GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אתי וייסבלאי: במערכת החינוך יש כ- 4,000 ילדים שמקבלים אבל יכולים להיות ילדים שהם כבדי שמיעה שהם לא עומדים ברף.
אריאלה איציק: יש לנו בערך 1,500 ילדים באזור המרכז.
אריאלה איציק: יש הרבה מאוד ילדים שלא מרכיבים מכשירי שמיעה כי אין להם אפשרות להרכיב את המכשיר.
דני דנון: מיהם ילדים בוגרים יותר, באיזה גילאים?
אריאלה איציק: מכיתה א' עד יב', אחרי שם גומרים את מיח"א הם עוברים אלינו, בערך שליש המטופלים שלנו הם בוגרי מיח"א והיתר מגיעים אלינו במהלך החיים, זאת אומרת שמכיתות א' עד יב' אנחנו מממשיכים לקלוט ילדים ליקויי שמיעה שאיתרו אותם ולא הפנו אותם, או שלא איתרו אותם במשך השנים.
אורלי לוי אבקסיס: או שהשמיעה שלהם התדרדרה.
אריאלה איציק: לא.
אריאלה איציק: יש לנו נתונים מדויקים והצגנו אותם לפני שלוש שנים.
אריאלה איציק: יש כאן רצף מצטבר של נזקים, אנחנו מקבלים ילדים שמגיעים אלינו בגילאים יותר גבוהים שבמשך שנים לא שמעו, התפתחו אצלם פערים במשך השנים ולרוב הם בלתי הפיכים ואין להם תקציב לקנות מכשיר שמיעה.
אריאלה איציק: הדיון הוא קצת מגוחך כי הוא במונחי עלות תועלת.
אריאלה איציק: הכסף שישקיעו במכשירים זה טיפה לעומת מה שאחר במשך שנים צריך לשלם על השיקום המתמשך שלהם, בירידות שהם לא ירידות לצורך שתל.
אריאלה איציק: ברגע שיש ירידה שמצריכה שתל מאתרים ושמים שתל.
אריאלה איציק: אבל בכל הירידות האחרות שהן לכאורה לא ירידות חמורות ובמשך שנים הילדים לא מאותרים ולא מופנים לטיפול, לא מרכיבים מכשירי שמיעה, כי אין להם כסף לרכוש את מכשירי שמיעה, בשפה המקצועית אצלנו זה נקרא כדור שלג שהולך ותופח, ובשלב מסוים אלו פערים שהם בלתי הפכים, והמדינה משלמת, לא תשלם, היא משלמת על זה הרבה יותר כסף וגם בבגרותם היא תשלם על זה הרבה יותר כסף.
אורלי לוי אבקסיס: יש לי שאלה שאולי לא עניינית אבל היא כן חשובה לדיון.
אורלי לוי אבקסיס: נניח שאלה שכבר קנו מכשיר, ואנחנו מכירים ילדים שבעיקר בימי הקיץ החמים שיוצאים לבריכות וכדומה, מה קורה כאשר מכשיר מתקלקל, יש עליו אחריות, יש לו ביטוח?
אורלי לוי אבקסיס: כי זאת הוצאה נוספת וחדשה.
אורי אורבך: מה אורך החיים של מכשיר כזה?
גלית כספי כהן: יש תקופה של אחריות של הספק.
אורלי לוי אבקסיס: האחריות היא רק על נזקים של החברה ולא לשימוש לא נכון.
אורלי לוי אבקסיס: אולי ראוי לעשות סוג של ביטוח כזה?
גלית כספי כהן: חברות הביטוח לא ממהרות כי יש כאן בעיה.
גלית כספי כהן: במיוחד ילדים שהם עושים נזק בכל דבר כמו בגדים וכדומה.
אורלי לוי אבקסיס: אחת לכמה זמן יש את ההשתתפות של משרד הבריאות?
דני דנון: אחת לשלוש שנים.
דני דנון: אני רוצה לשאול את משרד הבריאות, הרעיון להעביר את זה לקופות חולים, מבחינה מערכתית זה נראה לי דבר הכרחי, איפה זה עומד כרגע מבחינת תהליכים פנימיים של המשרד?
דלית רומם: אנחנו השנה פועלים להעביר את כל מכשירי השיקום לקופות החולים.
דני דנון: יש לזה כבר לוחות זמנים?
דני דנון: זה יטיב עם ההורים?
מירי עובדיה: כאמא, אני אומרת לך שזה לא יטיב, ואני יכולה לומר לך שלקופות החולים יש דרך מאוד מעניינת להפוך כל דבר ל- 75% מהעלות לא כולל הוצאות נסיעה, לא כולל, לא כולל, לא כולל, ובסופו של דבר זה יישאר פחות או יותר מה שקיים היום.
דלית רומם: קודם כל בואו נפריד בין שני דברים, משרד הבריאות בודק במטרה לראות איך אפשר להגדיל את סכומי ההשתתפות זה דבר אחד ואנחנו פועלים בכיוון הזה.
דלית רומם: הדבר השני ובלי קשר לזה, זה להעביר את זה לקופות החולים.
דלית רומם: המגמה להעביר את זה לקופות כי זה לא מתפקידו של משרד הבריאות להתעסק עם נושא אישור מכשירים כאשר לקופות החולים יש את כל המערך הנכון והמתאים לדבר הזה.
דלית רומם: אפשר להעביר את זה בדרך שהתנאים לא ישתנו, אנחנו לא נאפשר לקופות החולים לקבוע סוג של מכשירי שמיעה אותם הם יאפשרו לרכוש ואת האחרים לא.
גלית כספי כהן: כאן בדיוק הסכנה והשאלה היא מה רמת הרגולציה.
גלית כספי כהן: אם יש כל הזמן התפתחות, וזה כמו המחשב, זה כל הזמן מתפתח ואחרי שנתיים המחשב כבר מיושן, זה נורא חשוב שהמכשור יהיה מעודכן כל הזמן.
מירי עובדיה: גלית את הולכת רחוק, היום משרד הבריאות לא ממן את מכשירי השמיעה של המבוגרים והמבוגרים עוברים דרך קופות החולים.
מירי עובדיה: קופות החולים קובעות למבוגרים אלו מכשירי שמיעה הם יצטרכו לקנות.
מירי עובדיה: הן קובעות ואני מדברת מהניסיון של חמותי ובעלי, אז אולי בשנה הראשונה ובשנה השנייה יחליטו שכן תוכלו לבחור לעצמכם.
תלמה הרצנו: אם יהיה פיקוח של משרד הבריאות זה לא יקרה.
מירי עובדיה: למה זה לא קורה עם המבוגרים?
תלמה הרצנו: אני לא מכירה.
טלי גרשטיין: גם בביטוח משלים, למי שיש ביטוח משלים.
טלי גרשטיין: יש כאן מקרה שמי שלא עשה ביטוח משלים לא יקבל מימון ברמה מסוימת.
טלי גרשטיין: גם היום יש מימון שונה לאלה שמקבלים מהקופה דרך הביטוח הרגיל, מאלה שיש להם ביטוח מושלם או במכבי מגן, שהם מקבלים עלות השתתפות אחרת.
טלי גרשטיין: אז עלול להיות מצב שילדים יקבלו השתתפות שונה לפי סוג הביטוח שלהם בקופה והמצב יהיה יותר גרוע.
אורלי לוי אבקסיס: השאלה אם אפשר לעצור את התהליך הזה?
דני דנון: אנחנו רוצים לשמוע על התהליך הזה, הוא לא קורה מחר בבוקר אבל היה והוא אכן יצא לפועל אז הוא לא יהיה מזיק אלא מועיל.
דלית רומם: אנחנו נעשה הכל כדי להבטיח שלא יהיה נזק.
דלית רומם: לא זאת המטרה שלנו.
דלית רומם: המטרה שלנו להקל על האנשים ולא להקשות עליהם.
דני דנון: אני רוצה לשמוע את משרד הרווחה והשירותים החברתיים, איפה המעורבות שלכם בנושא?
תמרה בן שלו: בנושא מכשירי שמיעה בעצם אין מימון לילדים.
תמרה בן שלו: אנחנו כן מקבלים הרבה פניות.
תמרה בן שלו: בהקשר למה ששאלת קודם על מספר הילדים שלא מקבלים כי אין להם מאיפה לממן.
תמרה בן שלו: אנחנו מקבלים פניות בוועדה לסיוע לילדים אבל הן פניות שצריך להציג איתן את כל האישורים ודוח על המצב הכלכלי וכדומה, אלו מקרים פרטניים.
דני דנון: שאתם מסייעים.
תמרה בן שלו: כן.
אורלי לוי אבקסיס: לכמה אתם מסייעים בשנה?
תמרה בן שלו: אני לא יודעת, אבל לא מדובר במספר גדול.
דני דנון: בפועל מבחינת המדינה זה רק משרד הבריאות, הוא בחזית, מבחינת הילדים.
אורלי לוי אבקסיס: משרד החינוך מעורב?
אורלי לוי אבקסיס: כי יש לזה השלכות חינוכיות.
אורלי הלפרין: אני מדריכה ארצית לאודיולוגיה חינוכית, משרד החינוך מעורב בהנגשה.
אורלי הלפרין: במסגרת ההנגשה לעיתים אם נשאר כסף אחרי שאנחנו מנגישים אקוסטית את הכיתות, אפשר לרכוש מכשירי FM, אבל גם אז אלו מכשירים יישארו בתוך בית הספר כי זה חלק מההנגשה של בית הספר.
אורלי הלפרין: בנושא של מכשירי משמיעה משרד החינוך לא מעורב לא ברכישה ואין לו שום חלק בזה.
רוית: ממרכז שמע תל אביב, אני לקוית שמיעה בשתי האוזניים, נולדתי עם לקות עמוקה.
רוית: כל מה שנאמר כאן שהעיקר שהילד ישמע וכל נושא מימון של מכשירי השמיעה שהעלות היא אפסית לאורך כל חייו.
רוית: זה שהוא שם מכשיר שמיעה לא הופך אותו לאדם שומע ורגיל לכל דבר.
רוית: אני כעת עם מכשיר שמיעה וכל הרעשים שנשמעים כאן, כל רעש קטן של הזזת עט או כל רעש קטן מיד נשמע במכשיר השמיעה.
רוית: למעשה זה מצריך את הילד להתמודד עם כל הרעשים מסביב תוך כדי קריאת השפתיים.
רוית: כשהרכבנו לילד מכשירי שמיעה עדיין מצריך מהילד עבודה מאוד מאוד קשה.
רוית: מימון מכשירי שמיעה לא מספיק והוא צריך לכלול את כל העלויות כמו שיעורי דיבור, ואת זה ההורים צריכים לממן.
רוית: כשגילו ילד עם לקוי שמיעה בכיתה ד' ששפתו לא ברורה, הוא חייב שיעורי דיבור.
רוית: מאיפה הכסף הזה?
רוית: צריכים מימון גם עבור שיעורי השמיעה ושיעורי הדיבור ולכל הדברים הנוספים.
רוית: אם אנחנו מעוניינים לחנך את הילד לעצמאות שזה אומר לקום בבוקר לבד, קמים בבוקר עם שעון מעורר ולי אין שעון מעורר כי אני לא מצליחה לשמוע את הצלצול, יש לנו שעון מעורר רוטט שגם הוא עולה כסף.
רוית: כדי לשמוע את הטלוויזיה בלי הרעשים מסביב אני קונה אבזרי עזר לטלוויזיה, ואני צריכה לשמוע את הפעמון בדלת, אלו הן הוצאות שאף אחד לא מתייחס אליהן, יש את עלות הסוללות של מכשירי השמיעה שאנחנו מחליפים פעמיים בשבוע.
רוית: אני חושבת שמשרד הבריאות, כדי שהוא כביכול יעמיד את הילדים שלנו על הרגליים, ויעמיד אותנו על הרגלים מבחינה חברתית, כדי שנהייה שווים בין שווים באמת, צריך לזכור את כל ההוצאות הנוספות מעבר למכשירי השמיעה.
רוית: ככל שגדלים ההוצאות הולכות וגדלות כמו למשל כדי שאוכל להשתמש בטלפון אני מצוידת במכשיר כדי שאוכל לשמוע רק את השיחה, מכשיר שמנטרל את הרעשים מסביב וזו גם עלות.
רוית: כל מכשיר קטן, כל אביזר עזר שיאפשר לי להיות עצמאית בחברה הרגילה עולה כסף וקשה לממן את זה מכיס דל.
יצחק זילברברג: אני מארגון "שמעיה" .
יצחק זילברברג: עלו פה מספר נושאים ואני מבקש להתייחס אליהם.
דני דנון: ספר לי על "שמעיה" בקצרה.
יצחק זילברברג: "שמעיה", זה מוסד שמטפל בעיקרון במגזר החרדי והדתי בבני ברק, יש את "שמע קולנו" בירושלים שהוא אחראי על אזור הדרום וירושלים.
יצחק זילברברג: אנחנו אחראים על אזור הצפון והמרכז.
יצחק זילברברג: אנחנו משתדלים לסייע במידת היכולת, והסיוע תלוי בתרומות שאנחנו מצליחים לגייס, ברכישת של מכשירי שמיעה באמצעות וועדה מיוחדת שפועלת על פי קריטריונים.
יצחק זילברברג: אין שינויים רבים ממה שנאמר על ידי מיח"א.
יצחק זילברברג: לנו יש קלינאיות תקשורת ואנחנו עובדים עם קופות חולים וכל אחד שמבקש לקבל טיפול מקלינאית תקשורת מגיע לקופת חולים ומגיש את הקבלה שהוא מקבל "משמעיה" ואז מחזירים לו בערך כ- 80% מהעלות, עושים עם זה חכמות.
יצחק זילברברג: לדעתי צריך לתת להם טופס 17 כמו כל אדם שמקבל טיפוי חוץ.
יצחק זילברברג: למה משחקים עם החזר של 80%, ומה קורה אם אבדה הקבלה?
מירי עובדיה: זה לא רק זה, יש גם המגבלה של 30 טיפולים.
יצחק זילברברג: לקבל טופס 17 זו הדרך הכי ישרה וחלקה גם לכל המרכזים שמטפלים בהם, יש מקרים שהמטופלים שוכחים להגיש את הקבלות.
יצחק זילברברג: הנושא השני שעליו דיברה תלמה והוא הנכות הסומאטית, אני מחזיק ביד חוזר של משרד הבריאות שהורדתי מהאינטרנט שבו הם מציינים מהי נכות סומאטית "הוא סובל מפגיעות מורכבות באברי חוש המלוות בהפרעות נוירולוגיות וסומאטיות אחרות".
יצחק זילברברג: יש כאן משהו קטן שצריך לשנות, אין "מלוות" .
יצחק זילברברג: למה הילדים האלה צריכים לסבול בגלל שמישהו החליט להוסיף את המילה "מלוות", למה מלוות?
יצחק זילברברג: כל ילד ליקוי שמיעה הוא ילד רגיל וחכם, יש לנו ילדים מוכשרים ביותר ובכל כיתה נורמלית הם יכולים להיות הכוכבים.
יצחק זילברברג: למה צריך את זה?
יצחק זילברברג: ניקח למשל נכה רגליים, הוא עם רגל אחת אז נשאיר אותו בלי רגל, בואו ניתן את כל האמצעים כדי שיוכל להיות רגיל בחברה.
דני דנון: אני רוצה לשאול את משרד הבריאות לגבי ההגדרה של סומאטי, אתם יכולים לסבר את אוזננו מי קבע את זה, מתי ואיך אפשר לשנות את זה?
תלמה הרצנו: זה נעשה בשיתוף עם קופות החולים, וזו לא החלטה של משרד הבריאות לבד.
דני דנון: לא קיבלתי תשובה, יש לכם וועדה משותפת שבה אתם מחליטים כל שנה, איך זה עובד?
תלמה הרצנו: זה משהו שיובא בפני הוועדה.
תלמה הרצנו: ביקשתי את פרופסור אשר הרנוי להסביר, אבל הוא לא יכול היה להגיע, הוא זה שבאמת מנסה להעביר, גם ילדים עיוורים לא נחשבים לסומאטיים, זה פשוט אבסורד.
דני דנון: מי כן נחשב סומאטי?
תלמה הרצנו: ילדים עם פגיעות נוירולוגיות קשות נחשבים לילדים סומאטיים.
תלמה הרצנו: ריקי את מכירה את זה?
ריקי טייטלבום: אני מכירה את החוזר אבל הוא מפרט, ואתה יכול לפרש אותו איך שאתה רוצה, במידה מסוימת.
תלמה הרצנו: כמו שזה מנוסח היום זה פתוח לפרשנות.
תלמה הרצנו: ילד שהוגדר כילד עם נכות סומאטית-התפתחותית הוא אובחן במכון להתפתחות הילד ושם נקבע שהוא ילד עם נכות סומאטית-התפתחות, אז הוא זכאי לקבל את הטיפולים על פי הצורך שיתכן שהוא יצטרך לקבל אותם פעם בשבוע או פעמיים או שלוש פעמים בשבוע, וזה כולל קלינאי תקשורת, ריפי בעיסוק, פיזיותרפיה וכל מה שהוא זקוק ללא השתתפות עצמית.
תלמה הרצנו: זה מאפשר ומסייע תקציבית למשפחות.
תלמה הרצנו: הקופה לקוחת את זה על עצמה ולא מפנה אותם, בין אם יש ביטוח משלים או אין, ואומרים שהם נותנים ללא השתתפות עצמית.
תלמה הרצנו: היום הקופות לילד שמוגדר התפתחותי זכאי לקבל במכונים להתפתחות הילד עד גיל שלוש את כל הטיפולים על פי הצורך ואחר כך מתחילים להגביל את מספר הטיפולים.
תלמה הרצנו: ילד שמוגדר כסומאטי-התפתחותי מקבל עד גיל 18 את כל הטיפולים.
אורלי לוי אבקסיס: לא הכל זה דרך משרד הבריאות, מגיל מסוים זה דרך משרד החינוך, לא?
תלמה הרצנו: ברגע שילד עובר לחינוך המיוחד אז כן, אבל זה דיון נפרד וגם שם לא הכל מושלם.
יצחק זילברברג: חוץ מנושא ההגדרה של סומאטי, שהיא מאוד חשובה.
יצחק זילברברג: קופות חולים עד גיל שש, שבע שמונה תשע, אם הילד צריך טיפולים היא נותנת אותם ואחרי זה היא מחליטה.
יצחק זילברברג: המשך הטיפולים עד גיל 18 תלוי בהחלטה שלהן.
יצחק זילברברג: גם אם לא עושים שינוי צריך להיות משהו קבוע בחוק שיגדיר כמה מגיע לילד ליקוי שמיעה, עד איזה גיל וכמה טיפולים.
יצחק זילברברג: לעניין השימוש במכשירי השמיעה.
יצחק זילברברג: יש מצבים שהמכשיר אחרי שנתיים וחצי מתקלקל או מתברר שהמכשיר לא מתאים, אין אף אחד שממן את העניין הזה.
יצחק זילברברג: ההורים צריכים לממן את כל העלות של המכשיר, אין מצב שהביטוח מכסה את זה, זה מצב שכרגע למשל נתנו לילד כסא גלגלים שלא מתאים לילד, אז נגיד לו לא תקבל?
יצחק זילברברג: יש דברים רבים שעם מעט תשומת לב אפשר לפתור אותם.
ריקי טייטלבום: אני נציגה של קופת חולים מאוחדת, אני קלינאית תקשורת ראשית של הקופה.
ריקי טייטלבום: אני מבקשת להעיר שגם בגילאי 6 עד 18, כשאנחנו מקבלים דוחות מהמסגרת החינוכית של הילד ואם יש צורך להוסיף לילד טיפולים אנחנו נותנים.
ריקי טייטלבום: נכון שזה מגובל ולא בלי סוף אבל בהחלט שוקלים כל מקרה ואנחנו נותנים תוספות למה שהם מקבלים במערכות החינוכיות.
אורלי לוי אבקסיס: זה מתוך התנדבות שלכם אבל זו לא הוראה.
ריקי טייטלבום: הדברים לא ברורים ואני מסכימה.
אורלי לוי אבקסיס: כל קופה יכולה להחליט לעצמה.
דליה איקן: לפי חוק הבריאות הממלכתי נותנים את זה עד גיל שש ויש מכסה משמעותית לטיפולים ואחר כך עד גיל 9 וזה בדיוק כמו בקופת חולים מאוחדת, מתחשבים בזה.
אורי אורבך: הבנתי שבשנת 2007 הייתה תוספת של 14 מיליון שקלים ממשרד הבריאות, אלו נתונים ממחלקת המחקר, אבל סכום ההשתתפות לעניין מכשירי שמיעה הותקן רק בשנת 2002.
אורי אורבך: זה העדכון הפנימי של משרד הבריאות?
אורי אורבך: כלומר הוא לא מעביר מתוך תוספת התקציב, שום דבר לא עבר לטובת מכשירי השמיעה?
דלית רומם: הסברתי את זה קודם, מתוך 14 מיליון רק 4 מיליון הלכו לשדרוג טכנולוגיות, כל השאר הלכו לטיפולים.
דלית רומם: השדרוג הטכנולוגי של מכשירי שמיעה נעשה בשנת 2002 בעוד ששום מכשירים אחרים לא שודרגו משנת 1995.
אורלי לוי אבקסיס: אם הבנתי נכון, זה הכל על טכנולוגיה ושום דבר לא עבר להשתתפות.
דלית רומם: השדרוג הטכנולוגי למכשירי שמיעה בוצע בשנת 2002, לכל שאר המכשירים לא היה שום עדכון טכנולוגי משנת 1995.
דלית רומם: ולכן כאשר קיבלנו תוספת תקציב ומתוכה 4 מיליון היו לצורך שדרוגים והרחבות טכנולוגיות, החלטנו לא לתת את זה למכשירי שמיעה מאחר שהיו מכשירים אחרים שתקרות ההשתתפות עבורם לא שונו משנת 1995.
אורי אורבך: מה צפוי לנו בשנת 2011, 2012?
דלית רומם: אני חושבת שגם את זה אמרתי ואני חוזרת ואומרת שוב, השנה אנחנו פועלים להרחבת תקרות ההשתתפות של מכשירי השמיעה.
אורי אורבך: השאלה היא אם ההתערבות של הכנסת שתביא את הדיון לוועדת הכספים, השאלה מה המקום שלנו להתערב בחלוקה הפנימית כי זו בעצם חלוקה פנימית של משרד הבריאות.
אורי אורבך: זאת אומרת שיהיה משהו אחר שלא יתועדף.
דלית רומם: המקום הוא מאוד חשוב כי לכנסת יש מקום להשפיע בדברים כאלה ובתוספת התקציבית, יכול להיות שלא נקבל שום תוספת תקציבית, זה גם יכול להיות.
אורי אורבך: זה תלוי בחלוקה בתוך המשרד.
דלית רומם: אם יש כאן דיון, והדיון מתייחס למכשירי שמיעה, והאישור יהיה למכשירי שמיעה אז זה ילך למכשירי שמיעה ולא ילך למשהו אחר.
גלית כספי כהן: השאלה אם הם יכולים לחוקק חוק לגבי מכשירי שמיעה ולכל אבזרי העזר הנלווים שלהם.
גלית כספי כהן: זה מה שאנחנו מבקשים מכם.
אורי אורבך: נניח, שכבר חוקקנו כבר חוק.
דלית רומם: אנחנו צריכים את העזרה בכסף, אני לא צריכה את החותמת של הכנסת, אני אומרת שנעביר את הכסף לטובת מכשירי שמיעה וגם אמרתי את זה, גם אם הוא לא יהיה צבוע אנחנו נעביר אותו.
תלמה הרצנו: הכסף לא ניתן כתוספת השלישית.
תלמה הרצנו: הכסף ניתן למה שאנחנו קוראים, שבכל שנה יש את דיוני הסל.
דלית רומם: זה לא נכון תלמה.
דלית רומם: זו בדיוק הבעיה שבתוספת השלישית אי אפשר להעביר דרך סל הבריאות לתוספת השלישית, אין כסף שמגיע לעניין הזה.
דלית רומם: אם נצליח לקבל כסף לשדרוג טכנולוגי נכניס אותו למכשירי השמיעה.
אורלי לוי אבקסיס: מה דעתו של שר הבריאות בנושא הזה?
דלית רומם: דעתו כדעתי, דעתי כדעתו.
אורלי לוי אבקסיס: מה זה אומר?
דלית רומם: זה אומר שאנחנו רוצים לשדרג את מכשירי השמיעה.
אורלי לוי אבקסיס: לשדרג את מכשירי השמיעה ולא להטיב בהשתתפות?
דלית רומם: לא להטיב בהשתתפות זה כבר נושא הרבה יותר מורכב.
תלמה הרצנו: הרב ליצמן אמר שהוא רואה במכשיר שמיעה כמו אספירין לילד חולה.
דלית רומם: אני רוצה להזכיר כאן דבר נוסף.
דלית רומם: צריך לזכור שברגע שאנחנו נעלה את ההשתתפויות, אני חושבת שכולנו יודעים שבאותו יום המחירים של המכשירים יעלו.
דלית רומם: וזה מה שקרה בעבר, ולכן ליד זה אנחנו נצטרך לראות איך אנחנו מצד אחד אולי לא נגרום שהקופות תגבלנה לסוגים שונים של מכשירים ומצד שני יש קושי גדול.
גלית כספי כהן: זה תפקידה של הרגולציה שלכם.
גלית כספי כהן: בכל מקרה אני ערכתי בדיקה של המחירים בארץ מול המחירים בחוץ לארץ, המחירים בארץ הם לא יותר גובהים ממחירי חוץ לארץ.
גלית כספי כהן: אלו מחירי סטנדרט.
גלית כספי כהן: הטענה שהם יעלו היא לא נכונה.
גלית כספי כהן: הם עלו משנת 2002 בגלל שהשתנתה הטכנולוגיה.
דלית רומם: ממש לא נכון.
דלית רומם: המחירים היום בארץ הם מחירים יותר גבוהים מהמחירים בחוץ לארץ.
אורי אורבך: למה?
דלית רומם: כי הם רוצים להרוויח כסף.
אורי אורבך: למה את אומרת שיש קשר בין תוספת תקציב להעלאת מחירים?
דלית רומם: ברגע שהספקים, וכך זה בכל השוק, כשהספקים שומעים שאנחנו הוספנו תוספת תקציבית הם מעלים את המחיר בהתאם.
אורלי לוי אבקסיס: אבל אתם יכולים להקדים את זה, אתם יכולים לערוך מכרז טרם תוסיפו את הכסף.
דלית רומם: ראשית אני מסכימה איתך, יחד עם זאת אני רואה בעיה לערוך מכרז מבלי להגביל את סוגי המכשירים, רוצים מבחר רב של מכשירים כדי לאפשר בחירה.
דני דנון: החברות מנצלות את המצב.
מירה ברלין: יש לי שאלה לגבי ההחזר, בשנת 2002 כשעודכן ההחזר, את אומרת ש- 3,500 שקל הייתה עלות של מכשיר ולפי זה נקבע.
דלית רומם: זאת לא הייתה העלות.
מירה ברלין: למה עלות ההחזר היא מלכתחילה 50% מעלות המכשירים ומזה האנשים מקבלים רק 75%, זאת אומרת שהם יקבלו אולי רק חצי מעלות המכשירים וגם זה לא בטוח.
מירה ברלין: אנחנו מלכתחילה מביאים את האנשים שוב למצב שהם צריכים להוסיף עדיין הרבה מאוד כסף ומשאירים אותם באותו קושי שיש היום.
מירה ברלין: אולי מקטינים מעט אבל לא פותרים את הבעיה.
דלית רומם: לא פותרים את כל הבעיה אבל בהחלט מפחיתים את הסכום הספציפי וזו המדיניות המשרד וקשה לי כרגע לתת תשובה למה ככה ולא אחרת.
דלית רומם: יש גם טענה שאנחנו כן נצליח להוריד את המחירים שהם מאוד גבוהים היום והם יותר גבוהים מהמחירים בחוץ לארץ.
דני דנון: אין מיסוי על המכשירים האלה, נכון?
מירי עובדיה: אני בתור אמא לילדה לקוית שמיעה בת שלוש, לא מעניין אם אני טובעת באגם או באוקיינוס.
מירי עובדיה: כשאין לי כסף זה לא משנה אם אין לי 8,000 או 6,000.
מירי עובדיה: פשוט אין לי.
דני דנון: תודה מירי.
דני דנון: בנוגע למה שאמרתם על המוכרים זה מאוד משמעותי, כי אם אין מיסוי על המכשירים כמה שאנחנו נביא יותר תקציב הם יגדילו את זה.
גלית כספי כהן: לגבי המכשירים שאנחנו מתאימים לילדים, אין הבדל בעלויות בין מכשירים בחוץ לארץ בארץ, אין הבדל.
דני דנון: אבל שמעתי כאן שיש הבדל.
דני דנון: משרד הבריאות אומר שיש הבדל.
דלית רומם: לנו יש את היועצים שלנו שמצאו שיש הבדל גדול.
דני דנון: בכמה אחוזים יש הבדל שמצאתם?
דלית רומם: אני לא יודעת לענות על זה כרגע.
דלית רומם: אבל יש הבדל ואפילו גדול.
תלמה הרצנו: הם קונים את הרכיבים ומרכיבים אותם פה.
תלמה הרצנו: במרבית המקומות קונים את הרכיבים ומרכיבים את המכשיר כאן במעבדות.
דלית רומם: אני רוצה להתייחס לעוד משהו בקצרה, אני לא יודעת אם זה המקום בכנסת וכמו ששאלת, יש ביטוח משלים אבל הביטוח המשלים לא משתתף במימון מכשירי שמיעה לילדים עד גיל 18, הוא משתתף רק לילדים מעל גיל 18 ואני חושבת שגם פה יש מקום לממן את ההפרש במחיר.
אורלי לוי אבקסיס: אני רואה איך הקופות נלחמות על נשים בהריון, אנחנו מוצפים עם חסידות, עם מתנות, עם ילדים שמגיעים עם סרטים, זאת אוכלוסייה שלא כדאי למשוך אותה?
אורלי לוי אבקסיס: כאן מוסיפים ילד לתוך ההסכם עם המשפחה.
דליה איקן: אני לא יודעת מה היסטורית, אני יודעת שמכיוון שמשרד הבריאות מממן עד גיל 18 את המכשירים הן לא נותנות, מגיל 18 הקופות נותנות.
דליה איקן: אני יודעת לפחות ממכבי שירותי בריאות שלא הגבלנו איפה ניתן לרכוש את המכשירים או איזה סוג מכשיר לרכוש.
דליה איקן: יש את הסל הבסיסי שנותן החזר ויש את הביטוח המשלים.
תלמה הרצנו: הם לא נותנים, ערכו מכרזים והיא לא נותנת.
דני דנון: כם, אני רוצה להקריא את הצעת ההחלטה של הוועדה בנושא החשוב הזה.
דני דנון: הזכות של ילדים לשמוע, היא זכות בסיסית שכל חברה מתוקנת, חייבת לאפשר לילדיה.
דני דנון: הוועדה לזכויות הילד, קוראת למשרדי הממשלה השונים ובייחוד למשרד הבריאות, להרחיב את הסבסוד הניתן למכשירי שמיעה לילדים.
דני דנון: הוועדה רשמה בפניה את הודעת משרד הבריאות, להגדיל את גובה הסבסוד הניתן למכשירי שמיעה ולמכשירי FM , בשנה הקרובה.
דני דנון: הוועדה קוראת למשרד הבריאות, שאם וכאשר ייכללו מכשירי שמיעה לילדים במסגרת הקופות, המהלך זה ייטיב עם הילדים ולא ירע את מצבם.
דני דנון: הוועדה קוראת למשרד הבריאות ולקופות החולים, לשנות את ההגדרות של ילדים סומאטיים, ולהכליל בה גם את הילדים לקויי השמיעה.
דני דנון: הוועדה תפנה לסגן שר הבריאות, הרב ליצמן, ותעבוד יחד איתו, כדי לסייע לילדים ליקויי שמיעה.
דני דנון: אני מודה לכל הנוכחים, ולכל העושים במלאכה החשובה הזאת.
דני דנון: אני פותח את ישיבת הוועדה לזכויות הילד בנושא תנאי מעצרם של ילדים פליטים.
דני דנון: הוועדה עסקה בנושא הזה בעבר ולצערנו אנחנו רואים שאין התקדמות בנושא.
דני דנון: אנחנו מדברים כרגע על שני מתקנים שבהם מוחזקים ילדים.
דני דנון: האחד, המתקן בכלא גבעון, מתקן שהוועדה ערכה בו סיור לפני מספר חודשים.
דני דנון: הוועדה התרשמה מהתנאים המחפירים בהם נמצאים הילדים.
דני דנון: כאשר אני מדבר על תנאים מחפירים, אני לא בא בטענות לשירות בתי הסוהר שעושה מאמץ וכל מה שהוא יכול כדי להיטיב עם אותם ילדים ובני נוער, אבל כששמים 6 ילדים בתא מעצר עם סורגים ויש להם חצר טיולים קטנה, הדבר הזה הוא חמור.
דני דנון: עם כל הרצון הטוב והניסיונות להקל, זה לא המקום להחזיק בו ילדים.
דני דנון: המתקן השני נמצא ב"סהרונים" ולפי הדיווחים שקיבלנו, המספרים שם גדלים מידי יום וילדים מוחזקים בתנאים שאסור להחזיק בהם ילדים.
דני דנון: בדיון היום לא ניכנס לסוגיות השונות הקשורות בבעיית הפליטים, לגבי עמדת המדינה, לגבי גירוש ודברים אחרים.
דני דנון: אני רוצה להתעמק בנושא של החזקת קטינים בתנאי מעצר או מאסר.
דני דנון: ישנו ניסיון של חבר הכנסת הורוביץ, שלי ושל חברי כנסת נוספים לשנות את החוק בנושא.
דני דנון: אני יודע שבמשרד המשפטים נערכת גם עבודת מטה מקיפה.
דני דנון: אשמח לשמוע התייחסות ממשרד המשפטים, איפה אנחנו עומדים בתיקון החוק.
דני דנון: ראשית, אבקש לקבל נתונים משירות בתי הסוהר על מספר הילדים.
דני דנון: כמה ילדים מוחזקים במתקן "גבעון" וכמה מוחזקים במתקן "סהרונים"?
עפרה קלינגר: אני ראש חטיבת הכליאה.
עפרה קלינגר: לצידי נמצא משה ביבס, מפקד "סהרונים".
עפרה קלינגר: הנתונים המספריים הם שבמתקן "גבעון" יש כרגע 47 קטינים ממתינים להרחקה, וב"סהרונים" יש 10.
דני דנון: אנחנו מדברים על קטינים לא מלווים.
עפרה קלינגר: נכון.
עפרה קלינגר: 5 מהם נקבעו אתמול בסביבות הצהריים כספק קטינים ו-5 נוספים מהערב שקודם.
דני דנון: מה זמן השהייה הממוצע במתקן "גבעון"?
דני דנון: נשאל אחרת.
דני דנון: כמה זמן נמצא שם הקטין הכי ותיק?
עפרה קלינגר: אני צריכה להסתכל בנתונים אבל בשבועות האחרונים אין בכלל תזוזה מ"גבעון".
עפרה קלינגר: הוותיק ביותר שיש לנו הוא מחודש אפריל.
עפרה קלינגר: ב"סהרונים" ברובם נמצאים 24 שעות.
קריאה: יש קטינים מ-2009.
עפרה קלינגר: לי אין נתון כזה, אולי פספסתי אותם.
עפרה קלינגר: נכון, לפי רישומי יש אחד מדצמבר 2009.
קריאה: יש גם מינואר ומפברואר.
דני דנון: אבקש שתבדקו את הנתון הזה.
דני דנון: אני מתרשם שמתקן "גבעון" מתמלא.
עופרה קלינגר: הוא מלא עד אפס מקום.
דני דנון: כשהייתי שם בסיור היו שם 18 בני נוער ועכשיו מדברים על תפוסה מלאה של המתקן.
דני דנון: אני מניח שבגלל שהוא מלא, נשארים אנשים ב"סהרונים" ולא מועברים.
עופרה קלינגר: נכון.
דני דנון: חבר הכנסת ניצן הורוביץ, בבקשה.
ניצן הורוביץ: תודה ליושב ראש הוועדה, חבר הכנסת דני דנון על המעורבות שלו ועל העזרה שלו בנושאים האלה.
ניצן הורוביץ: הנושא הזה הוא בעל חשיבות גדולה ביותר ואנחנו כבר נדרשים לו חודשים ארוכים, למרבה הצער, אל מול בירוקרטיה ממשלתית שלא מובנת לי.
ניצן הורוביץ: יש פה כמה אנשי משרדי ממשלה שמטפלים בנושא וכמה לא נמצאים.
ניצן הורוביץ: הטיפול הוא בבחינת מחפיר, כשלוקחים בחשבון שמדובר בילדים שנמצאים בבית כלא.
ניצן הורוביץ: לשהות בבית כלא או למעצר בבית סוהר יש תכלית אחת וזה לקראת הגירוש.
ניצן הורוביץ: ברגע שמדובר באנשים או בילדים שהם לא ברי גירוש - והרי כאן מדובר באריתראים, ולשם לא ניתן לגרש, אין תכלית למעצר הזה.
ניצן הורוביץ: כל המעצר הזה הוא איזה מן תחנת עיכוב כזאת, שלפעמים לוקחת חודשים ארוכים, עד שמסדרים אותם באיזו פנימייה או בכפר נוער.
ניצן הורוביץ: מרגע שיודעים שיש כפרי נוער ופנימיות וסידורים שאפשר לקבל את הילדים באופן מיידי, אני לא מבין מה תכלית כליאתם בבית הכלא.
ניצן הורוביץ: זה מנוגד – תשמעו, הרי אפילו היה כבר צו על תנאי של בית המשפט העליון.
ניצן הורוביץ: הסיפור הוא כזה.
ניצן הורוביץ: מגיעים קטינים בלתי מלווים לישראל.
ניצן הורוביץ: מדובר באנשים שמגיעים בלתי מלווים ללא הוריהם, חלק איבדו את הוריהם בדרך, חלק יצאו לבד, עברו מסע קשה ביותר.
ניצן הורוביץ: הקטינים האלה – אני לא מטיל דופי בשירות בתי הסוהר, כי הפילו את העניין הזה על שירות בתי הסוהר.
ניצן הורוביץ: בתי הסוהר צריכים לטפל ולכלוא עבריינים שהורשעו על ידי בית משפט ונדונו לעונשי מאסר.
ניצן הורוביץ: לא מדובר באוכלוסיה של ילדים קטינים, שהם לא ברי גירוש, אין עילת מעצר ואין שום סיבה להחזיק אותם בכלא.
ניצן הורוביץ: זה אפילו מעבר להומניטארי, זה דבר בסיסי שבכלל לא צריך להתקיים פה.
ניצן הורוביץ: ברמה העקרונית הזאת יש כביכול הסכמה מצד משרדי הממשלה, אבל כשאנחנו מדברים עם הגורמים השונים במשרדי הממשלה, כל אחד מנסה לתקוע את זה באיזה תירוצים שהם באמת לא לכבודה של ממשלת ישראל ושל מדינת ישראל.
ניצן הורוביץ: אני חושב שהמצב הזה צריך להיפסק כבר.
ניצן הורוביץ: כל יום שזה נמשך זאת באמת בושה לכולנו.
ניצן הורוביץ: אין תכלית למעצרים האלה.
ניצן הורוביץ: אני יכול לומר לכם מה המספרים.
ניצן הורוביץ: בכלא גבעון יש עכשיו 47 קטינים כלואים, כמעט כולם מאריתראה ולכן הם לא ברי גירוש.
ניצן הורוביץ: מתוך כמה עשרות הקטינים האלה, יש שניים שנמצאים 5 חודשים בכלא.
ניצן הורוביץ: יש3 שנמצאים 4 חודשים בכלא, יש 5 שנמצאים 5 חודשים בכלא, ויש 24 שנמצאים חודשיים בכלא.
ניצן הורוביץ: אם הייתם אומרים לי שיש היגיון במעצר הזה, שהם מסוכנים, שרוצים לשים אותם במעצר כדי להבטיח את גירושם, היה אפשר לדבר.
ניצן הורוביץ: אני גם לא חסיד של העניין הזה, אבל אפילו אתם אומרים שאין עילה למעצר הזה אז לשם מה להחזיק אותם בשירות בתי הסוהר?
ניצן הורוביץ: לשם מה להטיל על בתי הסוהר תיק של טיפול בקטינים?
ניצן הורוביץ: בתי הסוהר לא אמורים לטפל בקטינים.
ניצן הורוביץ: אין להם את האמצעים, אין להם את התנאים, אין להם את כוח האדם, אין להם את התקציב, זה לא המנדט שלהם.
ניצן הורוביץ: אני חושב שברירת המחדל הזה, שכשמגיע קטין לא מלווה לישראל מייד שמים אותו בכלא כי ככה, כי זה ככה.
ניצן הורוביץ: שלא ימכרו סיפורים שיש איזה סיבות, זה פשוט ככה, זה סתם, כי אחרים לא רוצים לקחת את האחריות.
ניצן הורוביץ: כשאני שומע, אדוני היושב ראש, ואומרים לי מנהל מוסדות נוער – הרי יש להם ניסיון בזה כי הם קלטו בעבר קטינים.