GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבי דיכטר: יש להגיד, שבין התלמידים לבין המשטרה ישנו חוצץ שהוא המורים, שאמור לעשות יישור, בהנחה שהתלמיד המותקף באמת מותקף.
אבי דיכטר: היכן המשטרה מגדירה את הפתיחות של התלוננות המורים?
גלית זיוה: ישנו חוק חובת דיווח, שמדבר גם על דיווח על עבירות אלימות בין תלמידים לתלמידים, ובתי הספר מודעים לאותו חוק וגם שומרים על חובתם לדווח.
גלית זיוה: החוק קובע שכשנודע לאיש מצוות בית הספר על עבירת אלימות חמורה יש עליו חובת דיווח למשטרה.
גלית זיוה: מעבר לכך, משרד החינוך מדווח על עבירת אלימות חמורה ומטה, כלומר לא רק מקרים שמסתיימים ברגל שבורה.
גלית זיוה: חוזר מנכ"ל משרד החינוך קובע את המדיניות על פיה מנהלת בית הספר צריך לפעול.
גלית זיוה: הרבה פעמים מגיעים אלינו דיווחים ממערכת החינוך, שעוסקים במקרים שהם בתחום אפור שאינו משתייך להגדרה של עבירת אלימות חמורה, וגם במקרים אלו משטרת ישראל מטפלת.
דני דנון: תודה רבה, אני מבקש מחנה שדמי, מנהלת אגף שפ"י במשרד החינוך התייחסות.
חנה שדמי: אז כמו שנאמר, הילדים כיום חיים ברשת האינטרנט, והרבה פעמים הם מכירים ומשוטטים לפני שהמבוגרים עושים זאת.
חנה שדמי: אבל כמו שהזכירה גלית, חוזר המנכ"ל מזהה את נושא הצילום בכיתה ללא אישור כעבירת אלימות חמורה שכוללת חובת השעיה מבית הספר בכל הגילאים.
חנה שדמי: עם זאת, יש פער גדול בין תרבות הדיווח לבין הידיעה.
חנה שדמי: מתוך מאה וחמישים מקרים של העלאת צילום כזה לאינטרנט במחוז מסוים, רק עשרים ושניים מהם היו מדווחים, בעוד שאלימות מסוג אחר יותר נפוץ דיווח.
חנה שדמי: כלומר, יכולת ההטמעה של החוזר לוקחת זמן, ייתכן משום שהוא רק הופץ בחודש ספטמבר אשתקד.
חנה שדמי: חוזר המנכ"ל אומר שמותר להביא טלפון סלולארי, אך אסור לפתוח אותו בזמן שיעור ואסור לצלם דבר בתחום בית הספר ולהעביר אותו מבלי קבלת אישור.
דני דנון: למה אסור לפתוח אותו רק בשיעור?
חנה שדמי: אני חושבת שזה דבר שאי אפשר לעמוד בו, מפני שההורים רוצים את הביטחון לדעת איפה נמצא הילד שלהם, גם בזמן הלימודים.
חנה שדמי: החוק בצרפת לקח את השיקול של הנושא הבריאותי, ולא רק את האלימות.
דני דנון: אבל ישנם שיקולים רבים נוספים כמו גניבות, תחרות בין תלמידים.
דני דנון: כלומר יש רשימת סיבות לאיסור הדלקת המכשיר בזמן הלימודים.
דני דנון: האם משרד החינוך תומך בכך?
חנה שדמי: ניתן לחוקק חוק כזה, אך זה לא יהיה ניתן לאכיפה.
חנה שדמי: בשיעור זה ניתן לאכיפה, אבל בהפסקות לא.
דני דנון: אך יש לחשוב על העניין החל מהחקיקה ועד היישום.
דני דנון: אם יש חוק ומנהל בית הספר יחליט שהוא אוכף את החוק, זה ייתכן.
דני דנון: יש קודם כל לחשוב על הרציונל ולא על האם ניתן לאכוף חוק כזה או לא ניתן.
חנה שדמי: אני רוצה לומר שטלפון סלולארי ואינטרנט הם אמצעי טכנולוגי שיש בו גם דברים טובים.
אבי דיכטר: בדיוק כפי שהאינטרנט מביא טובות הוא גם מביא רעות, וכיום אנו עוסקים באותן רעות.
דני דנון: אוקיי, אני רוצה כעת לדבר עם התלמידים.
נחמן בוגוספסקי: שמי נחי, ואני דובר מועצת התלמידים הארצית, אני מבית הספר "אורט הבונים".
נחמן בוגוספסקי: אני לא יודע אם שמתם לב, אבל ברוב הסרטונים עלתה אצלי השאלה בראש היכן המורים ומדוע הם לא נמצאים בכיתה.
נחמן בוגוספסקי: מורים בבית הספר שלי סיפרו לי שהם לא יצאו מהכיתה גם כשהיו צריכים.
נחמן בוגוספסקי: כלומר מעבר להאשים את התלמידים יש לשאול היכן המורים.
נחמן בוגוספסקי: בעניין ההפסקות, רוב הסרטונים מצולמים בהפסקות וגם לכך יש לתת מענה מבחינת המורים.
נחמן בוגוספסקי: לפי חוזר המנכ"ל, יש חובה לעשות תורניות של מורים בהפסקות – וזה לא קורה ברוב בתי הספר.
חנה שדמי: אבל ברוב בתי הספר תמיד יש תורן – שלא יכול להגיע לכל מכשיר סלולארי.
נחמן בוגוספסקי: הנקודה השנייה בה רציתי לעסוק היא העובדה שהתלמידים חוששים לפנות למחנכים גם כמצלמים אותם או כשנוהגים כלפיהם באלימות.
נחמן בוגוספסקי: על פי מחקר שנערך לא מזמן, תלמידים התבקשו לדרג למי הם היו פונים אם היו מגלים שחבר שלהם משתמש בסמים.
נחמן בוגוספסקי: במקום האחרון הופיעה יועצת בית הספר ומקום אחד לפניה מחנכת הכיתה.
נחמן בוגוספסקי: במקום הראשון – האם.
נחמן בוגוספסקי: שמעתי על חובת הדיווח של בתי הספר, ואני מכיר לפחות עשרה בתי ספר שלא מקיימים את חובת הדיווח מתוך מטרה שלא ייצא לבית הספר שם רע.
נחמן בוגוספסקי: הנקודה האחרונה מתייחסת לצילום ככלי.
נחמן בוגוספסקי: הבעיה היא לא הצילום אלא האלימות עצמה.
נחמן בוגוספסקי: איסור על שימוש בטלפון נייד לא יפתור את הבעיה אלא יהווה טיוח לבעיה עצמה.
נחמן בוגוספסקי: צריך יותר להקדיש שעות לימוד בנושא צילום ושימוש נכון בטלפון נייד.
דני דנון: אני רוצה לדעת מה התועלת שנובעת משימוש בטלפונים בשטח בית הספר?
נחמן בוגוספסקי: יש לי שני חברים שחולים בסוכרת, והם חייבים שתהיה להם אפשרות לטפן להורים שלהם בכל עת – ולא תמיד מזכירות בית הספר מסכימות לתלמידים להשתמש בטלפונים של בית הספר.
דני דנון: אלו מקרים חריגים, אני טוען שיש נזק שנגרם מהטלפונים הסלולאריים.
דני דנון: מה יקרה אם נמנע מילדים להדליק את הטלפונים הניידים בשטח בית הספר?
גלית זיוה: גם אם תוציא את הטלפונים משטח בית הספר, לא פתרת את הבעיה, מפני שאירועים מהסוג הזה לא מתרחשים רק בשטח בית הספר.
גלית זיוה: יש להבחין בין אירועים שמתרחשים בשטח בית הספר לבין אירועי אלימות רבים שמתרחשים מחוצה לו.
גלית זיוה: למנוע כניסה של סלולאריים אינה מעשה נכון, מפני שתלמיד תמיד יכול "להסליק" טלפון לכיתה, ואז מה תעשה?
גלית זיוה: תזמין משטרה ותפתח לו תיק פלילי?
גלית זיוה: יש לשאול לאן אנחנו רוצים להגיע, האם אנחנו רוצים לבדוק מדוע אנחנו מגיעים לאותן סיטואציות של העלאת אותם סרטונים לרשת.
אבי דיכטר: מה עשתה המשטרה לאור הצילומים שהגיעו לידיה לפני הוועדה?
גלית זיוה: הצילומים הללו לא הגיעו למחלקת הנוער, אולי הם הגיעו ליחידה לחקירות עבירות מחשב.
גלית זיוה: ברגע שמגיע לידנו צילום שכזה, אנחנו בודקים קודם כל עדויות ובודקים האם ניתן לפתוח בחקירה נגד המעורבים, אם מדובר בכלל בפרסום אסור.
אבי דיכטר: ומה מבחינת היבט האלימות?
גלית זיוה: כל עוד הצילום נעשה בהסכמת כלל הצדדים מתוך ביום סיטואציה, אין מעשה אלימות.
גלית זיוה: אלא אם מדובר במקרים בהם נגרם מוות או חבלה חמורה, אך זה לא קורה ברוב המקרים.
גלית זיוה: על פי חוק אין לי על מה להזמין אותם לחקירה.
גלית זיוה: לכן יש לעשות סדר בנושא הדיון.
אבי דיכטר: אני מסכים איתך שנושא הדיון היום הוא האלימות עצמה ולא השימוש בסלולר.
אבי דיכטר: בסופו של דבר, כשתלמידים מתעדים את האלימות יש לכך מטרה מסוימת, למשל להיות יותר "אין".
אבי דיכטר: אבל המצלם צריך לדעת שלאותה "הנאה" יש גם מחיר.
אבי דיכטר: בהרבה מקרים, למרות שיש הסכמה מדובר באלימות שמרגע שזה מגיע לידיעת המשטרה, יש מחויבות לטיפול משטרתי.
אבי דיכטר: ואז המצלמים יעשו עם עצמם חשבון נפש.
אבי דיכטר: ברגע שיצטמצמו מספר המקרים, יטופל לא רק האמצעי, שהוא הטלפון, אלא גם המטרה.
נחמן בוגוספסקי: אבל האלימות תישאר.
אבי דיכטר: אני רואה את העניין מנקודת מבט של כמה שנים מעלייך, ואני יודע שאי אפשר פשוט ללחוץ על מתג ולהפסיק את התופעה, אלא יש להפסיק את התופעה מכמה כיוונים.
אבי דיכטר: למשל, איסור על הבאת מצלמה לכיתה, כיוון של חינוך בבית, כיוון של חינוך בבתי הספר, כיוון של טיפול משטרתי, ואולי אפילו הוועדה הזאת היא גם כיוון אחד לטיפול בתופעה.
אבי דיכטר: אסור לוותר על קיצוץ כנפיים שניתן לעשות בקלות רבה מאוד יחסית.
אבי דיכטר: זה לא עניין של מה בכך שייפתח לנער תיק פלילי – זה יכול לעכב אותו בהרבה תחומים, למשל בתחום הגיוס לצבא.
אבי דיכטר: לכן אני אומר – סוף מעשה במחשבה תחילה.
גלית זיוה: שליש מעבירות הנוער מבוצעות בשטחי בית הספר.
גלית זיוה: כלומר, אנחנו מזהים את מוסד בית הספר כזירה לא פשוטה בה מבוצעים מעשי אלימות של בני נוער.
אבי דיכטר: כל נושא המצלמות בבתי הספר הוא רק בעשר עד חמש עשרה השנים האחרונות.
אבי דיכטר: אני זוכר שהראו בבית הספר המקיף ברמלה ירידה דרמטית של מעשי הצילום בחצר בית הספר.
אבי דיכטר: מפני שכל אחד מבין שכשהוא מצולם הוא מופלל, ואף תלמיד לא מוכן לקחת את הסיכון.
אבי דיכטר: לכן, לא פלא שזה נכנס לכותלי הכיתה, שם למורים אין אפשרות להתמודד באותה רמה.
אבי דיכטר: בסופו של דבר, נכון שלא ניתן להפחית לגמרי את המוטיבציה, אבל ניתן לצמצם אותה.
דני דנון: לגבי השליש מעבירות הנוער אותן הזכירה גברת גליה זיוה, הגיוני שזהו המספר מפני שרוב הזמן הנוער נמצא בבית הספר.
דני דנון: זה לא נתון מדאיג.
דני דנון: דוקטור חניתה צימרין, בבקשה.
חניתה צימרין: שמי דוקטור חניתה צימרין ואני נשיאת אל"י.
חניתה צימרין: אתמול נכנסתי ל"גוגל" (Google), וכשהקשתי את הכותרת "ילדי כאפות", עלו מעל לחמש מאות אלף תוצאות.
חניתה צימרין: כלומר, אנחנו לא דנים בדבר שולי וקטן, סרט אחד או שניים.
חניתה צימרין: מבחינת הצורות של פגיעה בקורבנות, יש את אותם סרטוני צחוק שנעשים ביודעין של כלל המשתתפים.
חניתה צימרין: מה שמדאיג אותי, זה המסר שאלימות היא דבר לגיטימי.
חניתה צימרין: הרבה פעמים ילדים נותנים "כאפות" לילד הנחות בכיתה, ותוך יממה או פחות הסרטון נמצא על הסלולארי של כול הילדים, והסרטון עולה לרשת, ומאותו רגע דמו של אותו ילד הוא מותר.
חניתה צימרין: כלומר, יש משהו חמור שאין להתייחס אליו כצחוק.
חניתה צימרין: דבר נוסף שראינו הוא שמתקשרים עם ילד באימייל או ב-ICQ, ילד מוכר או שאיננו מוכר, וקובעים איתו פגישה חברתית.
חניתה צימרין: ברגע שהוא מגיע למקום שקבעו מראש, עושים לו מארב, מתקיפים אותו ומכים אותו, כלומר יש פעולה מתוכננת תוך הטעייה של אותו ילד לצורך צילום.
חניתה צימרין: אני רוצה לעבור לנושא הטרדות המיניות.
חניתה צימרין: יש בני נוער שעוסקים במין ומקליטים עצמם בהסכמת כל הצדדים – למשל שהנערה מסכימה לצילום, אך לא נתנה הסכמתה להפצת הסרטון, ודקה אחרי המעשה הסרטון כבר עולה לרשת.
חניתה צימרין: יש מקרים שבהם לא הייתה הסכמה לצילום ולהפצה, והסרטונים בכל זאת מצולמים ומופצים.
חניתה צימרין: מקרה אחר הוא שאין הסכמה, והסרטון משומש לסחיטה של שירותי מין נוספים או כספים.
חניתה צימרין: יש לנו מטופלת שמכרה חפצי ערך מביתה כדי לשלם על מנת שהאינפורמציה עליה לא תעלה לרשת.
חניתה צימרין: נושא אחר הוא מצלמות רשת.
חניתה צימרין: כאשר מישהו בקשר עם מישהו אחר ברשת, הם מצלמים אחד את השני, והילדה שמתבקשת להרים חולצה או לגעת בעצמה, לא נתנה הסכמתה לצילום ולהפצה.
חניתה צימרין: מעבר לכך שזה נותן לגיטימציה לאלימות, האלימות עושה התרגשות שאותם ילדים הם "אין", אבל יש גם מתן תחושה של בדידות.
חניתה צימרין: יש לנו מטופלת שלא הולכת לבית הספר למשל.
חניתה צימרין: בנוסף, יש פגיעה בביטחון העצמי, נידוי חברתי, ועוד.
חניתה צימרין: אני רוצה להזכיר מחקר שנעשו בו צילומי MRI, סריקת מוח, והתגלה שאותם חלקים במוח שמגיבים לתחושת דחייה, הם אותם חלקים שמגיבים לכאב פיזי.
חניתה צימרין: כלומר אני רוצה להעלות בדרגה את מושג הדחייה, שההפצה באינטרנט שגורמת לדחייה, ביזוי והעלבה הוא הנושא בו צריך לדון כצורת פגיעה מאוד חמורה.
חניתה צימרין: אני רואה ילדים שחייהם נגמרים, לא רק בזמן הלימודים אלא לאורך הרבה מאוד שנים.
חניתה צימרין: לא הגעתי לכאן היום עם פתרונות, אבל אני מבקשת להעלות את רמת החומרה של הפגיעה בה אנו עוסקים היום.
דני דנון: תודה רבה, רשות הדיבור מוענקת לעורכת הדין ענבר יחזקאלי בליליוס מאיגוד מרכזי סיוע לנפגעות תקיפה מינית.
ענבר יחזקאלי בליליוס: כדי להמשיך את הדברים שנאמרו על ידי דוקטור צימרין, האלימות המינית בקרב בני נוער היא מאוד נפוצה.
ענבר יחזקאלי בליליוס: אנחנו מקבלים כארבעים אלף פניות בשנה, ורבע מהן בנושא ילדים ובני נוער.
ענבר יחזקאלי בליליוס: אנחנו יודעים שהדוגמאות שנראו כאן הן רק קצה הקרחון של הבעיה.
ענבר יחזקאלי בליליוס: הפורנוגרפיה נמצאת היום בכל מקום, גם בתוך שיעורים בבית הספר.
ענבר יחזקאלי בליליוס: אנחנו עושים סדנאות על אלימות מינית, ובולט שגם ילדים בגילאי חטיבות הביניים חשופים לפורנוגרפיה – מה שלא היה עד לפני כמה שנים.
ענבר יחזקאלי בליליוס: כל העבודה דרך האינטרנט מכניסה לתכנים גם פורנוגרפיה וחומרי פגיעה אחרים.
ענבר יחזקאלי בליליוס: גם בבתי הספר, כשמכניסים עבודות באינטרנט, שזהו דבר מבורך, זה מביא עימו גם את התכנים הללו.
ענבר יחזקאלי בליליוס: מבחינתנו, ככל שניתן יהיה לצמצם את השימוש בטלפונים סלולאריים בשטחי בתי הספר, זה יכול רק להועיל, למרות בעיית האכיפה.
ענבר יחזקאלי בליליוס: יש לזכור שחובת הדיווח שדנו בה קודם, חלה רק במקרים של עבירות חמורות ולא ברוב המקרים האחרים.
ענבר יחזקאלי בליליוס: זה מתחיל מסרטון מסוים שמעבירים בין חברים, וזה הופך לרדיפה מגמתית של הילדים המוחלשים.
ענבר יחזקאלי בליליוס: יש דוגמאות נוספות של חדירה של גורמים חיצוניים להתכתבות בפורום, כולל הכנסה של תכנים אלימים או לא הולמים.
ענבר יחזקאלי בליליוס: בקשר לאובדנות בני נוער, הגיעו אלינו פניות של בני נוער שקיבלו אינפורמציה על "איך נכון להתאבד", וזוהי גם נקודה שצריך לחשוב עליה.
לילי הלפרין: אני לילי הלפרין ואני מנהלת תוכנית "אמת".
לילי הלפרין: אני עובדת ישירות עם מתבגרים בחינוך הפורמאלי והלא פורמאלי בתוכניות למניעת אלימות.
לילי הלפרין: אני מתמחה דווקא באוכלוסיות שנמצאות בפריפריה החברתית והגיאוגרפית, שם נושא האלימות מורגש יותר עקב תסכול גבוהה מבחינת הישגים לימודיים וכדומה.
לילי הלפרין: אני רואה הבדל משמעותי בין סוגי האלימות שמדווחים לי לבין הנושא בו אנו דנים היום.
לילי הלפרין: הדיווחים שאנו מקבלים מצביעים על כך שמקרי האלימות האחרים מתרחשים על רקע תחושת תסכול מתמשכת בהתאם לגילאים.
לילי הלפרין: האלימות באינטרנט לא מגיעה מתוך כעס, ויש להבחין בזה.
לילי הלפרין: התחושה פה יותר מתאימה למחקרו של פרופסור אמיר בשנות השמונים, שדיבר על אלימות בני נוער כתוצאה משעשוע וכיף, והטיפול במקרים כאלו הוא שונה.
לילי הלפרין: הטיפול שיכול להועיל הוא פיתוח יכולת חמלה אצל הילדים.
לילי הלפרין: זהו דבר אפשרי, שניתן ללמד אותו, בה בשעה שהתוכניות האחרות למניעת אלימות מנסות לברר מהיכן הגיעה אותה התנהגות, ואיך ניתן ליצור קשר אחר עם המורה.
אתי בנימין: אני יושבת ראש הנהגת ההורים הארצית, ואני לא יודעת האם היושבים כאן מודעים לכך שהקימו קבוצה ב-"פייסבוק" שהכריזה שהיום הוא "יום כאפות" לילדים ג'ינג'ים.
אתי בנימין: אני לא יודעת כמה חברים בקבוצה, אבל משיחות שקיימתי עם תלמידים במשך הבוקר, הבנתי שיש לא מעט ילדים שמודעים לכך.
אתי בנימין: אני שומעת את הטיעונים של איסור שימוש בטלפונים ניידים בבית הספר, ואני לא מאמינה גדולה בשיטות ענישה כאלו – אני חושבת שיש לפעול בתוכניות מניעה, כלומר הכנסת תוכניות חינוך שילמדו את התלמידים לאן ההתנהגות שלהם מובילה.
אתי בנימין: לפני כשלוש שנים הגברת טובה בן ארי עם האגף לחינוך על יסודי במשרד החינוך והסנגוריה הציבורית בנו תוכנית הרתעתית, שפועלת באופן מדגמי בממש מעט מוסדות חינוך במדינה.
אתי בנימין: אני חושבת שיש להגביר את אותן תוכניות שנעשות עם הסנגוריה הציבורית לנוער.
אתי בנימין: אני מבקשת מחבר הכנסת דני דנון שהוועדה תקרא לסנגוריה הארצית, ענבל רובינשטיין, להרחיב את השורות בתהליך ההרתעה וההטמעה לא רק לשכבות מסוימות של גילאי חטיבות הביניים והתיכוניים, אלא גם לילדים מתבגרים בבתי הספר היסודיים וגם בגני הילדים.
אתי בנימין: חייבים להשקיע יותר בתוכניות כאלו בתוך בתי הספר ולא לחשוב על צורות הענשה שונות.
אתי בנימין: הילדים ימצאו איך לעשות את אותם דברים בכל מקום בו הם מתכנסים.
אתי וייסבלאי: רציתי להגיד שאמנם זוהי לא עבירת אלימות, אך זוהי עבירה חמורה של לשון הרע ופגיעה בפרטיות.
אתי וייסבלאי: רציתי לשאול את גלית כמה דיווחים הם קיבלו על כך בשנה האחרונה?
אתי בנימין: השאלה היא האם זה ממצה, מפני שלא כולם מדווחים.
דני דנון: בנושא לשון הרע, האם מישהו פה מכיר תביעת לשון הרע בגלל אותם סרטונים?
ענבר יחזקאלי בליליוס: לא, וגם כשאנחנו מייעצים לנפגעות לנקוט בפעולות כאלו, הן לא עושות זאת בגלל אותו לחץ חברתי קשה.
אביבית ברקאי אהרונוב: צריך לעשות הפרדה בין האלימות עצמה, לבין הפרסום עצמו והעלאת הסרטים.
אביבית ברקאי אהרונוב: הפרסום עצמו גם הוא עבירה פלילית לפי סעיף 24 לחוק הנוער (טיפול והשגחה), התש"ך 1960, מה שבני נוער רבים לא מודעים אליו.
אביבית ברקאי אהרונוב: אם הילדים יבינו שמדובר בעבירה פלילית שהם יכולים לתת עליה את הדין, אולי הפחד מהעונש ימנע מהם לבצע את המעשה.
אביבית ברקאי אהרונוב: הבעיה היא חוסר המודעות.
אביבית ברקאי אהרונוב: כלומר, בעניין הפרסום המשטרה יכולה לפתוח לבד בחקירה פלילית מרגע הפרסום מפני שמדובר בעבירה פלילית.
גלית זיוה: אני יכולה לענות על זה.
גלית זיוה: מה שנאמר הוא נכון, סעיף 24 באמת אוסר פרסום לגבי קטינים במקרים שמפורטים בחוק.
גלית זיוה: בעיתונות הכתובה ובמדיה, לא מפרסמים כל מה שעלול לזהות קטין בנסיבות מסוימות שבהן הוא קורבן עבירה או חשוד בעבירה פלילית, ואף לא דבר שקשור במה שהקטין ביצע או שאם הוריו ביצעו דבר כלשהו, שמא הילד יפגע או יתויג בצורה מסוימת.
גלית זיוה: יש קושי בהכלת החוק על כל מה שמפורסם באינטרנט.
גלית זיוה: יש לבחון את אחריות מנהלי התכנים, שאחריותם להוריד את התכנים מרגע קבלת הדיווח.
גלית זיוה: הבעיה היא שאותו מנהל אתר לא יושב עשרים וארבע שעות ביממה ובודק את הסרטונים שמועלים לאתר שלו.
גלית זיוה: יש גם חשיבות לאתר עצמו, כלומר איפה יושב השרת – ויש קושי מבחינת חקיקה ואכיפה.
דני דנון: אני דווקא הבנתי שאין בעיה של הסרה אלא של דיווח.
דני דנון: יש לך דוגמאות של מקרים שביקשתם להסיר תוכן פוגעני ומנהל האתר סרב?
רוני דיין: יש לי דוגמא מאוד פשוטה.
רוני דיין: מרגע שהסרת את התוכן מהאתר, הילדים כבר הורידו את החומר לטלפון הסלולארי שלהם.
דני דנון: זוהי בעיה אחרת.
דני דנון: אני מדבר על בעיית ההסרה.
גלית זיוה: הדיווח צריך להגיע למשטרה, לכל תחנה שקרובה אלייך, והם יעבירו את הדיווח לגורם המוסמך.
גלית זיוה: הבעיה היא מנקודת הזיהוי של התוכן ועד שמתגבש הדיווח למשטרה, שבאותו פרק זמן כבר הוסר התוכן על ידי המפרסם או על ידי מנהל האתר, וכך קשה להתחקות אחר האשמים.
איילת גלעדי: אני ראש עמותת "קול הילד" למניעת הטרדות מיניות בקרב ילדים.
איילת גלעדי: אנחנו מפעילים תוכנית מניעה שנקראת "מסתדרים ביחד בגדול", לילדים בכיתות א' – ב' וכן ה' – ו'.
איילת גלעדי: אנחנו מדברים עם הילדים על ערכי כבוד, יושר ושוויון וגם על פגיעות מיניות.
איילת גלעדי: אחד הממצאים הוא שהילדים לא תמיד מודעים או מבינים את ההבדל בין חובת דיווח לבין הלשנה, ולצערי הרב גם מבוגר לא תמיד יודע.
איילת גלעדי: זהו דבר מאוד בסיסי שיש להעלות אותו למודעות בקרב הילדים וגם בקר המבוגרים.
איילת גלעדי: בעניין הגילאים, לצערי הרב אנו נתקלים במקרים כאלו לא רק מכיתה ו' ומעלה אלא גם בכיתות ה'.
איילת גלעדי: לאחרונה דיווחה לי מנהלת בית ספר שאבא של ילדה מכיתה ב' התלונן שהבת שלו מתכתבת ב-"פייסבוק" עם בנים שהיא לא מכירה, שאחד מהם הוא ילד בכיתה ו'.
איילת גלעדי: הנקודה שלי היא שהגיל יורד, וזוהי נקודה מאוד משמעותית.
איילת גלעדי: הילדים צריכים להיות מודעים לעניין של כוח חברתי חיובי.
איילת גלעדי: הילדים מפעילים לדעתם כוח חברתי חיובי שמביא אותם למקום של הון חברתי בקרב חבריהם.
איילת גלעדי: אבל אנחנו צריכים להוביל אותם להפעיל את הכוח שלהם בצורה חיובית ולמקום טוב.
דני דנון: תודה, אנחנו חייבים לסיים.
דני דנון: הערה אחרונה, בבקשה גברת עפרה דונסקי.
עפרה דונסקי: אני משנה למזכ"ל התאחדות המורים, ואני חושבת שבישיבה שכזאת לא ניתן לפתור את כל בעיות האלימות וזוהי לא מטרת הישיבה.
עפרה דונסקי: יש להתרכז בעניין האלימות באמצעות האינטרנט.
עפרה דונסקי: כל מי שטוען שלא ניתן להשתלט על התופעה, אני יודעת שכשאנשים שמים לב שמצלמים אותם הם מנסים להיראות גיבורים.
עפרה דונסקי: הטלפונים גוזלים אנרגיות ומפריעים בשיעורים.
רוני דיין: אני חושב שחשוב לומר מה משרד החינוך עושה בנושא, גם מבחינת חומרי לימוד לילדים, להורים ולמורים.
רוני דיין: מדובר על פעולות שיתופיות בין המורים לבין הילדים וההורים שלהם.
רוני דיין: השנה אנחנו מבצעים בחודש פברואר את הפעילות בכל בתי הספר היסודיים, יש הפעלה לימודית על ידי צוותים פדגוגיים.
רוני דיין: בחטיבות הביניים אנו מפעילים זאת בכל החטיבות ובמאה בתי ספר תיכוניים.
רוני דיין: כלומר אנחנו מבצעים פעילויות לכל שכבות הגילאים.
דני דנון: תודה, אני חייב לסכם.
דני דנון: הוועדה לזכויות הילד נחשפה לתופעת הפצת סרטונים פוגעניים ברשת האינטרנט על ידי ילדים ונוער.
דני דנון: אין ספק שהתופעה משאירה אצל ילדים צלקות לכל החיים.
דני דנון: הוועדה קוראת למשטרת ישראל, משרד החינוך והנוגעים בדבר להגביר את פעילות ההסברה המניעה.
דני דנון: הוועדה קוראת למשרד המשפטים לקיים דיון ספציפי בנושא ולהקים צוות מומחים ספציפי לטיול בנושא.
דני דנון: הוועדה תשקול קידום חקיקה לגבי איסור שימוש בטלפונים ניידים בשטח בית הספר בזמן שעות הלימודים.
דני דנון: אנחנו מתחילים את הדיון בוועדה לזכויות הילד.
דני דנון: הנושא שעל סדר היום הוא תפקוד הרשויות בפרשת גואל רצון והטיפול בילדים, כשהדגש, אני כבר אומר, זה הטיפול בילדים.
דני דנון: זה המנדט של הוועדה ולכך אנחנו נדרשים ודואגים.
דני דנון: כולנו ראינו בשבועות האחרונים בכלי התקשורת את ההתרחשויות השונות ואת פרשיות המשנה של פרשת גואל רצון.
דני דנון: הנושא מערב עשרות ילדים שעברו בשבועות האחרונים משבר.
דני דנון: אפשר גם לדבר על מה שעברו לפני זה.
דני דנון: אני רוצה לבוא ולומר ש---
קריאה: היא מבקשת שלא יצלמו אותה.
דני דנון: אין בעיה, את יכולה לשבת בפינה.
דני דנון: אני מבקש מהצלמים לא לצלם את אחת האורחות שנמצאת איתנו, ת.ה., אישה לשעבר של גואל רצון.
דני דנון: אני רוצה לבוא ולומר שאנחנו נתמקד היום בנושא של הילדים.
דני דנון: הדיון הזה היה אמור להתקיים בשבוע שעבר, קיבלנו פנייה מהמשרד לשירותים חברתיים לדחות את הדיון בשבוע מכיוון שזה היה בדיוק במהלך הטיפול המיידי בנושא ואנחנו נעתרנו לפנייה ואכן אנחנו מקיימים את הדיון היום.
ורדה שחם: אני ראש חטיבת חקירות במשטרת ישראל.
ורדה שחם: מדובר פה בחקירה שמתנהלת ועדיין צפויה להתנהל וגם בהליכים משפטיים שאמורים להתנהל ולכן מבחינתנו אין מקום שתהיה פה עדת תביעה, או מי שיכולה להיות גם קרבן או כל דבר אחר בהליכים המתקיימים.
ורדה שחם: לכן ככל שהעדה הזאת נמצאת כאן, אנחנו חושבים שיש פה פגיעה אנושה בסדרי משפט ובנהלים ובערכים מאוד בסיסיים, ערכים של הפרדה בין הרשות המחוקקת ובין הרשות המבצעת והשופטת ויש פה פגיעה ערכית בכל היחסים בין הרשויות ולכן אנחנו, ככל שהיא תישאר כאן, נציגי המשטרה, ואני מניחה ששאר נציגי הרשויות, לא נוכל להישאר בדיון.
דני דנון: רשמתי את הערתך.
דני דנון: חשוב לי להדגיש, כמו שאמרתי בפתח דבריי, שאנחנו מדברים כרגע על הטיפול בילדים, מה קורה איתם מהיום והלאה.
דני דנון: אני חושב שאין שום בעיה, כשאנחנו רוצים לדעת כרגע, לא לדעת מה קרה בעבר, שזה מה שאתם חוקרים ויכול להיות שיתפתח לאישומים פליליים כאלה ואחרים, אלא מה קורה היום עם אותם ילדים, איפה הם הולכים לישון, איפה הם הולכים ללמוד, מי דואג לכלכלה שלהם, לרווחה שלהם, זה נושא הדיון שלנו היום ואני לא חושב שיש פה דבר שהוא קשור לדברים שהעלית.
ורדה שחם: מכיוון שאין לנו יכולת לצפות מראש מה יהיה פה, כל עוד ההחלטה היא שהעדה נשארת פה, עמדת משטרת ישראל, ואני אומרת אותה אחרי התייעצות עם ראש האגף לחקירות ולמודיעין, ניצב יואב סגלוביץ, ואנחנו אומרים את זה אחרי שהתייעצנו גם עם פרקליטת המחוז ועם כל הגורמים המקצועיים, אנחנו לא נשארים כאן.
מנחם וגשל: אדוני, אני משנה למנהל הכללי במשרד הרווחה, זאת גם עמדת משרד הרווחה.
דני דנון: אני שמעתי את עמדתכם.
דני דנון: אם יש לכם בעיה לשמוע את הדברים של גב' ת.
דני דנון: , אנחנו נעשה את נוהל הדיון כך שנשמע אתכם ולאחר מכן---
ורדה שחם: לא.
דני דנון: סליחה, אתם עדיין לא מנהלים את הוועדה פה.
ורדה שחם: נכון, אבל אנחנו יכולים לקום וללכת.
דני דנון: אתם תמיד יכולים לקום וללכת, בכל רגע נתון, אבל אתם כרגע העליתם נקודה שאתם לא רוצים לשמוע---
ורדה שחם: לא, זה לא מה שאמרנו.
ורדה שחם: אמרנו שהוועדה לא יכולה לשמוע אותה, ואם הוועדה תתעקש לשמוע אותה, אז אנחנו לא נוכל לקחת חלק בעניין הזה.
ורדה שחם: אני מציעה לוועדה אולי להתייעץ עם הייעוץ המשפטי של הוועדה, גם בהקשר הזה, שהגברת הזאת לא יכולה להשתתף בדיון בוועדה.
ורדה שחם: זה לא הבעיה של הנוכחות שלה כשאנחנו פה, אלא אנחנו לא נוכל לקחת חלק בהליך שלדעתנו איננו תקין.
דני דנון: הדיון הזה הוא דיון פתוח.
דני דנון: אם היינו מחליטים לשדר אותו היום באולם גליל, הוא גם היה משודר בשידור חי אפילו, ולכן כל מה שנאמר פה, צריך לקחת בחשבון שזה דיון פתוח.
דני דנון: אתם יכולים להביע את עמדתכם.
דני דנון: אם אני אחליט בסוף הדיון שאני רוצה לשמוע עוד אנשים ואתם לא תהיו מעוניינים לשמוע אותם, אז אתם יכולים לקום וללכת, אבל עמדתכם לגבי הטיפול בילדים לא קשורה לנושא.
ורדה שחם: היא קשורה, כל עוד העדה הזאת נמצאת פה.
שלומי מיכאל: אני מנהל צוות החקירה, מפקד ימ"ר תל אביב.
שלומי מיכאל: אין לנו שום דבר נגד האישה, ההיפך, החקירה בעיצומה, יש לנו הארכת מעצר נוספת שהארכנו לחשוד, עד ה-1 לפברואר.
שלומי מיכאל: מבחינתנו אם מדברים עתידית, אנחנו לא במשחק הזה.
שלומי מיכאל: אין לנו ידע עתידי לגבי הילדים.
שלומי מיכאל: אנחנו יודעים מה אחורה.
שלומי מיכאל: לגבי הטיפול בהם עתידית, אנחנו לא במשחק.
שלומי מיכאל: אני חושב שמבחינת חומרי חקירה, שכרגע מתנהלים, אנחנו עדיין לומדים אותם.
שלומי מיכאל: יש חקירה שנעשתה על ידי חוקרי ילדים בסיוע משרד הרווחה, שהם ביצעו את החקירה, כל החומרים אצלנו כרגע במשרדי היחידה.
שלומי מיכאל: אנחנו לא נוכל כרגע לשתף עם זה פעולה.
שלומי מיכאל: זה חומר חקירה---
דני דנון: הרי מה שנדבר פה היום, ויש פה מצלמות טלוויזיה, כל מה שתאמרו פה היום, אתם צריכים לקחת בחשבון שכל עם ישראל שומע לגבי הטיפול בילדים.
דני דנון: אז גם גברת שנמצאת פה, או אחרות, הם ישמעו את מה שנאמר פה, הם יידעו, הן קוראות עיתונים.
ורדה שחם: לא מקובל ולא יכול להיות שהכנסת תשמע עדים שאמורים להעיד בבית משפט.
ורדה שחם: אין מהלך כזה.
ורדה שחם: אני הרבה שנים נמצאת בתפקיד, אין כזה דבר שלפני שמתנהלים הליכים, לפני שמסתיימת חקירה, יגיעו לכאן אנשים שהם עדים.
ורדה שחם: זה פשוט לא---
דני דנון: אני יכול לתת לך עשרות דוגמאות בעבר, וגם בכנסת.
ורדה שחם: אז אם אנחנו היינו פה, זה לא היה קורה.
דני דנון: אני לא יודע אם בכוונה או לא, אבל יצא...
דני דנון: אותי מעניינת כרגע טובת הילדים ולשמוע מה קורה עם הילדים.
דני דנון: אם זה נושא מהותי, אנחנו נבדוק תיכף את האפשרות שהיא תמתין ואני אשב איתה כשאנחנו נסיים פה.
ורדה שחם: לא---
דני דנון: סליחה, עם כל הכבוד, אם חבר כנסת רוצה לשבת עם אזרחית מדינת ישראל---
ורדה שחם: בוועדה?
דני דנון: לא, אחרי הוועדה, את לא יכולה להגיד לא.
דני דנון: אז אני אשמע אתכם, אשמע מה עשיתם, מה אתם מתכוונים לעשות, לאחר מכן אני אשב איתה, אשמע מה הצרכים שלה, איפה הילדים שלה נמצאים ברגע זה, מה הבעיות שלה מבחינת הרווחה.
דני דנון: אם אתם לא רוצים שהדיאלוג הזה יתקיים פה, אז אנחנו נקיים אותו דרך זה שאני אשמע אתכם ואני אשמע אותה.
ורדה שחם: סליחה שאני שואלת, אני רוצה להבין.
ורדה שחם: האם הדיאלוג איתה יתקיים במסגרת הוועדה?
דני דנון: אם אתם רואים בזה בעיה כה חמורה, שאני חולק על זה, אבל אני לא רוצה כרגע להיכנס איתכם לוויכוח מהותי בנושא כי אנחנו נפספס את הנושא המהותי של לראות מה קורה עם הילדים, אז אנחנו נשמע אתכם כרגע בוועדה, לאחר מכן אני אשב עם הגברת באופן נפרד, ואת המסקנות של הוועדה נוציא לאחר מכן.
ורדה שחם: בלי שום דבר שקשור אליה.
ורדה שחם: זאת אומרת, שום דבר שקשור לסיפור שלה איתך, שאני מקווה שיחול עליו---
דני דנון: אני כבר אחליט לבדי, אחרי שאני אשב איתה, מה אני עושה עם מה ששמעתי ממה שהיא אומרת.
דני דנון: אני חושב שזה דבר ראוי והגון ואני רוצה לשמוע מגב' חנה סלוצקי בכמה ילדים מדובר, ואיפה אותם ילדים נמצאים כרגע.
פרץ סגל: הרי יש גופים שממונים על בירור העניין, אבל בעצם החקירה המשפטית, בין אם זה בתי המשפט, לא יכול להיות שגופים מדינתיים שמופקדים על כך ייצאו בעמדה מסוימת ואז, עם כל הכבוד למחוקק, שהוא הרשות הריבונית הנכבדה ביותר במדינת ישראל, הם יבואו ויאמרו 'אבל אנחנו שמענו וחושבים כך וכך', פירושו של דבר למעשה שהמדינה כאילו מתפצלת בין הכנסת כחוקרת ומבררת, לבין הרשויות האחרות כחוקרות ומבררות.
פרץ סגל: יש הפרדה וברגע שהרשות המבצעת עושה את זה במסגרת סמכותה, כמובן שאתה רשאי, באופן פרטי, להיפגש איתה וכחבר כנסת אתה יכול לומר מה שאתה חושב, אבל העימות הזה, כביכול, להיות גוף שופט בין מה שהיא אומרת לבין מה שנציגי הממשלה אומרים, זה מעורר קושי.