאבני היסוד של הרגולציה, זה נושא שאנחנו מדברים עליו כל הזמן, עוסקים בו רבות, וכל הזמן מנסים להתאים את עצמנו לעולם הגדול והמפחיד שמתרחש סביבנו איך אנחנו יכולים להגן על הילדים בתוך זה.
איילת מצגר: היום הכלים בתחום הזה כפי שאנחנו לומדים מהדיון הזה הם מוגבלים.
איילת מצגר: אנחנו מקפידים על כך שכל תשדירי פרסומת שמשודרים בטלוויזיה בהשתתפות ילדים, זה ילדים שקיבלו אישורי העבדה ממשרד התמ"ת, אנחנו מוודים שיש תצהירים מהגורמים שמשדרים את הפרסומות שכל הילדים קיבלו אישורים, ולמעשה מעבר לזה ידנו קצרה.
איילת מצגר: מעבר לזה אנחנו כרגולטור על תקשורת לא יכולים להשפיע בדבר הזה.
איילת מצגר: לכן אנחנו מאוד מברכים על הדיון הזה.
איילת מצגר: אנחנו חושבים זה חשוב שהדיון התקיים לא רק בהיבט של הרגולציה על התקשורת, אלא בכלל במערכות במדינה, אם זה חינוך, אם זה משרד התמ"ת, אם זה המערכות שנוגעות להעסקה של ילדים, וכמובן שכל דבר שייעשה אנחנו ניישם אותו בהיבט של התקשורת.
איילת מצגר: בעניין הזה אנחנו נשמח - -
ציפי חוטובלי: בעצם אתם אומרים שיש נכונות לשיתוף פעולה.
איילת מצגר: - - לתרום מהידע המקצועי שלנו בתחום הזה וברגולציה של התקשורת, אנחנו מסווגים  שידורים לגילאים, מנסים להקפיד שהתכנים היותר בעייתיים ישודרו מאוחר יותר, אבל בכל הדברים שאנחנו כאזרח - - -
ציפי חוטובלי: באופן אישי אני לא צופה הרבה בטלוויזיה, אבל כמי שיש לה אחים קטנים, עוד לא ילדים קטנים, אבל יש לי אחים קטנים, אני חושבת שבהרבה מאוד מובנים יש משהו מאוד מלאכותי בבניית לוח שידורים שאלף פרסומות יש במהלך כל היום, והפרסומות כידוע לנו, הן אולי המעצב התת מודע הראשון, יש עשרות מחקרים, אני באופן אישי קראתי הרבה מאוד מחקרים, זה אחד הנושאים שעשיתי במהלך הלימודים האקדמיים שלי, על הבניית דימויים מיניים בעולם הפרסום.
ציפי חוטובלי: לצערנו, זה הכל מלאכותי.
איילת מצגר: דווקא בטלוויזיה אני חייבת לציין שתשדירי הפרסומות הם הרבה פחות קיצוניים מהדברים שאני רואה פה בדפוס.
איילת מצגר: אני אישית שאני ממונה על הדבר הזה, לא הייתי מאשרת תשדירי פרסומת שקטינים משתתפים בהם ושיש בהם את הדברים האלה, בוודאי לא לשידור בכל שעות היום, אם זה בוגרים אחרי שעות הלילה, אבל אני חושבת שאם כולנו, מי שרואה קצת טלוויזיה יודע שבתשדירים יש עדיין שמרנות מסויימת קצת יותר קפדנית מזו שאנחנו רואים פה בדפוס.
איילת מצגר: כאמור אנחנו מברכים על הנושא הזה, ואנחנו נשמח לתרום לעניין הזה.
ציפי חוטובלי: אני רוצה להפנות את רשות הדיבור לשאנה שכטרמן מויצ"ו.
ציפי חוטובלי: נוסף לכל הדברים המבורכים שאתם עושים, יש לכם עניין מיוחד בכל מה שקשור בפרסום פוגע.
ציפי חוטובלי: אני מניח שגם על רקע הנסיון האישי שלכם בעבודה מול האתגר החברתי הגדול הזה, את יכולה לתת כאן תגובה מעניינת על מה שקורה.
שאנה שכטרמן: אתחיל מהסוף.
שאנה שכטרמן: אספר על הקמפיין שלנו למי שלא יודע.
שאנה שכטרמן: בשנים האחרונות אנחנו אוספות כמעט את כל הפרסומות שיוצאות בטלוויזיה ברדיו ובעיתונות.
שאנה שכטרמן: אנחנו חושפות אותן לציבור ומבקשות מהן לדרג מי מביניהן הפרסומות הפוגענית ביותר, הסקסטית ביותר.
שאנה שכטרמן: אני חושבת שהדיון הזה הוא בעצם פועל יוצא של מה שאנחנו רואים בטלוויזיה.
שאנה שכטרמן: אני מאוד לא מסכימה איתך, תסלחי על כך שהפרסומות נגועות בשמרנות מסויימת.
שאנה שכטרמן: מדי פעם אני רואה פרסומות של טיטולים שאני אומרת לעצמי האם באמת יש צורך להראות איזשהו משחק, פילרטוט בין ילדים פעוטים בני חצי שנה עד שנה, כאן אין שום שמרנות, אבל אני חושבת שיש פה איזושהי זליגה של ערכים מעולם המבוגרים אל עולם הילדים, כי אם האידיאל נשים מובנה בצורה כזאת שאשה צריכה להיות אובייקט מיני, שאפשר לקנות אותו להשתמש בו ולזרוק אותו לאחר השימוש, זה משהו שמובנה בצורה כמעט מוסדרת בפרסומות של בגדים של בירה, של דואר ישראל.
שאנה שכטרמן: אגב, אני יודעת שזאת רשות שהופרטה, אבל לאחרונה חזרה בגאון פרסומת שאנחנו מאוד ביקרנו במרץ האחרון, פרסומת עם אורית פוקס.
שאנה שכטרמן: מדובר על דואר, מעטפות, בולים, משלוחים, שמים שם אשה עם חזה מוגדל – כאילו אשה שכל מהותה היא הקצנה של מיניות של אשה ורק על זה מדברים.
שאנה שכטרמן: כלומר, אנחנו רוצים לפרסם מעטפות בולים, אבל אנחנו בכל זאת משתמשים בחזה, בדבר שאמור להיות כלל ארצי, אני יודעת שהיא כבר לא רשות ממשלתית, אבל זה פשוט גובל בגיחוך.
שאנה שכטרמן: אני נפגשתי לא עם נועם אבל עם אנשים כמו נועם מ"סלקום" מ"ספרינג" ממטבחי "דו איט", מ"פיירי" וגם מדואר ישראל, התגובה היא תמיד תגובה, ואפילו אם אנשים שולחים לי פליירים ממסעדת סושי ששוכבת שם אשה אסיאתית שהגוף שלה חצוי ולאט לאט הופך להיות חתיכות סושי, ההלם הוא תמיד יותר הלם.
שאנה שכטרמן: אני מעודד אלימות נגד נשים?
שאנה שכטרמן: אני מעודד פגיעה מינית בנשים?
שאנה שכטרמן: איך אני?
שאנה שכטרמן: יש לי בנות, יש לי אשה, אני תורם לויצ"ו, אפילו הציעו לנו לתרום לנו מטבח ממטבחי "דו איט", היתה להם פרסומת מאוד קשה.
שאנה שכטרמן: זה איזשהו שיח חרשים, הציבור אוכל מה שנותנים לו, ההשפעה התת מודעת של פרסומות, של קטלוגים וכו', אנחנו רואות אותה אחרי זה במקלטים לנשים מוכות, בנשים שהן נפגעות במרכזים לנפגעות תקיפה מינית.
שאנה שכטרמן: פה אמור להיות לנו דו-שיח, אבל אחרי שיחה ארוכה אני מסבירה ואנחנו מגיעים להסכמה שבן אדם במקצוע כמו של נועם ודומים לו בסופו של קריירה, אתה רוצה לדעת שהועלת ולפחות שלא הזקת.
שאנה שכטרמן: כשמעמידים בנות, בחורות, גם אם הבעל או האבא מרשה או לא מרשה, בתחתונים וחזייה על בר זה מבנה גם אצלה וגם אצל מי שרואים אותה דימוי כזה שכל מהותה וכל תפקידה בחיים הוא להיות מוצר תצוגה מינית, וזה בעצם כל מה שאפשר לעשות איתה, ושהיא מותרת לכל רואה.
שאנה שכטרמן: אגב, אני חושבת שזה לא עניין של נשים, אם האמהות מעודדות את הילדה או לא, כולנו שבויים באותן קונספציות, זה אינטרס של אבות אחים אמהות וחברות שאנחנו נפסיק להתייחס לנשים בצורה כזאת.
שאנה שכטרמן: זה לא עניין של נשים בלבד.
שאנה שכטרמן: אני לא מתכוונת לרפות את ידכם המחוקקים, אבל בכל זאת, אני חושבת שכוחנו כוחכם כמחוקקים הוא דל מאוד, כי בתפיסה ליברלית של השוק הפרטי היום יש לנו מעט מאוד דרכים לכפות את רצוננו על השוק הפרטי.
ציפי חוטובלי: אני אומרת שוב, כשמדובר בילדים ובני נוער יש למחוקק את כל הזכות להיות פטרנליסט.
שאנה שכטרמן: אני מסכימה שצריכה להיות אפשרות, אבל אני חושבת שהכוח, לפחות גם ממה שאני מכירה מהעולם, נסיונות חקיקה לא מאוד מצליחים.
ציפי חוטובלי: יש משהו אלטרנטיבי שאת רוצה להציע?
שאנה שכטרמן: כן, שוחחנו על זה כבר בעבר.
שאנה שכטרמן: אני חושבת שכוחו של הצרכן, הצרכנית, הצרכנים הוא חזק יותר מאשר כוחם של המחוקקים, וזה עניין של חינוך, כלומר, זה מה שאנחנו מנסות לעשות שנה אחר שנה אנחנו קצת מגבירות את המסר ואומרות שלא צריך לרכוש את המוצרים, כלומר, אני יודעת שלאחיינים שלי אין בגדים של סולוג.
ציפי חוטובלי: אני חייבת להגיד לך משהו.
ציפי חוטובלי: אני לא מרבה לצפות בטלוויזיה, ולכן השיקול שלי בצריכת מוצרים לרוב הוא כמעט מנותק מאמצעי הפרסום של אותה חברה.
ציפי חוטובלי: היכולת שלך לחנך ציבור צרכנים מאוד גדול, את יודעת, הרייטינג הכי גבוה בתכנית טלוויזיה הכי גדולה הוא בסביבות ה-20% כולל חברות החדשות של ערוץ 2. איפה כל 80% האחרים?
ציפי חוטובלי: הם לא מופיעים בטלוויזיה.
ציפי חוטובלי: אני לא בטוחה שאת יכולה להגיע – את יודעת, שוק הפרסום כמו שוק הטלוויזיה הישראלי בכלל עבר שינוי, בעבר כולם הכירו את הפרסומת המפורסמת של תפוזינה.
ציפי חוטובלי: היום, אני כמעט חושבת שאין את הפרסומת ההיא של קסטרו, אין כמעט פרסומות, יש רק שטף אינסופי של מסרים סמויים שהחברה שלנו מקבלת מהשלטים באיילון, דרך הפרסומות, דרך הקטלוגים.
ציפי חוטובלי: אני חושבת שזה כמעט בלתי אפשרי להילחם בחברה ספציפית.
שאנה שכטרמן: לא בחברה ספציפית, להיפך, בגלל זה אנחנו פונות אל הצרכנים כולם, אל הציבור כולו.
ציפי חוטובלי: חברה ספציפית זה אומר חברת ביגוד מסויימת.
ציפי חוטובלי: כולם משתמשים בזה אז תחרימי את כולם?
ציפי חוטובלי: מה תעשי?
שאנה שכטרמן: אני חושבת שהמצב הוא לא כל כך גרוע.
שאנה שכטרמן: כלומר, הפרסומות כשהן פוגעניות הן מאוד פוגעניות אבל זה לא כל הפרסומות.
שאנה שכטרמן: אני חושבת שיש איזשהו גל ששוטף, זה גם עבודה שאנחנו עושות עם חברות מסויימות, שלאחר שאנחנו מקיימים שיחה כזאת, אנחנו אומרים הרבה פעמים, בא נסתכל רגע על הפרסומות שלנו ונראה מה כל כך פוגעני בהם.
שאנה שכטרמן: אני חושבת שאין כוונה רעה, התוצאה היא מאוד רעה וההיתממות היא של כל המפרסמים.
שאנה שכטרמן: אחרי שאנחנו קצת חושפות את התוצרים של העבודה שלהם, כן יש להם איזושהי נכונות לשפר אותה ולשנות.
שאנה שכטרמן: אנחנו פונות לא רק אל הטלוויזיה גם אל עיתונות וגם אל רדיו.
שאנה שכטרמן: גם לי אין טלוויזיה, אני ואת כנראה מיעוט.
ציפי חוטובלי: אני פשוט לא מגיעה כדי לצפות.
שאנה שכטרמן: הציבור צופה, קורא עיתונים ורואה פרסומות.
שאנה שכטרמן: לשאלת הילדים בהונגריה, אני חושבת שאם יש לך אינטרס להגן על ילדי ישראל, את רוצה להגן עליהם גם דרך – גם לי יש אינטרס להגן על ילדים בהונגריה, אבל לא משנה, אם הפרסומות ייעשו בהונגריה, המסר הוא יהיה עדיין אותו מסר אל ילדים, מבוגרים, ונוער.
ציפי חוטובלי: הדבר המעשי שאני לוקחת מהדברים שלך, איסור הצגת פרסום לא משנה בעצם מאיפה הביאו את הדוגמנים, זה בעצם מה שאת אומרת.
שאנה שכטרמן: כן, זה היה ממש בשולי הדברים.
שאנה שכטרמן: את מי שצריך לעודד זה את הצרכנים לא לצרוך מוצרים שמפרסמים את עצמם בצורה פוגענית.
שאנה שכטרמן: אני חושבת שזה הכוח האמיתי שיש לנו על חברות הפרסום ועל חברות מסחריות.
שאנה שכטרמן: ש"קוקה קולה" שהיא נותנת לנועם את הקמפיין שלה, היא תגיד לו מראש, כזה דבר לא יעבור.
שאנה שכטרמן: שסולוג כשפעם הבאה כשהיא לוקחת חברת פרסום, היא תגיד, אלה הגבולות שלה, אנחנו רוצים להציג ילדים כמו ילדים – משחקים בחול ובכדורגל, לא נשענים ומבליטים את העכוז שלהם תוך כדי נסיעה בפרארי.
שאנה שכטרמן: אני אשמח מאוד שיהיו לנו עוד כלים שנוכל להפעיל מול חברות מסחריות וחברות הפרסום.
שאנה שכטרמן: רק מהנסיון שלנו ציינתי שהכוח הוא יותר בעיניי בידי הצרכן.
ציפי חוטובלי: אני מודה לך על הדברים, כמובן שאני תמיד חושבת שהכלים הם כלים מקבילים שצריכים לעבוד בכל החזיתות ובכל הכלים.
מרים שכטר: אני רוצה להגיד שהדברים של ד"ר יצחק קדמן וגם של שאנה הם אבן היסוד של העבודה שלנו במערכת החינוך.
מרים שכטר: הנושא של פרסום פוגע, ופרסום סקסיסטי הוא בסיס של תכניות חינוכיות שאנחנו מקיימים עם בני נוער גם בבית הספר היסודי.
ציפי חוטובלי: אני מודה לכם מאוד על הדברים.