GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איה ברדני: האמא שלי קיבלה בום בסוף השנה כשראתה את התעודה עם משהו כמו 80 או 90 חיסורים במחצית, ואז פנו ליועצת לברר מה קרה.
איה ברדני: את החברים זה לא ממש עניין, כי לא הייתי "מקובלת" ואף אחד לא הרגיש בחסרוני.
דני דנון: תודה איה.
דני דנון: אני רוצה לבקש ממרכז המחקר והמידע של הכנסת, אתי וייסבלאי שהכינה עבורנו מסמך בנושא, למסור לנו ראשית את ההדגשים של הנתונים בארץ, אני לא יודע כמה יודעים עד כמה המספרים מפחידים ושהם מתחילים בגיל מאוד צעיר, אם אפשר גם לגעת בנקודה הזאת בבקשה.
אתי וייסבלאי: יש סקרים שנערכו גם בשנת 2003 והאחרון שבהם בשנת 2006.
אתי וייסבלאי: המחקרים בדקו התנהגות של בני נוער ובין השאר התנהגויות סיכון להפרעות אכילה.
אתי וייסבלאי: הסקרים מצאו שאכן ילדים ובני נוער החל מגיל מאוד צעיר ביקורתיים מאוד כלפי הגוף שלהם, הם חושבים שהם שמנים מדי, הם מודאגים שהם עלולים להשמין והם פועלים כדי לאבד ממשקלם ולמנוע השמנה.
אתי וייסבלאי: בערך כ- 30% מהתלמידות, יש נתונים על ילדות מגיל 13, גיל 15 שעושות דיאטה וחלק גדול מהן ללא הדרכה.
אתי וייסבלאי: יש נתונים על כ- 155 מהתלמידים שאי פעם ביצועו פעולות כמו הקאה כדי למנוע תחושת מלאות ושובע.
אתי וייסבלאי: הסקר הזה בדק התנהגויות סיכון, ומה שלא הצלחנו למצוא כדי להציג במסמך שלנו כמה ילדים ובני נוער לוקים בהפרעות אכילה.
רחל אדטו: קיבלנו הערכה מבית החולים תל השומר שאם יש כ- 250,000 בני נוער בגילאים
רחל אדטו: שעד גיל 18, יש כ- 25,000 ילדים עם הפרעות אכילה שונות, אני לא מדברת על אנורקסיה ממש אבל בתחום הפרעות אכילה יש כ- 25,000 ילדים וילדות עם הפרעת אכילה.
אתי וייסבלאי: נכון ואלו הערכות שנעשו לפי סקרים שאומרות שבערך 1% מהאוכלוסייה לוקה בהפרעות אכילה.
אתי וייסבלאי: אבל כשניסינו לברר בפועל עם קופות החולים, עם המחלקות לבריאות הנפש כמה אנשים הגיעו אליהם, קיבלנו מספרים מאוד מאוד נמוכים שלא משקפים את התופעה ומעידים על כך שיש תת אבחון ושהאנשים לא מטופלים בזמן וזה מאוד בעייתי.
אתי וייסבלאי: מהסיבה הזאת פנינו למערכת החינוך והבריאות כדי לברר מה הם עושים כדי לאתר, כדי למנוע - -
דני דנון: מה התגובה שקיבלת מהפניה אליהם?
אתי וייסבלאי: ראינו שיש פעילות אבל היא חלקית, היא נקודתית, ולא מתואמת כל כך בין הגורמים השונים שעוסקים בזה.
אתי וייסבלאי: במערכת החינוך באופן כללי, הנושא מופקד בידי היועץ או הפסיכולוג החינוכי.
אורלי לוי אבקסיס: ברוב בתי הספר, הם פשוט לא נמצאים.
אתי וייסבלאי: לא.
אתי וייסבלאי: ברוב בתי הספר הם כן, אבל יש הרבה בתי ספר שהם לא נמצאים בהם.
אתי וייסבלאי: עובדי ההוראה עצמם, ובמיוחד מורים לספורט או מאמנים שפועלים עם קבוצות סיכון, מקבלים מעט מאוד הדרכה בנושא הזה.
אתי וייסבלאי: בדיקות סקר לתלמידים שלאו דווקא נועדו לאתר הפרעות אכילה אבל הן יכולות להוות איזה מדד, נערכות אחת לשנתיים וגם לזה אין כיסוי מלא וזה נבדק עד כיתות ט'.
אתי וייסבלאי: למעשה ולאחר מכן לא נעשה דבר מהסוג הזה.
אתי וייסבלאי: משרד הבריאות עצמו מפיק קצת חומרים פרסומיים בנושא הפרעות אכילה, אבל עושה מעט מאוד מעבר לזה.
אתי וייסבלאי: יש שתי קופות חולים שמקיימות פעילות בנושא - מכבי שירותי בריאות וקופת חולים מאוחדת השיבו שיש להן פעילות ויש גם הנחיות לרופאים על איזה מקרים עליהם לשים לב.
דני דנון: הם העבירו את מספר המקרים בהם הם מטפלים?
אתי וייסבלאי: במכבי שירותי בריאות הנתונים שהעבירו אלינו מופיעים במסמך.
אתי וייסבלאי: בשנת 2008 היו כמעט 1,000 ילדים ובני נוער שאובחנו כלוקים בהפרעת אכילה מסוג כלשהו.
אתי וייסבלאי: קופת חולים מאוחדת מסרה שהערכות הן יותר כלליות וגם בפילוחים אחרים, והמספר הוא כ- 500 ילדים ובני נוער שאובחנו בשנת 2008 ובשנת 2007.
דני דנון: אני רוצה לראשית להדגיש שמדובר גם במחלת האנורקסיה וגם בבולימיה.
דני דנון: נוטים יותר להתייחס לאנורקסיה, אבל שתיהן הפרעות אכילה וחשוב להדגיש את זה.
דני דנון: רציתי לשאול את איה, מה היה משקל המינימום שלך?
איה ברדני: 26 קילו ו- 800 גרם, הייתי אז בת 19.5.
דני דנון: אני אבקש מעדי ברקן, להתייחס לנושא שעולה פה וגם על מה שעלה מחברי הכנסת בנושא ההגבלות לדוגמניות שמהוות מדד, כלומר שנגביל את המושג של דוגמניות רזות מדי, שמהוות מודל לחיקוי.
דני דנון: הייתי רוצה לשמוע מה עמדתך בנושא.
עדי ברקן: יש מושג חדש והוא 'רזה מדי', כי זה לא היה קיים עד היום.
עדי ברקן: לא תיארתי לעצמי שהיו כאן תלמידים היום.
דני דנון: בכל וועדה של זכויות הילד אנחנו מזמינים תלמידים.
עדי ברקן: באתי לספר לכם שאני מבלה בבתי ספר ואני מוצא שהצבע השחור מאוד מאוד בולט מכף רגל ועד ראש.
עדי ברקן: הנה יש לנו הוכחה לכך ולא משנה אם הבחורות מאוד רזות, הצבע השחור בולט ולא בגלל שהוא אופנתי, הוא עושה את העבודה.
אורלי לוי אבקסיס: או שאני עיוורת צבעים, או שאתם רואים צבעים שאני לא רואה.
עדי ברקן: אני מדבר על המקום שהן בודקות.
אורלי לוי אבקסיס: זה צבע שמשתלב יפה עם צבעים אחרים.
עדי ברקן: נורא קל להפיל את זה על האופנה, בואו ניגש לנקודה העיקרית.
עדי ברקן: אם נשים לב איפה מונחות הידיים של הבנות האלה כאן , הן תמיד על הבטן, כי אם חס וחלילה יש איזה קפל קטן, זה גם מאפיין.
עדי ברקן: אני מעביר לכם את הרשמים שלי מהעשור האחרון, ואנחנו מקבלים את זה בתמונה מלאה.
דני דנון: אני כבר אומר שאני לא מסכים עם מה שהוא אומר, אתן תגיבו על כך.
עדי ברקן: אני בסך הכל מדבר על המציאות.
עדי ברקן: לפני כחמש עשרה שנה, רוב הדוגמניות שצולמנו למודל היו במידה 38, שזה סביר.
עדי ברקן: היום, דוגמנית במידה של 38 מובילה קמפיין של מידות גדולות.
עדי ברקן: אנחנו איבדנו שתי מידות, בעשור או בחמש עשרה שנה האחרונות.
עדי ברקן: זו הסיבה שילדה שיש לה קצת שומן תמיד תשב עם הידיים על המקום, ותמיד תמשוך את הסוודר למטה.
עדי ברקן: זו הסיבה שנשים בגילאי 20 או 30, יושבות תמיד עם התיק מונח על הרגליים, סוג של הגנה.
עדי ברקן: זה מגיע מאיזה מקום.
עדי ברקן: למה איה לא הייתה מקובלת?
עדי ברקן: אני ראיתי את התמונות של איה והיא לא הייתה שמנה, לנורמה החברתית של היום היה לה עודף של 3 קילוגרם.
עדי ברקן: זה הספיק, כדי להגיד שאיה לא מקובלת.
עדי ברקן: היום לצערי, לא משנה כמה הילד אינטליגנטי וחכם, השאלה כמה הוא מקובל.
עדי ברקן: המקובלות לא נקבעת לפי הציונים בסוף השנה, אלא כמה הילד נראה או כמה הילדה נראית טוב.
עדי ברקן: בדקנו מה נקרא נראה או נראית טוב.
עדי ברקן: לפני כל הרצאה שלי, חילקנו שאלונים בבתי הספר ובקשנו מתלמידי התיכון להגיד מה הן התכונות או המעלות שצריך כדי להיות מקובל.
עדי ברקן: התשובה הייתה רזה, גבוהה וציצים.
עדי ברקן: אף אחד לא דיבר על האישיות, אף אחד לא ציין שהיא צריכה להיות חכמה ואינטליגנטית ועם הישגים בלימודים.
עדי ברקן: התשובות היו רזה, גבוהה ועם ציצים.
עדי ברקן: מה זה רזה?
עדי ברקן: רזה זה 38, 42, 24?
עדי ברקן: לכן אני אומר שיש לטפל בנושא במקביל.
עדי ברקן: התעשייה במדינת ישראל, ורוב הבנות שאתן רואות בטלוויזיה, נמצאות בתת תזונה.
עדי ברקן: רובן המכריע, נמצא שם ומבלי להזכיר שמות, אנחנו נראה תכף חלק מהתמונות, כולכן מעריצות אותן, כולכן רוצות להיראות כמוהן.
עדי ברקן: אין לכן מושג איזה חיים אומללים הן עוברות.
עדי ברקן: אני רואה אותן כשהן מגיעות לאודישן, אני רואה אותן כשהן מגיעות לצילומים, אני רואה אותן בצילומים.
עדי ברקן: אגב, לפני כחמש עשרה שש עשרה שנה, היינו מצלמים אופנה ובשעה 12:00 הייתה הפסקת צהריים, מזמינים פיצה, מזמינים אוכל, הייתה הפסקת צהריים של שעה ולא פחות.
עדי ברקן: היום ההפסקות הן עשר דקות.
עדי ברקן: למה?
עדי ברקן: כי היום לא צריך לאכול.
עדי ברקן: יוצאים, מעשנים שתי סיגריות ונגמר הסיפור.
עדי ברקן: אבל מה?
עדי ברקן: האווירה השתנתה, אין בדיחות, אין חיוכים ויש עצבות.
עדי ברקן: בחורה רזה בלי מותן עומדת מסכנה, כי היא קיבלה 500 דולר והיא מקללת את היום שהיא נולדה, ומחכה לשעה שש בערב כדי לחזור הביתה.
דני דנון: אתה הבאת איתך תמונות, אני הייתי רוצה שנראה קודם את התמונות ואני מבקש שאחר כך נתמקד בנושא של הדוגמניות.
דני דנון: כלומר איך אפשר לשנות את מה שקורה היום כשמגיע עורך או צלם שמתייחס לרזה ולרזה יותר, ואנחנו רואים לאן אנחנו מגיעים.
דני דנון: בנושא הזה, אני רוצה שתיגע אחרי שנראה את התמונות.
עדי ברקן: אנחנו נראה תמונות של מספר בחורות מוכרות מקמפיינים בינלאומיים ומקמפיינים בארץ, כלומר מה שאנחנו רואים בטלוויזיה ובשלטי חוצות.
עדי ברקן: בעצם נשאל אחר כך את הנערות האם יש מישהי שחושבת שהיא יכולה להראות כמו הבחורה בתמונה.
עדי ברקן: אותה בחורה בתמונה גם לא נראית כך.
עדי ברקן: אנחנו רואים עכשיו, תמונות שממחישות את ההבדל בין רזה לרזה מדי.
עדי ברקן: הבדל קטן, ורובם יגידו על מה מדובר כאן, הרי זה שום דבר וזו עבודת פוטושופ מינימלית.
עדי ברקן: תסתכלו על העצם פה למעלה, תסתכלו כי אנחנו נלך ונרד בהדרגה עד שנגיע לנקודה האמיתית.
עדי ברקן: הנה תמונה עם הבדל קטן מאוד.
עדי ברקן: בתמונה כאן רואים ניצוץ של אישה, כאן אנחנו רואים ילד קטן.
עדי ברקן: זה גוף של אישה?
עדי ברקן: כך אישה צריכה להיראות?
עדי ברקן: איפה המותן.
עדי ברקן: אנחנו גדלנו על זה וזה נעלם.
עדי ברקן: הנה עוד תמונה גבולית.
דני דנון: אצל מי שעורך את אותן תמונות, מתי התחילה המגמה הזאת?
עדי ברקן: נמצאת כאן איתי איריס פנחסי שהייתה עורכת שבועון לאישה בסוף שנות התשעים, אני עשיתי רק את צילומי השער והיא יכולה להעיד ולהגיד לך כמה מאות קילוגרם היו מורידים בכל פסטיבל של מלכות יופי.
עדי ברקן: מגיע חודש ינואר מתחילים להוריד, 300, 400 קילוגרם.
עדי ברקן: היא יכולה לומר לך.
עדי ברקן: הקטסטרופה התחילה משנת 1996, 1997.
עדי ברקן: כשאני זכיתי בתואר צלם השנה בשנת 1995, התמונות שלי לא היו פוטושופ, זכיתי בתואר צלם השנה והדוגמנית שלי הייתה הילה מרין, מידה 38 ועשתה 3.5 מיליון דולר בחוץ לארץ ולא קרה כלום.
עדי ברקן: הקטסטרופה התחילה כשאנחנו הפכנו להיות עם הערוצים המסחריים, כי כל עוד שלקחת את התקופה הקודמת של תמי בן עמי ודוגמניות שלא הופיעו בטלוויזיה ההשפעה שלהן על בני הנוער הייתה מאוד קטנה.
עדי ברקן: ברגע שהדוגמניות התחילו לדבר ופתאום יש סדרות טלוויזיה, יומני נוער.
עדי ברקן: קמים בבוקר ואומרים מה שהיא אוכלת גם אני רוצה לאכול.
דני דנון: נושא הפוטושופ הוא תופעה עולמית, ולא רק בישראל עורכים תמונות.
דני דנון: האם אנחנו מכירים מהעולם מקום בו טיפלו בחקיקה בנושא הפוטושופ, בנושא הדוגמניות או שאנחנו מנסים לעשות כאן משהו חדשני?
עדי ברקן: במקביל אלינו, בצרפת ובספרד, עברו תהליכים מסוימים.
עדי ברקן: אני מניח שאנחנו נצא תוך כמה חודשים.
עדי ברקן: בפריז זה עובר ועובדים על BMI וזה עובר.
עדי ברקן: בנושא הפוטושופ יש ויכוח מה מותר ומה אסור.
עדי ברקן: יכול להיות שיש שם פשרה מסוימת כמו להכניס לוגו מסוים שיזהיר שהתמונה הזאת מרוטשת, ראו הוזהרתם, כמו שאנחנו מוזהרים על גבי קופסאות הסיגריות.
עדי ברקן: אני רוצה להמשיך עם עוד תמונה ונגיע לתמונה שאתן מכירות.
עדי ברקן: הנה בחורה מדהימה שהייתה מלכת יופי, היא מדהימה.
עדי ברקן: באו נראה מה קרה לאותה בחורה כשנכנסה לעולם הזוהר, גל גדות.
עדי ברקן: מדהימה.
עדי ברקן: זו אותה בחורה בתמונות.
אורלי לוי אבקסיס: וזה עם עריכה של הפוטושופ?
עדי ברקן: לא.
עדי ברקן: זו הפרסומת של "קסטרו".
עדי ברקן: הם טוענים שלא, ושהכל בסדר.
עדי ברקן: מי אני?
עדי ברקן: ואני לא צריך תביעות על הוצאת דיבה.
עדי ברקן: קח את הדוגמנית היום, היא לא עברה ניתוחים ולא שברו לה את העצמות, היא לא עברה כאן שום שינוי, זו גל גדות אחרי תהליך של "רוצה להיות כוכבת".
עדי ברקן: היא לא עשתה את זה וזה בטוח שהכניסו אותה למצב שאם את רוצה את חייבת להיות.
עדי ברקן: אלו התמונות שהבחורות רואות בבוקר ובערב, והן רוצות להיראות כמו הפרסומת של "קסטרו".
דני דנון: מיד תתייחסנה חברות הכנסת רחל אדטו ואורלי לוי-אבקסיס לנושא, קודם לכן אני רוצה לבקש מפרופסור איתן בכר, פסיכולוג ראשי בבית החולים הדסה, מומחה להפרעות אכילה להתייחס לנושא הזה מנקודת מבט רפואית וגם מתוך השיחות הרבות שאתה מנהל עם מטופלות.
דני דנון: ברור לנו שזו לא הסיבה היחידה ויש מספר מרכיבים, אבל ממה שאנחנו רואים כאן מהפוטושופ, עד כמה השפעת הדוגמניות מהווה מרכיב במחלה.
איתן בכר: אני בעצם רוצה לפתוח במה שאתה חבר הכנסת דני דנון אמרת בפתח הדיון וגם עכשיו כשאתה אומר שקשה מדעית להבחין מה משקלו של הגורם הזה.
איתן בכר: אני חושב שבדיון הזה אנחנו עושים משהו שהוא הרבה יותר חשוב מהמשקל המדויק והמדעי של השפעת חשיפת מודל היופי הזה של הדוגמנות על תופעת האנורקסיה.
איתן בכר: אנחנו עושים משהו חשוב כי זה גורם שאנחנו יכולים לשלוט בו, יכולים להסיר אותו בחקיקה המבורכת שלכם.
איתן בכר: הגורמים האחרים שקיימים הם גורמים אישיותיים, קוגניטיביים ואחרים אותם אנחנו צריכים להסיר, ואנחנו מסירים אותם בטיפול ארוך.
איתן בכר: המניעה היא חשובה מאוד וגם מסובכת מאוד.
איתן בכר: החקיקה הזאת זה משהו שאנחנו יכולים לעשות יחסית די בקלות, אתם צריכים לדעת איך אוכפים אחר כך.
איתן בכר: לפחות זה פקטור שאנחנו יכולים להסיר אותו.
איתן בכר: ישנה חשיבות עקרונית לעניין כי אנחנו משדרים בזה שאסור להתעלל בגוף.
איתן בכר: אסור להתעלל בגוף לצרכים מסחריים, אסור להתעלל בגוף לשום צורך, אסור שיכתיבו מודל של מצוינות שכל מי ששונה ממנו מרגיש נחות.
איתן בכר: כלומר החשיבות כאן היא למסרים שהם הרבה יותר רחבים מהמחלה.
איתן בכר: לגבי התרומה של זה למחלה, אנחנו יודעים שיש ארצות שבהן הופיעו אמצעי התקשורת המערביים, למשל כשהעולם המזרחי נפתח לתקשורת המערבית, יש מחקרים מאלפים על איי פיג'י, דרום אפריקה ומדינות אחרות.
איתן בכר: אומנם ישנם עוד פקטורים למערביות שמשפיעים ולא רק המודל היופי הזה, אבל כשהגיעה התקשורת המערבית השיעור של האנורקסיה קפץ לפעמים עד פי 7.
איתן בכר: זה מוכיח את העוצמה.
איתן בכר: מה שעוד חמור במודל היופי הזה בתקשורת שהוא מעכב את האבחון של המחלה, כי אם סימנים ראשונים של דיאטה היו צריכים לעורר דאגה אצל הורים או מורים, נוטים לחשוב שזה חלק ממגמה מקובלת, רווחת וכמעט לגיטימית להיות רזים, זה מעכב את האבחון של המחלה ואת הטיפול המוקדם במחלה.
דני דנון: משיחות שלך עם מטופלות, האם החוק הזה היה עובר לפני עשרים שנה, האם לדעתך מספר המטופלות שמגיעות אליך או למחלקות אחרות היה יורד?
איתן בכר: אתה שואל שאלה שגם אני כאיש מדע מרגיש מחויב להתייחס אליה מדעית, פתחת ואמרת שקשה להבחין מדעית מה משקל הפקטור הזה.
איתן בכר: עדיין הוא קיים.
איתן בכר: סיפרתי על העלייה בארצות השונות כי זה מעבר לשיחות שאני מקיים.
איתן בכר: אתה רואה מה קורה בארצות שנפתחו לתקשורת מערבית.
איתן בכר: זה בלי ספק פקטור.
איתן בכר: אני אומר שוב שגם אם לא נדע את עצמתו המדויקת נוכל להסיר אותו בקלות, כשאנחנו מסירים אותו אנחנו מעבירים מסרים חשובים, אנחנו מקלים על אבחון מוקדם של המקרים הסוטים.
דני דנון: אני מבקש מחברת הכנסת רחל אדטו שהיא מיוזמות החוק יחד איתי, החוק החשוב שאליו אנחנו מתייחסים, לומר מספר מילים ואחר כך נבקש ממערכת החינוך וגם מהתלמידות לתאר מה קורה בפועל.
דני דנון: ממשרד החינוך נרצה לשמוע מה נעשה כדי לאתר ולטפל בנושא הזה עוד בשלבי הניצוצות שלו, ואיך מטפלים במקרים שקשה לומר אבודים, של בנות שמתאשפזות, משתחררות וחוזרות לאשפוז.
דני דנון: אולי מורה או יועצת בתוך המערכת יכולה לאתר את המקרה האחד ולחסוך חיים ומיליוני שקלים למדינת ישראל.
אורלי לוי אבקסיס: אם היו אחיות בבתי הספר, הפיקוח על הילדים האלה היה באופן שיטתי, פיקוח מתמשך ויום יומי, מה שלא קיים, היום היועצות החינוכיות אינן נמצאות בתוך בית הספר.
אורלי לוי אבקסיס: זה אומר שהפיקוח בכלל הופר.
רחל אדטו: במהלך השנה האחרונה, היום מלאה בדיוק שנה מאז שנבחרתי לכנסת, יש לי אי אלו הצעות חוק שהגשתי, מרביתן קשורות למערכת הבריאות.
רחל אדטו: אין הצעות חוק שאני כל כך מזדהה איתן ורואה את החשיבות שלהן, מתפללת ומייחלת שהן תעבורנה ותהפוכנה להיות חוק כמו הצעת החוק הזאת.
רחל אדטו: הצעת החוק הזאת בעייני גם כרופאה ובעיקר בקטע שלי כרופאת נשים שהכירה את האנורקסיה מצד ההפרעות במחזור שהגיעו אלי וזו הייתה החשיפה העיקרית שלי.
רחל אדטו: בהצעת החוק הזאת זכיתי בלא מעט ביקורת בטוקבקים כאלה ואחרים, "פגיעה בחופש העיסוק, מה אני מתלבשת על הפוטשופ?, זו הצעה פופוליסטית", זכיתי בלא מעט קיטונות של ביקורת.
רחל אדטו: מאידך, הכמות של הפידבקים המאוד מאוד חיוביים שהגיעו, והם הגיעו דווקא מאיפה מהמקום שרציתי שיגיעו כמו מאמהות, הורים ומאנשי מקצוע.
רחל אדטו: נוגעים ללב היו כמה הודעות שהגיעו לפייסבוק ולאתר, אמרה לי בחורה שהייתה מוכנה להיחשף אבל לא אזכיר את שמה, שחייה כבר גמורים, היא באנורקסיה קשה כבר 9 שנים והיא בדרך למות, אבל היא כל כך שמחה שמישהו מעלה את הקשר הזה בין תדמית הגוף לבין התקשורת משום שהיא התחילה כך.
רחל אדטו: היא התחילה בדיאטה כי רצתה להיות דוגמנית, היום היא אומרת "היום אני אבודה כי אני הולכת למות".
רחל אדטו: יותר נוגע ללב מזה אין, ולכן אני רואה את הקשר החשוב הזה.
רחל אדטו: אנחנו נוגעים כאן בדברים רבים, בשבועיים האחרונים הייתי בחיפה במחלקה להפרעות אכילה והיינו במשותף בתל השומר במחלקה אצל דוקטור איתן גור, גם שם עשינו דיון עם הבנות שהיו בקבוצת טיפול בדיוק באותו זמן ונתנו לנו לדבר, בחיפה נתנו לנו לדבר עם ההורים, כולם הזדהו וידעו, ולא מאיתנו, הם ידעו כולם על נושא החוק, כולם ברכו.
רחל אדטו: מאידך בתל השומר הבנות, למעט אחת, אמרו שככה זה היה אצלן.
רחל אדטו: , אנחנו רואים שלתקשורת יש משמעות מאוד גדולה.
רחל אדטו: הכוונה היא לאו דווקא דוגמניות המסלול, לא רק אלה אלא גם זה שמפרסם את "הבמבה", וזה עם "המילקי" וזה שמפרסם דברים אחרים - וכאן הקשר.
רחל אדטו: זה לא הרצון לפגוע באף דוגמנית מסלול.
רחל אדטו: הדוגמניות לא היו מבחינתנו בכלל המטרה, כל המטרה הייתה להביא את הקשר בין מה זה מודל יופי, מהי תדמית גוף לבין הנושא של ההרעבה העצמית עד למקרה שזה מביא.
רחל אדטו: חשוב להזכיר שאנורקסיה זו מחלה שמתים ממנה ולכן צריך להגיד ולהדגיש שאנחנו חייבים להתגייס בכל דרך.
רחל אדטו: זו מחלה ככל מחלה ממארת אחרת.
רחל אדטו: כי ברגע שהאנורקסיה מתחילה להתדרדר יש לה כמעט דרך אחת.
רחל אדטו: כשהיינו בתל השומר דיברנו עם בחורה בת 25, גובה 1,78 ושוקלת 25 קילוגרם.
רחל אדטו: זה ברור לכל המבקרים ולכל אחד שאומר שאנורקסיה היא מחלה קשה כמו כל מחלה ממארת אחרת.
רחל אדטו: ככה אנחנו צריכים להתייחס.
רחל אדטו: ולכן ההתגייסות צריכה להיות בכל כיוון ואם אנחנו מדברים על משרד החינוך ועל המפקחות בבתי הספר, ועל הערנות של ההורים - ערנות ההורים זה חלק מהדבר המאוד מאוד חשוב.
רחל אדטו: אחד הדברים שמאוד מבורך לעשות ולכן ההתגייסות של התקשורת במקרה הזה הייתה נהדרת, והיא שהעלתה את הנושא הזה על סדר היום והרבה נכתב על זה.
רחל אדטו: באותו רגע שמעלים את זה בתקשורת פתאום הורים אומרים "וואלה, הבן שלי, הבת שלי חל בהם שינוי, איפה הם נעלמים, למה הם ירדו במשקל", פתאום הדברים האלה מתחילים להבזיק.
רחל אדטו: היו אבות שאמרו "לא ידענו, לא שמנו לב, לא ראינו".
רחל אדטו: זה אחד הדברים החשובים שאנחנו עושים עכשיו כאן, כל דבר ובמיוחד שזה מצולם גם בערוץ הכנסת שיש לו אחוז צפייה, אבל כל דבר כזה הוא עוד צעד אחד במודעות.
רחל אדטו: בשורה התחתונה וכדי לסכם, מי חשוב שיתגייסו?
רחל אדטו: כולם חשוב שיתגייסו.
רחל אדטו: דעת הקהל חשוב שתתגייס, משרד החינוך חשוב שיתגייס, כי אם אנחנו מדברים על הגילאים הקריטיים האלה, והצבא חשוב שיתגייס כי צריך גם לזהות את המקרים האלה בצבא, והצבא משחרר את הבנות האלה ולא מתעסק איתן.
רחל אדטו: חשוב שכל נושא האנורקסיה יכנס לתוך בריאות הנפש כדי שיהיה לזה מישהו שיממן, ולא שההורים יצטרכו לממן את הטיפולים האלה בעצמם.
רחל אדטו: אנורקסיה עד גיל 18 נכללת בשירות של קופות חולים ואחרי גיל 18 כל אחת הולכת או הולך לנפשו, ואם ההורים או מישהו יכולים לממן זה בסדר אבל אם לא אין מי שיממן את המקרים האלה.
רחל אדטו: הדיון הציבורי התחיל כאן, הוא התחיל בוועדה לפניות הציבור, עדי ברקן מנהל את הנושא הזה בדרכו ביד רמה.
רחל אדטו: התגייסות כל המערכת לנושא הזה חשובה כי הנושא הזה הוא מרכזי, הוא חשוב.
רחל אדטו: כמו שהתחלתי ואמרתי אני רואה בחוק הזה חוק חשוב, אני מקווה שלא שיקולי קואליציה או אופוזיציה יפילו אותו, אלא נצליח להעביר אותו.
רחל אדטו: זה יהיה הצעד הראשון וזה נוגע בדבר אחד אבל זה יהיה הצעד הראשון, זה צעד אחד שקושר וגוזם את הנושא של מה זה מודל יופי.
דני דנון: תודה רבה דוקטור רחל אדטו.
דני דנון: אמרת קואליציה אופוזיציה, ראיתי את הבנות ואת הבנים ואין מגזר אחד של האוכלוסייה שלא נפגע, יש חרדים, יש ערבים, יש עשירים, יש עניים יש מכולם.
אורלי לוי אבקסיס: תסלחו לי שאני באה לשים איזה מקל באותה תופעה.
אורלי לוי אבקסיס: לדעתי, אנחנו חוטאים לדיון כי לשים את מלוא תשומת הלב על נושא הדוגמניות, וזה לא בגלל שאני באה מהתחום, תמיד שמרתי על המשקל שאולי היה פעם, ועדי ברקן אמר את זה, משקל שהיה שונה מהמשקל הרצוי כשאנחנו מדברים על התקופה של הירואין שיק, המאוד רזון.
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה להזכיר לכם, שמאז ותמיד היו דוגמאות ודוגמניות.
אורלי לוי אבקסיס: טוויגי התחילה את הסיפור של הרזון וזה היה הרבה לפני תקופתי, והרבה לפני כן.
אורלי לוי אבקסיס: היו את הרקדניות, היו המתעמלות הרוסיות שהופיעו בכל התחרויות רשמיות ששם המשקל היה פקטור רציני.
אורלי לוי אבקסיס: האם השתנינו כחברה?
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לומר לכם שכשאני מסתכלת על המודלים לחיקוי של בני הנוער, אני רואה את נינט, אני רואה את מרינה מקסימיליאן בלומין, אני רואה את בר רפאלי, היא רזון?
אורלי לוי אבקסיס: היא אישה כמו שאישה צריכה להיראות ואולי כמו שכולנו היו חולמות להיראות.
אורלי לוי אבקסיס: אני רואה את אסתי גינזבורג וגם היא לא רזון יותר מדי.
אורלי לוי אבקסיס: השאלה איפה אנחנו שמים את הדגש.
אורלי לוי אבקסיס: כאשר אנחנו שמים את הדגש על דוגמניות או מודלים לחיקוי אנחנו חוטאים למטרה.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו חוטאים למטרה כי בסופו של דבר ובשורה התחתונה, אצלנו כחברה, ובעיקר בעולם המערבי, זו מחלה של התקופה שלנו.
אורלי לוי אבקסיס: מצד אחד יש את ההשמנה שהיא המחלה של הדור החדש ומצד שני יש את המודעות, אנחנו מנסים לעצור את התופעה של השמנת יתר ואז אנחנו מגיעים לתוצאה הלא יפה שאנחנו פוגשים באנורקסיה.
אורלי לוי אבקסיס: אבל הבולימיה שהיא לא תמיד נראית לעין, הרבה פעמים המשקל נשמר ואולי אפילו עולה אבל הילדים חולים.
אורלי לוי אבקסיס: הילדים חולים כי אנחנו כחברה איבדנו את הקשר עם הילד.
אורלי לוי אבקסיס: כשאני אומרת שאיבדנו את הקשר עם הילד אני אתחיל ואציין את משרד החינוך ולמשרד הבריאות יש לא פחות חלק.
אורלי לוי אבקסיס: באופן הדרגתי היועצים והפסיכולוגים שאמורים לשבת בכל בית ספר ולפקח על אותם ילדים התמעטו.
אורלי לוי אבקסיס: בחצי מבתי הספר היסודיים אין היום יועצים חינוכיים.
אורלי לוי אבקסיס: אומרים לי שיש היום את השעה האחת לשבוע שזה "כישורי חיים" ובתוכה צריך להכניס את הכל, גם מיניות, גם זוגיות, גם מורשת ישראל.
אורלי לוי אבקסיס: תגידו כמה באמת אפשר להעביר את המסר?
אורלי לוי אבקסיס: הדבר השני שלדעתי צריך לשים עליו את הדגש בחינוך, הוא הקניית כלים להסתכל על התקשורת באופן שיפוטי.
אורלי לוי אבקסיס: אם נסביר לאותם הילדים מהו פוטושופ, ורוב הילדים יודעים ומכירים והיום כמעט לכל הילדים במחשב בבית יש להם ערכה משלהם.
אורלי לוי אבקסיס: הם יכולים לשפץ פה ושם תמונה באופן עצמאי, וזה קורה ולא נוכל לעצור את זה.
אורלי לוי אבקסיס: בהצעת החוק הזו, שאני די מתנגדת לה, לא בגלל הנושא.
אורלי לוי אבקסיס: הרי בסופו של דבר מה היא תניב?
אורלי לוי אבקסיס: – אנחנו מדינה קטנה, אנחנו איזו סיכה בתוך הגלובוס, אנחנו לא נשפיע על העולם.
אורלי לוי אבקסיס: מה שיקרה זה שיתחילו לייבא דוגמניות מחוץ לארץ במקרה הטוב, ובמקרה הרע יתחילו לייצא את העבודה החוצה.
אורלי לוי אבקסיס: העולם לא ילך בעקבותינו.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו כן צריכים לחנך.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו - זאת אומרת מוסדות החינוך, ההורים – תפקחו על הילדים שלכם וכשמשהו לא בסדר תבדקו.
אורלי לוי אבקסיס: כשאנחנו מדברים על תזונה נכונה אנחנו מדברים על תזונה נכונה ובריאה.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו לא צריכים לדחוף אותם לדיאטות, אנחנו לא צריכים לדחוף אותם לאכול כי גם זה לא בסדר.
אורלי לוי אבקסיס: הם צריכים לאכול בריא ולהבין את הצרכים של גוף בריא.
אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת לציין את המחקר הדי מקיף ומעניין שבעצם אומר את אותם דברים שאנחנו אומרים כאן.
אורלי לוי אבקסיס: "היה מחסור חריף של פסיכולוגים חינוכיים המועסקים על ידי הרשות המקומית וביועצים חינוכיים העוסקים בבתי הספר.
אורלי לוי אבקסיס: לדברי האחראי על החינוך הגופני במשרד החינוך מר אברהם זוכמן אין התמקדות בנושא מניעה ואיתור הפרעות אכילה במסגרת השתלמויות למורים, אך במכללות להוראה המכשירות מורים לחינוך גופני יש מודעות גדולה לנושא".
אורלי לוי אבקסיס: זאת אומרת שיש איזו התקדמות.
אורלי לוי אבקסיס: מצד אחד המורים החדשים מוכשרים לנושא וצריכים לדעת, ויש להם את הכלים לזהות את הילדים.
אורלי לוי אבקסיס: במערכת הקיימת היום ועם המורים שבתוך המערכת אין מספיק סדנאות שיכשירו אותם לאתר.
אורלי לוי אבקסיס: כאשר איה מגיעה או הגיעה לבית הספר והמורים לא שמו לב להתדרדרות זה כשלון של מערכת החינוך, כשלון של מערכת החינוך ושל היועצים החינוכיים שיושבים שם ורואים ילדה שהולכת ונמקה, הולכת ומצטמקת ואף אחד לא פונה להורים, אין נורה אדומה, שום דבר לא קורה?
אורלי לוי אבקסיס: האמא שלה צריכה להזדעזע בסוף השנה כשהיא רואה את כל ההיעדרויות?
אורלי לוי אבקסיס: מה תפקיד המורה כאן?
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו יכולים לבוא ולהאשים את התקשורת, התקשורת הייתה מאז ומעולם והתקשורת גם תהייה שם בהמשך.
אורלי לוי אבקסיס: לדעתי יש מגמה של שינוי והדוגמניות ודוגמניות מודל העל אלא רקדניות, שחקניות וכדומה, והן לא רזות באופן מחפיר, תסלחו לי אולי אני לא רואה את הדברים נכון אבל מאז ומתמיד היה את הרזון והיו הדברים האחרים.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים לחנך את הילדים שלנו לראות בצורה סלקטיבית מה נכון ומה לא נכון, מה בריא ומה לא בריא.
אורלי לוי אבקסיס: כאשר הם רואים תמונה עם עריכת פוטושופ הם צריכים לדעת שזה פוטושופ ואלו לא דברים נורמליים שבחורה בגיל עשרים או שלושים נראית כמו ילד - כמו התמונה שהראה כאן עדי ברקן קודם.
אורלי לוי אבקסיס: בחינוך אנחנו צריכים להתמקד ולא להיתפס לדוגמניות.
אורלי לוי אבקסיס: דוגמניות הן פועל יוצא של החינוך.
אורלי לוי אבקסיס: כאשר נשדר לילדים, אני לא רוצה שהמודל של הילדה שלי יהיה דוגמנית, סליחה, אני רוצה שהמודל של הילדה שלי יהיה מישהי שמצליחה אינטליגנטית וכדומה.
אורלי לוי אבקסיס: לא צריך שזה יבוא על חשבון זה, אפשר להיראות טוב וגם להיות מצליחנית.
אורלי לוי אבקסיס: אפשר להיראות טוב וגם להיות עם כישורים נוספים.
אורלי לוי אבקסיס: אני חוזרת ואומרת, חינוך והורות.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו לא קיבלנו רשות להסיר את הפיקוח שלנו מהילדים, חברים זו אחריות שלנו וזה מה שאנחנו צריכים לעשות.
דני דנון: תודה רבה חברת הכנסת אורלי לוי- אבקסיס.
דני דנון: אני מבקש לשאול את הבנות כאן, מי מכן הייתה או נמצאת בדיאטה במהלך החיים שלה?
ליאל – תלמידה: אני לומדת בבית הספר הרטמן, ואני בת 15.
ליאל – תלמידה: בבית הספר שלנו, במסגרת שיעורי גוף נפש שזה ייחודי לבית הספר שלנו, אנחנו לומדות על נשיות ומגדר.
ליאל – תלמידה: בשיעור אנחנו מדברות על איך מציגים נשים בחברה, בעולם, בתקשורת.
ליאל – תלמידה: ראינו הרבה פרסומות גם בטלוויזיה שמציגים נשים כאובייקט, נשים יפות ומתמקדים בגוף.
ליאל – תלמידה: למשל רוצים לפרסם מכונית ובמקום להראות את המכונית מציגים אישה יפה שמסתכלת על המכונית.
ליאל – תלמידה: מה זה קשור?
ליאל – תלמידה: אני באמת לא חושבת שיש קשר ובעיקר שיורדים על נשים שלא יודעות לנהוג כל כך.
ליאל – תלמידה: בפרסומות מציגים תמיד שאישה יפה היא אישה מצליחה.
ליאל – תלמידה: רואים את זה גם אצל בני הנוער.
ליאל – תלמידה: כל הבנות במודע או שבתת מודע רוצות להיות יפות, כולן רוצות להיות רזות, לכולן יש את השאיפה להיות בלונדינית עם עיניים כחולות, נורא רזה שכולם אוהבים.
ליאל – תלמידה: הפרסומות מציגות לנו כל הזמן, להיות רזות, תהיו יפות, תיראו כך ותעשו את זה, לא מפרסמים עם מסר להיות חכמות ומצליחות, וגם לא מציעים לנו להיות אישה עם דעה, חכמה ועם אופי.
ליאל – תלמידה: הן משדרות להיות יפה וזה מספיק.
ליאל – תלמידה: לדעתי היופי אולי יפתח הרבה דלתות בחיים, אבל רק אופי יכניס אותנו פנימה.
דני דנון: אני אבקש שתספרי לי יותר על מה שקורה אצלכם בחברה, אתן מסתכלות באינטרנט, במגזינים, תספרי מה קורה ביום יום מבחינת מודל החיקוי.