GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אביגדור גינצבורג: אבל מה שראינו זה שיש ויכוח, יש עדיין ויכוח מאוד גדול לגבי הטווח הזה של בין 20 ל- 100 ppm כי יש לפעמים מוצרים שלא צורכים אותם באופן ישיר, אלא משתמשים בהם לפעמים בתעשייה לצורך נניח עמילן בכמות מאוד קטנה, כמייצב, למשל, והוא מכיל נניח בין 20 ל- 100 ppm אבל הסך צריכה של הגלוטן מהמזון שנצרך מהתוצר הסופי היא מאוד מאוד קטנה ולכן עדיין כשפציינט יצרוך את המוצר הסופי שהכיל רכיב, שהכיל בין 20 ל- 100, עדיין לא ייגרם לו כל-כך נזק או לא יודעים בכלל אם וכאשר ייגרם לו נזק.
אביגדור גינצבורג: ולכן ועדות המומחים שישבו בקודקס, דנו בעניין הזה והיו המון שאלות כי יש הרבה מאוד מוצרים שמיוצרים בעולם עם טווח כזה שניתן עדיין להשתמש בהם בלי שייגרם לפציינט נזק.
אביגדור גינצבורג: מה שחשוב, בסופו של דבר, זה לא רק הריכוז של הגלוטן, אלא כמה צורכים ממנו בפועל, Total.
אביגדור גינצבורג: ולכן גם אישור את העניין הזה, כך שאין עדיין קונצנזוס לגבי הנושא הזה.
דני דנון: חשוב גם שאם יש הערות שתעבירו למרות שהמינוח עצמו לא צריך להיות, להיקרא דל גלוטן שיכול לבלבל אלא מינוח אחר.
דני דנון: אני רוצה לשאול את התעשיינים, בהנחה שישונו התקנות בתוך מספר חודשים, מה הבשורה שלכם יש לנו מבחינת הילדים?
יוסף יצחק: אני שייך לאסם.
יוסף יצחק: אנחנו מברכים קודם כל, כמו שאמר צבי, אנחנו באמת מברכים את הטיפול בדבר הזה.
יוסף יצחק: אני מכיר את זה באופן אישי, מהמשפחה.
יוסף יצחק: אין ספק שזו בעיה קשה ואין ספק שצריך לתת לזה פיתרון.
יוסף יצחק: אנחנו היום באסם, אני רק חייב להגיד כמה מילים, הראיתי את זה ליושב-ראש הוועדה.
יוסף יצחק: יש רשימה של מוצרים, רשימה מאוד גדולה של מוצרים, שהם למעשה לא מכילים גלוטן והם רשימה שילדים יכולים לצרוך אותה, בתוך אותה רשימה נמצאים רוב החטיפים שאנחנו מייצרים כמו במבה כמו פופקו.
רקפת שפר: ייאמר לזכותכם שזה נכון.
יוסי יצחק: נכון.
יוסי יצחק: יש רשימה.
דני דנון: היום אתם אוכלים את הדברים שלו?
רקפת שפר: בעיקר אסם.
דני דנון: המסומנים?
רינה מינץ: את חלקם אנחנו יכולים לקנות רק בחו"ל.
רינה מינץ: אני אישית קונה לבת שלי באופן קבוע במסגרת נסיעות עסקים, מוצרים בידיעה שהם מיוצרים על-ידי המפעל של אסם ביקנעם, והבת שלי, בארץ לא ניתן לרכוש לה אותם.
יוסי יצחק: היום יש רשימה מאוד גדולה של מוצרים, שאנחנו יכולים להוסיף להיצע שלנו, והתקנות האלה ייתנו לנו את היכולת הברורה להגדיל באופן משמעותי את הרשימה הזאת, באופן משמעותי.
אורלי לוי אבקסיס: זה לא פס ייצור נפרד, זה אותו פס ייצור?
יוסי יצחק: זה אותו פס-ייצור.
אורלי לוי אבקסיס: למשל, הבמבה שאני נותנת לאחד הילדים שלי, זה אותה במבה.
יוסי יצחק: היום, אנחנו באסם, לא שמים סימן מזהיר.
יוסי יצחק: יכול להיות שאולי אנחנו לוקחים איזה שהוא סיכון ויודעים פה ההורים, באסם אנחנו לא שמים.
יוסי יצחק: אנחנו לא שמים את הסימנים המזהירים, למרות זאת, אנחנו כביכול לוקחים איזה שהוא סיכון עלינו.
יוסי יצחק: אם התקנות האלה יעברו, זה יאפשר לנו לתת מענה טוב יותר, שלם יותר.
דני דנון: רינה, כשאת נוסעת לחו"ל, איזה מוצרים את קונה?
רינה מינץ: אני קונה מקלוני גריסיני, אני קונה פתיבר של אסם.
דני דנון: אני רוצה להתעמק בפתיבר של אסם.
דני דנון: הוא מיוצר בארץ ביקנעם?
רינה מינץ: ביקנעם.
יוסי יצחק: אנחנו משווקים אותו.
דני דנון: שנייה, את קונה אותו שם, בעלות, אני מניח שיותר יקרה.
רינה מינץ: גם בחו"ל המוצרים יקרים, בואו לא נתייפה, גם בחו"ל מוצרי המזון ללא גלוטן יקרים.
רינה מינץ: אבל אם אני נמצאת באירופה, בכל סופר אני יכולה לקנות לבת שלי אוכל ללא גלוטן.
רינה מינץ: בארץ – לא.
דני דנון: הם לא משווקים את זה.
אורלי לוי אבקסיס: אתם לא משווקים את זה בארץ או שמשווקים רק לא שמים את הפתק?
יוסי יצחק: לא משווקים בארץ.
רינה מינץ: את מערבת שני נושאים.
רינה מינץ: את מערבת את הבמבה שהיא קיימת על המדפים, לבין מוצרים מיוחדים שמייצרים במפעל ביקנעם.
אורלי לוי אבקסיס: השאלה שלי למוצרים שאין בארץ.
אורלי לוי אבקסיס: זו בדיוק השאלה שלי.
דני דנון: אין אותם בארץ בגלל תנאי שוק או בגלל העניין של הסימון?
יוסי יצחק: אל"ף, תנאי שוק.
דני דנון: זאת אומרת שהסימון יכול לא לפתור את זה.
יוסי יצחק: יש לנו לקוחות, תראה, לנו יש כמה מוצרים שאנחנו מייצרים במיוחד ללא גלוטן, בייגלה ללא גלוטן, לחמית ללא גלוטן, מנה חמה ללא גלוטן.
יוסי יצחק: אבל המוצרים, ישנם מוצרים שאנחנו מייצרים כ- Private label עבור יצרנים בחו"ל.
יוסי יצחק: אנחנו מייצרים אותם, זה מוצרים שמבחינת תנאי שוק, אנחנו לא יכולים למכור אותם בארץ בגלל מחירם, בגלל הכמות הקטנה שלהם.
יוסי יצחק: מדובר ביצרן שהזמין באופן ספציפי, קנה מאתנו קבוצה מסוימת של מוצרים ושילם על עלות ייצור מאוד מאוד יקרה.
דני דנון: מה יקרה אבל אחרי שישתנה הסימון, האם אותו פתיבר יגיע למדף בראשון לציון?
יוסי יצחק: זה נושא אחר, לגבי אותו פתיבר יש נושא אחר.
יוסי יצחק: ישנם מוצרים אחרים שהם לאו דווקא אותו פתיבר, אבל מוצרים אחרים שאנחנו יכולים להוסיף ולהגדיל את ההיצע, בלי לעשות כלום.
אורלי לוי אבקסיס: הם פשוט לא מסומנים.
יוסי יצחק: הם פשוט לא מסומנים.
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לקחת את זה צעד אחד יותר קדימה.
אורלי לוי אבקסיס: האם זה לא שירות שאולי כדאי ואתה יודע, זה מבחינת לבוא לקראת הלקוח, כמו למשל באגד למשל, שיש קווים שהם לא מסחריים, אין מה לעשות, אבל זה שירות וזה מתאזן איפה שהוא.
אורלי לוי אבקסיס: האם זה לא משהו שאולי כדאי וראוי ואולי גם נצדיע לכם אם תעשו את זה?
יוסי יצחק: אל"ף, מסכים לחלוטין ומה שעושה, ידידי משטראוס עושה את זה היום בעצמו, ואנחנו עושים את זה.
יוסי יצחק: אנחנו בעצמנו מוציאים את הנושא של הבייגלה והלחמית שלנו.
יוסי יצחק: זה לא משיקולי רווח.
יוסי יצחק: זה די ברור.
יוסי יצחק: אין פה שום דבר כזה.
יוסי יצחק: זה משהו שאיזה שהוא בקשה של עמותת הצליאק וזה מה שמחזיק את העסק הזה.
אורלי לוי אבקסיס: להחזיר לחברה.
יוסי יצחק: לחלוטין, אין פה שאלה.
יוסי יצחק: כעיקרון, נעשית איזה שהיא עבודת בחינה אצלנו, להרחיב את הפורטפוליו.
יוסי יצחק: אנחנו עושים את זה, אבל זה לא משהו שהוא כרגע, ברגע שיש תוצאות מברכים על תוצאות לא על מאמצים.
דני דנון: איפה אנחנו נמצאים, בעולם, ילדים חולי צליאק לעומת ילדים באירופה או בארצות-הברית?
רקפת שפר: מבחינת שיעור החולים?
דני דנון: לא, מבחינת מגוון המוצרים.
רינה מינץ: אפילו לא 30% ממה שיש באירופה.
דני דנון: ובמדינות בסדר גודל של ישראל.
רקפת שפר: אין להם שוקולד.
דני דנון: אי-אפשר להשוות אותנו לארצות-הברית, מבחינת השוק, גם.
רקפת שפר: לילדים בישראל אין שוקולד בלי גלוטן, חוץ מכרמית, שאפשר למצוא לא בסופרים, בגלל דברים שלא רלוונטיים לעכשיו.
רקפת שפר: אין לנו שוקולד, אני לא חושבת שיש מדינה בעולם שאין לה שוקולד.
רקפת שפר: אני קונה שוקולד מיובא, שמביאים אותו של לינדט או של מיפריי של שווייץ, אין לנו שוקולד.
רקפת שפר: באמת, זה כבר לא קשור למוצר מיוחד, וזה לא קשור לבאגט.
רקפת שפר: סליחה שאני התפרצתי, אבל זה, אנחנו, מצבנו לא טוב בגלל סימון היתר שאני לא יודעת על מי הוא נועד לגונן.
אהוד מלמד: אני סמנכ"ל לאיכות של עלית שטראוס.
אהוד מלמד: אני רוצה להגיד שאנחנו, עקב פסיקה שהיתה, לא פסיקה אלא פשרה, שהגענו בעקבות תביעה, התחלנו, אנחנו כבר שנה מייצרים גם שוקולד, גם מריר וגם חלב, גם מקופלת, מגדים, כי בתקופה שאנחנו מנקים את הקווים למגדים, אז אנחנו יכולים לעשות.
גלי מינץ: זה לא כל השנה.
אהוד מלמד: שלוש פעמים בשנה.
גלי מינץ: אתה חושב שאנחנו נקנה בכמות וזה יספיק לנו לכל השנה.
גלי מינץ: אנחנו רוצים כמו ילד רגיל ללכת לסופר ולקנות מה שאנחנו רוצים.
אהוד מלמד: את צודקת במאה אחוז.
אהוד מלמד: הבעיה היא שהיום אני לא מייצר כל השנה מגדים.
אהוד מלמד: ואני לא יכול לייצר, כי מה שקורה, אני רוצה להסביר שנייה, בסדר?
אהוד מלמד: אני אסביר רק שנייה.
אהוד מלמד: במפעל שלנו צריך להבין, זה מפעל שהוא גם מאפה, גם מאפה וגם שוקולד, שהקווים מתערבבים זה בזה.
אהוד מלמד: כך הוא נבנה, במקור.
אהוד מלמד: דרך אגב, יש שני המוצרים – שוקולד עם שברי עוגיות, שזה מוצרים משולבים.
אהוד מלמד: כדי שאנחנו, ופה אני מאוד שמח שעלה גם מהדיאטנית וגם מהפרופסור, כמה החשיבות בדיוק ובאמינות שלנו כסימון.
אהוד מלמד: אנחנו לא יכולים להגיד – אנחנו מנקים קצת את הקווים, ומייצרים.
אהוד מלמד: אנחנו צריכים לפנות את כל הקווים שמייצרים באותו יום מאפה, אנחנו צריכים לנקות את כל הקווים עצמם, ניקיון כמו כשרות מיוחדת.
אורלי לוי אבקסיס: לקראת הפסח.
אהוד מלמד: לפסח, נכון.
אהוד מלמד: אז לכן אנחנו התחייבנו בפשרה, ופה הבשורה שלי שאנחנו גם נמשיך הלאה, בלי קשר לפשרה, לייצר גם את המוצרים לפסח, מה שהתחייבנו, וגם את המוצרים שלוש פעמים בשנה לפחות של המגדים.
אהוד מלמד: מגדים זה שוקולד.
אורלי לוי אבקסיס: זה הכשרות המחמירה.
רינה מינץ: הבעיה היא שאם אתה מגיע לעיר כמו ראשון, אני יכולה לתת לדוגמה, כי אני כן עשיתי סקר, כיושבת-ראש העמותה.
רינה מינץ: חנות אחת החזיקה את זה.
רינה מינץ: כשילד הולך למסיבה, אני אימא כמו כל האימהות, במקרה אין לי שוקולד ובמסיבה מגישים שוקולד.
רינה מינץ: אני רוצה לגשת לסופר השכונתי, לסופר בשכונה ליד ולקנות, למעט רשת אחת שיש לה הכשר של בד"צ, זה לא קיים ברשתות.
רינה מינץ: אז מה זה עוזר אם כל העיר צריכה להגיע לחנות אחת, שאולי יש לה שני ארגזים.
רינה מינץ: זה לא נגיש.
אהוד מלמד: קודם כל, לשאלה שלך, אין לי את התשובה עכשיו.
אהוד מלמד: אני מבטיח לך לבדוק ולחזור אלייך בנושא הזה ואם אפשר לעשות משהו ואנחנו נעשה.
אהוד מלמד: אבל מה שאני רוצה להגיד, שהיום אנחנו מייצרים.
דני דנון: אתם מבחינת הרחבת סל המוצרים, אחרי שינוי התקנות, זה ירחיב את הסל שלכם?
אהוד מלמד: אני אומר שקודם כל התקנות האלה, חובה שהם ישתנו, כי יש שם בעיות שלא דיברנו עליהם פה, שממש מקבעות את היצרנים.
אהוד מלמד: אני אבל רוצה להגיד שהחברה שלנו, כעיקרון, הגישה שלנו שמה שאנחנו לא מסוגלים לסמן באחריות, אנחנו לא נסמן כי אנחנו פשוט עלולים לפגוע בילדים.
אהוד מלמד: אני לא מדבר על התביעות הייצוגיות שכמובן זה שיקול מסחרי ולגיטימי.
אהוד מלמד: אני מדבר על זה שאנחנו חייבים לוודא.
אהוד מלמד: זה אומר שאנחנו, לצורך העניין, עושים על כל מוצר שאנחנו מייצרים באותו פרק זמן של מגדים, כ- 20 בדיקות שכל בדיקה עולה 600 שקל ועוד על הקו עצמו, בדיקות של כל קיט עולה לנו 1,300 שקל, חוץ מזה הניקיונות, חוץ מזה עצירת הקווים וחוץ מזה מוצרים שאנחנו זורקים כתוצאה, באותו יום.
אהוד מלמד: למרות הכל, המחויבות שלנו זה להמשיך לעשות בלי קשר לפסיקה.
אהוד מלמד: תיגמר הפסיקה שנה הזאת, סוף השנה.
אורלי לוי אבקסיס: לא רק חולי צליאק לוקחים את זה, אני רוצה להגיד לך שגם אנחנו קונים מגדים, הרי זה משהו שיכול להיות לכלל האוכלוסייה.
אורלי לוי אבקסיס: אז הם גם ירוויחו וזה לא חסר, זה נהנה וזה לא חסר.
אורלי לוי אבקסיס: זה עניין שגם כן, אם ההרכב לא משתנה.
אהוד מלמד: אנחנו רק לא מייצרים כל השנה.
אהוד מלמד: אנחנו לא מייצרים כל השנה מגדים.
אורלי לוי אבקסיס: אז אולי כדאי להפעיל פס ייצור לאורך כל השנה, מאחר שהוא גם לא יפגע בציבור הצליאק וגם לא ייפגע בנו, שאנחנו רוכשים את זה באופן רגיל, אם אנחנו למשל לא לוקחים את הפס של התוספת של העוגיות בפנים, אלא את השוקולד נטו.
אהוד מלמד: אני מסכים אתך לגמרי, רק צריך לבחון שהפס הזה מסחרי.
אורלי לוי אבקסיס: אבל לא מכוונים אותו רק אליהם.
אורלי לוי אבקסיס: הם פשוט נהנים כפועל יוצא.
אהוד מלמד: אני אסביר לך.
אהוד מלמד: היום במפעל שלנו, הכשרות היא לא כשרות מגדים.
אהוד מלמד: כאשר אנחנו עושים מגדים, עוצרים את כל המפעל, מפנים את כל החומרי גלם, את כל האריזות ומייצרים עם הכשרות של מגדים.
אהוד מלמד: זה הסיטואציה היום.
אהוד מלמד: אם הסיטואציה בעתיד תהיה שכל המפעל שלנו יוכשר למגדים.
דני דנון: מה הקשר?
אהוד מלמד: כי אנחנו מנקים את המפעל לקראת הפסח, לקראת המגדים, וגם לקראת הפסח, לא סתם התבלבלתי, ואז אנחנו עושים את הבדיקות.
אהוד מלמד: ביום-יום אנחנו מייצרים על אותו קו שוקולד עם עוגיות.
אהוד מלמד: אנחנו לא יכולים, גם אם היינו רוצים.
אילן גילאון: זה אומר שמה שאתה מייצר לחו"ל, אתה לא יכול לשווק פה?
אהוד מלמד: אני לא מייצר לחו"ל.
אהוד מלמד: אנחנו לא מייצרים גלוטאנו.
קריאה: למה הפסקתם?
קריאה: כלכלית?
אהוד מלמד: מאותה סיבה, לא, להפך, אנחנו הרווחנו כסף על זה.
אהוד מלמד: אנחנו זיהינו שאנחנו לא מסוגלים במפעל, בשגרת היום-יום שלו, לייצר באחריות מלאה, ללא גלוטן ולכן הפסקנו ועשינו את זה, ואנחנו עושים את זה בצורה הכי אחראית.
אהוד מלמד: כל דבר שאנחנו נוכל להרחיב – נרחיב.
דני דנון: מבחינה כלכלית, אין כדאיות לפתוח קווים נקודתיים לחו"ל ולארץ?
דני דנון: מבחינת שוק?
דני דנון: עשיתם בדיקות כאלו?
אהוד מלמד: מבחינה כלכלית, עשינו בדיקות, התשובה היתה שאין כדאיות.
אהוד מלמד: אבל אני רוצה להגיד משהו שהתברר.
אהוד מלמד: אנחנו חברת שטראוס עלית.
אהוד מלמד: רוב המוצרים שלנו, אני אתקן פה את רקפת ידידתי, רוב המוצרים שלנו אינם מסומנים לא עשוי להכיל, לא, זה כל מוצרי המחלבה כמעט, זה כל מוצרי יטבתה, זה הדבש והשמן זית.
רקפת שפר: גלידות-?
אהוד מלמד: הגלידות זה חברה חיצונית, של משפחת שטראוס, אבל לא החברה שאני מייצג.
אהוד מלמד: אבל גם הגלידות, נכון.
אהוד מלמד: הם לא מסומנים, לא בעלול להכיל ולא במכיל גלוטן ולכן אין איתם שום בעיה.
אהוד מלמד: הסוגיה הגדולה, זה עובדות, הסוגיה הגדולה זה הצביעה של הממתקים והחטיפים.
אורלי לוי אבקסיס: זה מאוד משמעותי לילדים.
רקפת שפר: מאוד.
אהוד מלמד: במפעל החטיפים, יש מפעל של האגוזים המצופים בקמח.
אורלי לוי אבקסיס: זה אותו פס יצור?
אהוד מלמד: זה פס ייצור על-יד.
אהוד מלמד: גם בסקירה פה נאמר שיש הבדלה במדינות רבות על חומרי גלם שהם חומרים אבקתיים.
אהוד מלמד: למשל, במחלבה שלנו, למרות שיש כמה מוצרים שהם מוצרים עם גלוטן, אבל הם מופרדים ויש תהליכים של ניקיון בתוך הצנרת, אז אין לנו בעיה, אנחנו יודעים בוודאות.
אהוד מלמד: אבל כשעובדים עם קו ייצור אחד, יש אבק של הקמח, על-יד קו ייצור שני, אנחנו לא יכולים להתחייב.
אהוד מלמד: אנחנו פשוט מודדים את זה.
דוד אנג'ל: אני אתן דוגמה, אתה נציג של עלית.
דוד אנג'ל: פסק זמן זה מוצר, הבן שלי מאוד אוהב את זה.
דוד אנג'ל: בפסח אני לא חושב שהוא נופל בטעמו מפסק זמן מכל השנה.
דוד אנג'ל: אם אפשר לייצר את זה בפסח, למה לא לייצר את זה כל השנה?
דוד אנג'ל: אז תעשה את זה על בסיס תירס ולא על בסיס ופל.
דוד אנג'ל: עוד פעם אני אומר, זה מוצר באיכות, הוא לא נופל בטעמו.
דוד אנג'ל: למה לא לפתוח את זה כל השנה?
אהוד מלמד: מכיוון שזה, זה לא אותו מוצר בדיוק.
דני דנון: עם המוצר של פסח אין לכם בעיה, נכון?
דני דנון: עם פסק-זמן של פסח.
קריאה: פסח זה חג הצליאק.
אהוד מלמד: חוץ מהפסח, אנחנו מייצרים עוד לפחות שלוש פעמים בשנה את המוצרים שאמרתי – שוקולד מריר, שוקולד חלב ומקופלת.
אהוד מלמד: למגדים.
אהוד מלמד: בשאלת התפוצה אני אברר את זה ואני אחזור.
דני דנון: על מוצרי פסח, מה אורך המדף שלהם?
אהוד מלמד: זה תלוי ומשתנה, זה מספר חודשים.
רונית גטניו: אנחנו קונים בפסח ומקפיאים לחודשים ארוכים.
דני דנון: השאלה אם אתם יכולים להקדים קצת את השיווק ואת הייצור ולתת פה עוד אורך נשימה של מוצרים שאתם ממילא מייצרים אותם.
אהוד מלמד: מבחינה כמותית אנחנו מייצרים עשרות טונות בכל מוצר, מבחינה כמותית, לא צריכה להיות בעיה.
אהוד מלמד: כנראה הבעיה היא בתפוצה.
דני דנון: בחיי המדף.
אהוד מלמד: לא, חיי מדף אין בעיה, זה מספר חודשים.
אורלי לוי אבקסיס: יש כמה תחנות במהלך השנה של שלוש פעמים.
אהוד מלמד: של מגדים.
אהוד מלמד: של השוקולד.
דני דנון: נאמרה פה אמירה מעניינת, שהמוצרים האלו מתכלים מהר מהמדפים.
דני דנון: אתם מוכרים את כל מה שאתם מייצרים לפסח?
אהוד מלמד: אין לי את הנתון הזה עכשיו ביד, אני לא רוצה סתם לומר.
יוסי יצחק: כשלנו נשארים עודפים, אנחנו פונים לעמותת הצליאק, זה מה שעשינו בשנים הקודמות, ומציעים להם לרכוש את זה בהנחות.
רקפת שפר: יש פה שתי גישות שונות של שני יצרנים שמאוד מעורבים.
רקפת שפר: אחד זה אסם, אחד זאת שטראוס.
רקפת שפר: אם אתה רואה אדם מבוגר הולך היום עם חטיף של אסם, מן הסתם יש לו צליאק.
רקפת שפר: רוב חולי הצליאק, גם בגיל 60, הולכים עם במבה, כי זה החטיף שמותר לנו.
רקפת שפר: אחד הדברים שאני לא מסוגלת להבין, זה איך אנחנו יכולים לאכול את החטיפים של אסם ולא יכולים לאכול חטיפים של שטראוס, הבן שלי באופן אישי מאוד מתגעגע לתפוצ'יפס, אבל לא נהפוך את הדיון לדיון על פסק-זמן או תפוצ'יפס.
רקפת שפר: אני כן חושבת שאסם אבל, אתה אמרת פה משהו שאני, הוא מאוד מהותי לנו כי אני לא חושבת שצריך להפוך את הדיון לרמת הפרט.
רקפת שפר: אתה אמרת בעניין שיש לך מפעל שמייצר כ- Private label לחו"ל.
רקפת שפר: אנחנו את הבעיה הזאת כבר פתרנו לפני שנתיים, בשיחה עם מנכ"ל אסם, עם גזי קפלן.
רקפת שפר: אנחנו יצרנו קשר עם מי שקונה מכם בחו"ל, ביקשנו שבארץ ימכרו מעשר, אחוז מסוים, לא נקרא לזה מעשר, לא נשתמש במונחים של עניי עירך קודמים, ושאת הקופון הוא יגזור, אבל שזה יימכר ישר מאסם לארץ.
רקפת שפר: הוא הסכים.
רקפת שפר: ומאז אנחנו תקועים.
רקפת שפר: וזה לא יכול להיות.
יוסי יצחק: אני חושב שזה פיתרון אדיר, יש רק בעיה.
רקפת שפר: אבל הוסכם כבר לפני שנתיים וחצי וזה לא פה.
יוסי יצחק: זה הוסכם בינינו אבל הרשויות.
רקפת שפר: לכן אנחנו צריכים את חברי הכנסת אורבך וגילאון, לחוק.
יוסי יצחק: יש לנו בעיה היום למכור מוצר שהוא מיועד לחו"ל, בארץ.
יוסי יצחק: זה התקנות.
אורלי לוי אבקסיס: תסבירו לנו מה צריך ואולי אנחנו נוכל להעביר את הנושא הזה.
רקפת שפר: יוסי, זאת תשובה לדעתי מתחמקת.
רקפת שפר: כי כמו שאתה יכול לכתוב על המוצר, כמו שעושה שטראוס, בהסכמה ובהבנתנו, שכותבת על המוצר מכיל עד 20ppm גלוטן, ואז אנחנו יודעים שהוא בסדר, הם לא כותבים ללא, הם כותבים מכיל עד 20, תכתוב על הביסקוויטים, תכתוב על המנה חמה, אתה יודע מה זה שאין מנה חמה?
רקפת שפר: תכתוב מכיל,
יוסי יצחק: רקפת, רק רגע.
יוסי יצחק: אני רוצה רק להשיב.
יוסי יצחק: רק להשיב.
יוסי יצחק: אני חושב שזו יוזמה טובה.
יוסי יצחק: זה מה שדיברתי עם יושב-ראש הוועדה קודם לכן.
יוסי יצחק: אני חושב שזה יוזמה אדירה ואנחנו באמת נשמח שהדבר הזה יצא.
יוסי יצחק: אנחנו צריכים עזרה של הוועדה, של הכנסת, על-מנת להתיר לנו למכור מוצרים שאנחנו מייצאים בארץ ללא שינוי האריזה.
יוסי יצחק: אותם מוצרים.
דני דנון: לפי דעתי, יש לכם גם לוביסטים מאוד מוכשרים ואתם יודעים לקדם דברים כשאתם רוצים.
דני דנון: אם הייתם באים ואומרים – אנחנו רוצים עכשיו את הנושא הזה, אפשר היה לעשות את המהלך הזה, כדי לקבל את האישור הזה.
יוסי יצחק: זה משהו שאנחנו כרגע נמצאים בפעולה.
דני דנון: לפני שנתיים כבר הבטחתם, אז לא ראיתי שדפקתם על הדלתות של משרד הבריאות או התמ"ת, בנושא הזה.
דני דנון: משרד הבריאות בנושא הזה, כן.
משה ברכה: במקרה אני פיקחתי באסם בשדרות שהוא תחת הפיקוח שלנו ואני פיקחתי ישירות על המפעל הזה.
משה ברכה: יש להם בתוך המפעל, היה להם GMP, יש להם בתוך המפעל אגף שאורז קמח, קמח חיטה.
משה ברכה: האגף הזה שמור, הם מייצרים את הצ'יפס, מייצרים הרבה מוצרים שהם ללא רכיבים של קמחים למיניהם, של דגנים, ומה שמפריע להם זה הרמות, זה מה שקיבלתי תשובה מהמנהלים שם, הרמה.
משה ברכה: עד עכשיו התקנה היתה דרישה של אפס מוחלט.
משה ברכה: הם מחכים לשינוי התקנה ואז הם יוכלו להיכנס גם למגוון המוצרים שמייצרים בשדרות.
דני דנון: אתם צריכים גם לפעול, יכול להיות שיש בעיות עם התמ"ת, של הסימון מוצרים באריזות וכל זה, אל תחכו עד שינוי התקנה, תתחילו כבר עכשיו.
דני דנון: הוועדה תסייע.
משה ברכה: זה יותר זמן מאשר מה שיהיה פה.
דני דנון: אתם צריכים להתחיל כבר עכשיו בקטע שמול התמ"ת ואנחנו יכולים לסייע בנושא הזה.
דני דנון: אני רוצה להתקדם לעוד כמה נושאים.
רונית גטניו: יש פה ילד שרוצה לדבר, ניתן לו שתי שניות?
דני דנון: זו ועדה לזכויות הילד, פה לילדים יש עדיפות.
אלדר גטניו: אין לנו ביסלי.
דני דנון: בפסח אתה אוכל ביסלי?
רונית גטניו: אני חושבת שמעבר לכל הדיונים שרקפת ורינה מנהלות לאורך שנים, והרבה הרבה נעשה מאחורי הקלעים, אני חושבת שמטרת הישיבה פה היא להסתכל ללבן בעיניים של הילדים ולהבין דרך העיניים שלהם באמת באמת את הקושי, לא רק לשמוע כן אנחנו עושים, כן קיים, כן יש רשימת חטיפים.
רונית גטניו: הכל נכון, יש רשימת חטיפים ואנחנו מודים על הקיים.
רונית גטניו: יש מגוון קטן, גם על זה אנחנו מודים.
רונית גטניו: אבל המטרה שלנו להבין עד כמה הקושי, דרך העיניים של הילדים, הוא מאוד גדול.
רונית גטניו: כשהם רוצים ללכת לפיצוציה ולא יכולים לקנות כמעט כלום.
רונית גטניו: כשחבר מביא ביסלי ומחלק בכיתה, וזה קורה המון כי זה החטיף, אני מודה, הכי פופולארי של ילדים.
רונית גטניו: הכי פופולארי של ילדים.
רונית גטניו: הוא לא יכול לגעת, וזה לא מדובר במינונים, לא בביס ולא בחצי ביס וגם לא בליקוק.
רונית גטניו: הוא לא יכול.
רונית גטניו: באים למסיבת יום הולדת, יש ביסלי שמונח בתוך קערה של במבה, אז גם הבמבה אי-אפשר לגעת.
רונית גטניו: פה הרגישות, פה הקושי.
רונית גטניו: ואתם צריכים להבין את זה דרך העיניים של הילדים שלנו שמתמודדים עם זה כל יום, בלמשוך את המרפקים ולהגיד – אני לא יכול.
רונית גטניו: אני מת לאכול את זה ואני לא יכול.
רונית גטניו: כמה פעמים גם גדולים, נכנסים למזנונים, אני לא יכול לאכול כלום.
רונית גטניו: ואם אתה לא יוצא מהבית עם שקית עם חטיף כזה, חטיף כזה, חטיף כזה, ועוד ממתק, אז אתה פשוט נחשף לקושי וזה מעבר לעובדה שכל הילדים פה עם אופי מאוד מאוד חזק והם לא עושים פרצופים, אבל זה מאוד מאוד קשה לשבת בקבוצה של ילדים ופשוט לסגור את השיניים למלתעות.
רונית גטניו: ואנחנו כאן מבקשים, ההורים בשם הילדים והילדים בשם עצמם בדרכם, אנחנו מבקשים: תעשו מאמץ אמיתי לקדם את מבחר החטיפים שיש.
רונית גטניו: אנחנו גם ככה לא מדברים על אוכל מבושל, שאת הכל אנחנו צריכים להכין בבית.
רונית גטניו: אין שום אוכל מבושל שאני יכולה ללכת לסופר ולקנות, לא שניצל קפוא ולא פיצה.
דני דנון: יותר טוב, דרך אגב, עדיף שכך.
רונית גטניו: OK, בסדר גמור.
רונית גטניו: גם זה יש קושי.
רונית גטניו: אנחנו לא מדברים דרך העיניים של האימהות שכל היום מבשלות כי אי-אפשר לקנות כלום בחוץ.
רונית גטניו: אנחנו מדברים דרך הילדים שרוצים ללכת לסופר ולהוריד שלושה חטיפים בלי להסתכל על השורות הקטנות ולהגיד – וואלה, איזה כיף.
רונית גטניו: כי לפעמים גם מצ'יפס, גם אם הוא נורא נורא טעים, נחנקים.
רונית גטניו: ולפעמים רואים ביסלי שאי-אפשר לאכול, מתבאסים מאוד.
רונית גטניו: ודרך זה אתם צריכים להבין את השיקולים שלכם, שבפסח תייצרו ביסלי עם איזה שהוא תחליף של קמח מצות ולא ביסלי כשר, יש אפשרות לייצר את זה, מייצרים את זה בפסח.
רונית גטניו: לא בשנה האחרונה.
רונית גטניו: לפני שנתיים היה.
רונית גטניו: אנחנו בפסח, אין פה משפחה אחת שתגיד לך אחרת, נערכים עם ארון מיוחד לקניה מטורפת, כמות חסרת תקדים של אבקות מרק ללא גלוטן, של כל החטיפים שאפשר ועדיין זה מספיק לשבעה חודשים, אם אנחנו ממש עוצמים עיניים ולא מסתכלים על טעם.
אורלי לוי אבקסיס: אבל הוא אומר שיש כמה תחנות שבהם מייצרים.
רונית גטניו: אנחנו מדברים על פסח.
רונית גטניו: פסח זה הזמן שאנחנו קונים עשרות אריזות, עשרות אריזות ועדיין הקושי הוא בעובדה שביום-יום אי-אפשר להיכנס ולקנות.
רונית גטניו: עוד מילה אחת, שחשוב שתבינו דרך העיניים של הילדים, גם אם הם לא הביאו את זה לידי ביטוי.
רונית גטניו: אתה יכול לאכול שוקולד, קובייה, ואתה יכול גם לאכול שוקולד שמשווק, כמו שמשווקים כל האריזות וכל החטיפים של אסם ועלית.
רונית גטניו: אנחנו רוצים את ההנאה לקנות חטיף, לקנות מוצר, עם כל הכיף, עם כל חוויית הקנייה, של המוצר, של האריזה שלו, של הנראות שלו, שהילדים שלנו ירגישו גם, עם כל המגבלות, חלק מהציבור הרחב.
רונית גטניו: ירגישו את הנוחות הזאת.
דני דנון: אני רוצה לשתי נקודות להתייחס, אחת זה בנושא של ההפצה, אני אתן לכם, אם יש את כל המוצרים האלו בכל מקום או שזה בנקודות, איך זה נקבע, מי קובע איפה זה נמצא, איפה זה לא נמצא?
רינה מינץ: מי שמשווק, קובע איפה זה נמצא.
דני דנון: את, בראשון, איפה את קונה?
רינה מינץ: מי שיש לו עניין בדבר הרבה פעמיים עניין הוא רווח או אינטרס אישי, יכול ללכת לרשתות של מוצרי טבע, שהמחירים הם מותאמים, אני יכולה פה ושם להגיע לרשת חרדית, למשל, אז יהיה להם את המוצרים של מגדים.
רינה מינץ: אני לא יכולה להגיע לחנות ולדעת שיש לי רשימת קניות והיום אני קונה קמח ולחם ובשר המותר, וגם אולי דברים מוכנים בטעות, וגם חטיפים, בעיני חטיפים מאוד חשובים, אבל האוכל הבסיסי, אני לא יכולה לגשת לחנות אחת ולערוך את כל הקניות.
רינה מינץ: אני מציעה דבר אחד – אם ארגון הבריאות העולמי קבע כיום שכל המדדים להערכת בריאות נמדדים באמצעות מה שנקרא Participation, שיתוף בקהילה, שיתוף בקהילה זה אומר שנגיע לסופר השכונתי ואותם היצרנים שמייצרים לכולם, גם לחולי צליאק יהיה, אז יהיה לנו Participation אמיתי.
רינה מינץ: כאשר אני אגיע לחנות טבע, יהיה לי גם, אני לא חייבת ללכת לחנות הייחודית, חנות טבע, כדי למצוא.
רינה מינץ: כשהבת שלי אובחנה בגיל חמש, נסענו לגן שמואל לקנות לה אוכל.
רינה מינץ: כי לא היה בשום מקום אחר.
רינה מינץ: תודה לאל, כיום אני כבר נוסעת קצת פחות רחוק.
רינה מינץ: אני לא רוצה חנויות ייעודיות.
רינה מינץ: כמו שבאירופה או באנגליה למשל, נכנסים לסופר השכונתי ויש גם אגף ללא גלוטן.
רינה מינץ: בארץ זה לא קיים.
רינה מינץ: זה קיים, אבל זה עדיין לא מספיק.
רקפת שפר: הבעיה היא לא בתחום של השיווק, בהכרח, היא בתחום של באמת של המוצרים.
רינה מינץ: אבל כיום נלקט – בחנות אחת את הלחם, בשנייה את הקמח, בשלישית אולי יש חטיפים.
גלי מינץ: כשאתם הולכים לקנות מזון אתם הולכים פעם לחנות הזאת ופעם לחנות הזאת.
דני דנון: תודה, אני רוצה דרך משרד הבריאות, אבל לפני זה רק את החינוך.
דני דנון: עירית, מה קורה במערכת החינוך?
עירית ליבנה: דיברו פה, בכלל הנושא של רגישויות מזון, שזה בעיה מאוד בעייתית.
עירית ליבנה: אנחנו היום במצב ששירות המזון נתן אישור לספק במסגרת ההזנה שהמדינה מספקת, וזה סודר וזה גם היה תהליך מאוד ארוך שכמובן אני אומרת שוב, זה מותנה באישור של משרד הבריאות על הפיקוח על התהליך של הייצור ויש לנו ספק שעושה Delivery.
דני דנון: יש לנו חוק.
עירית ליבנה: זה משהו אחר.
עירית ליבנה: אבל אני אומרת שוב, אנחנו לוקחים את האחריות המלאה ויש עכשיו ספק בעזרת שירות המזון, שהוא מספק לכל הילדים שהמדינה מאכילה אותם.
קריאה: שהם ילדים שלומדים במסגרת ששם יש הזנה מכוח חוק ארוחה יומית.
עירית ליבנה: זה שהמדינה התחייבה.
דני דנון: אם יש יום לימודים ארוך-?
רקפת שפר: אם הבן שלי לומד בבית-ספר שבמקרה יש יום לימודים ארוך, הוא לא בחר להיות בצהרון, הוא לא רוצה לאכול בבית-ספר, בבית-הספר הבילויים ברמת-גן מקבלים ארוחת צהריים, ולא דרך, לא על-פי חוק ארוחה יומית אלא חוק יום לימודים ארוך.
רקפת שפר: מה זה משנה לילד מכוח מה כולם מקבלים – הוא לא.
רקפת שפר: הוא לא.
רקפת שפר: הוא מביא מהבית, כמו הבן של איילת, כמו תומר, הוא מביא מהבית בחמגשית, יש לו מזל שאימא שלו יכולה להכין לו בבוקר.
דני דנון: מה היית רוצה שיהיה?
רקפת שפר: אני חושבת שמשרד הבריאות צריך לקחת אחריות להזנת ילדים.
דני דנון: לא, משרד הבריאות, סליחה, סליחה, לא, אבל בנושא הזה, זה לא משרד הבריאות.
רקפת שפר: סליחה, משרד החינוך, סליחה.
רקפת שפר: משרד החינוך.
דני דנון: משרד החינוך גם לא, זה ועד ההורים, הוא עושה את ההסכם עם חברות ההזנה.
רקפת שפר: משרד החינוך, כשהוא קובע ומאשר שיהיה יום לימודים ארוך, צריך לדאוג שיהיה לילדים פתרונות אוכל, גם אם יש להם מוגבלות בתחום התזונה.
רקפת שפר: כמו שצריך להיות נגיש לכיסא גלגלים, ידאגו לו.
דני דנון: הכתובת פה היא לא משרד החינוך.
עירית ליבנה: יש הנחיות מאוד ברורות איזה התקשרות עם איזה ספק.
עירית ליבנה: אנחנו מדברים על זה.
עירית ליבנה: אני אומרת שוב, פה נאמר צליאק, אבל כיוון שאנחנו מדברים, יש לנו רגישויות מסכנות חיים, שכשיש לנו ילד עם רגישות לבוטנים וברגע שהוא נחשף הוא מתנפח ומאבד את הנשימה, אותי זה מפחיד מאוד ולכן אני אומרת שהפיתרון צריך להיות קודם כל, מה שהמדינה פתרה ויש לה את האחריות, זה לקח ועשינו את זה.
עירית ליבנה: עכשיו, פה צריכה להיות הקריאה, מפה, לרשויות שמתארגנות ומתקשרות עם ספקים, להתנות בהתקשרות את הספקת המזון לילד עם הצרכים המיוחדים שלו מול הספק שמקבל משירות המזון את ההרשאה, את ה- GMP לייצר בתהליך הזה.
עירית ליבנה: אבל זה פה, זה לא המדינה אלא זה הרשויות, עם ההתקשרויות הספציפיות.
דני דנון: זה נושא שהוא חשוב ורחב.