GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איתי: לעומת זאת, מי כאן מכיר את שמות המאבטחים בכניסה לבית הספר?
איתי: רואים שקצת הצלחנו בפרוייקט כי כאשר אני העברתי הרבה סדנאות, בחיים עוד לא נתקלתי במצב שכל כך הרבה אנשים מכירים את שמות המאבטחים.
איתי: מי מכיר את שמות המנקים בבית הספר?
אחווה: גם בשמי וגם בשם איתי, זה מאוד מחמיא לנו המצב היום.
אחווה: באמת, כפי שאיתי אמר, כאשר אנחנו התחלנו את הפרוייקט הזה בערך באמצע 2006, עת היינו תלמידי כיתה י', אף אחד לא ידע את השמות, לא של המאבטחים ולא של המנקים, לא את שמות אלה שבאים בערב ולא את שמות אלה שבאים קודם לכן.
אחווה: פשוט התעלמו מהם לחלוטין והתייחסו אליהם כאל אנשים שקופים.
אחווה: אנחנו לכן החלטנו – איתי, אני ועוד שישה חבר'ה מירושלים ומהסביבה – להקים את פרוייקט נאמני תעסוקה.
אחווה: פרוייקט נאמני תעסוקה עבד וכיום הוא ממשיך לעבוד, אבל אנחנו לא מרכזים אותו, כך שבכל בית ספר היו בין שניים לשלושה בני נוער שהיו אחראיים לוודא מה המצב של עובדי הקבלן בבית הספר שלהם.
אחווה: כדי ליישר כאן קו, עובדי קבלן הם מאבטחים ומנקים שעובדים בחברות קבלן.
אחווה: מה שקרה עם נאמני התעסוקה האלה היה שהם קיבלו הדרכה מאתנו כאשר פעם בחודש היינו נפגשים ועוסקים בכל מיני נושאים שקשורים בזכויות עובדים, תלוש משכורת וכולי.
אחווה: נאמני התעסוקה בבית הספר היו צריכים לדאוג לכמה דברים: האחד, קשר עם עובדי הקבלן בנושא תלושים ומשכורת.
אחווה: זאת אומרת, נאמני התעסוקה, ילדים בגיל שלכם, ילדים שלומדים בכיתה י'-י"א-י"ב, ישבו ביחד עם עובדי הקבלן בבית הספר שלהם, ישבו אתם עם התלוש והסבירו להם מה זה בכלל תלוש ואיך קוראים אותו.
אחווה: באופן מאוד מפתיע ומזעזע, הרבה אנשים לא יודעים לקרוא תלוש משכורת והנאמנים, ילדים בכיתה י'-י"א, הראו לאנשים מבוגרים, בני 40-50, מה זה תלוש, איפה מרמים אותם, איפה מורידים להם מהמשכורת, איפה לא נותנים להם את השעות שלהם וכולי.
אחווה: כך הדרכנו את עובדי הקבלן איך בדיוק לוודא שהם מקבלים את המשכורת שלהם ואת התנאים הסוציאליים שמגיעים להם החל מימי חופש עד פנסיה ודברים כאלה.
אחווה: חוץ מזה, אחד התפקידים המרכזיים של נאמני תעסוקה היה לעבוד על תודעה בבתי הספר.
אחווה: זאת אומרת, כאשר אני הייתי מגיעה לבית הספר והייתי אומרת למאבטחת שלום, בוקר טוב, מה שלומך, היא הייתה אומרת לי שהיא לא מאמינה שמישהו מדבר אתה כי זה ממש נדיר.
אחווה: היינו יושבות ומדברות, הייתי מבריזה משיעורים והיינו יושבות ומכייפות לנו.
אחווה: זה היה פשוט מצב אבסורדי.
אחווה: אני הולכת לחברים שלי ושואלת אותם למה הם לא מכירים את שמות האנשים האלה או למה הם לא מתייחסים אליהם.
אחווה: כך ניסינו להעלות את המודעות, תוך כדי פעילויות שונות בבית הספר, הקרנת סרטים, עשינו שבוע עובדי קבלן כאשר כל יום הייתה פעילות.
אחווה: אצלי בבית הספר אנחנו צבענו את החדר של המאבטחת לפי הצבע שהיא בחרה וקישטנו לה אותו.
אחווה: עשינו כל מיני דברים כאלה כדי שהתלמידים יכירו את עובדי הקבלן.
אחווה: רצינו שבסוף היום התלמידים ינקו אחריהם ולא ישאירו את כל העבודה לעובדי הקבלן שעושים משהו בשבילנו.
אחווה: התחום האחר שעסקנו בו הוא עניין חוקתי.
אחווה: רצינו לשנות את החוקים בקשר לעובדי קבלן וממש לטפל בבעיה מהשורש.
אחווה: הגענו למצב שעיריית ירושלים שינתה את המכרזים שלה ובמקום לסגור מכרזים במחירי הפסד, זאת אומרת, במקום מראש לא לשלם לעובדים את השכר שלהם, עיריית ירושלים שינתה את שיטת המכרזים שלה וכיום היא כן משלמת לעובדי הקבלן, למנקים ולמאבטחים, את כל השכר והזכויות הסוציאליות.
איתי: כל זה נשמע ממש מפוצץ.
איתי: כשבאו אלי בפעם הראשונה ודיברו אתי על הפרוייקט, אני לא הייתי ממש מההתחלה בין המקימים אלא הצטרפתי קצת יותר מאוחר, לא נשמע לי כל כך מעניין.
איתי: בדיוק רציתי לצאת להדרכה ובדיוק רציתי להתחיל להתנדב במגן דוד אדום, ולא נשמע לי דבר כל כך חשוב ומרכזי לעסוק בנושא העובדים.
איתי: בכל זאת הגעתי קצת לפעילות כי חברים שלי שהיו שם גררו אותי והפעילות הראשונה שהייתה לנו הייתה משהו ממש פשוט כאשר הבאנו שוקולד וכרטיס שנה טובה למאבטחים ולמנקים בבית הספר.
איתי: מאבטח בכניסה לבית ספר שלי, הוא היה מאבטח שם שנתיים ברצף, וזה דבר שבדרך כלל לא קורה בחברות קבלן אלא בדרך כלל מחליפים כל הזמן, וכל בית ספר, 1,200 תלמידים ועוד כל הסגל של המורים עובר דרכו כל יום, אבל כשאני הבאתי לו את הברכה עם השוקולד, הוא פרץ בבכי וזה אדם מבוגר שיושב מולי ובוכה כי זאת הייתה פעם ראשונה שמישהו בכלל התייחס אליו.
איתי: פעם ראשונה שמישהו אמר לו תודה, פעם ראשונה שמישהו בכלל נתן לו במה והסתכל על העבודה שהוא עושה.
איתי: זה גרר אותי פנימה.
איתי: בהמשך העבודה ראיתי הרבה מאוד דברים מאוד מזעזעים.
איתי: עובדי הקבלן בארץ אלה אנשים הכי עניים שיש במדינה, אלה אנשים שמרוויחים שכר מינימום ולא יותר, שאם מפטרים אותם אין להם לאן ללכת, שאין להם תואר או כישורים שיכולים לתת להם עבודות אחרות, ועדיין על ימין ועל שמאל דפקו אותם בתלושי המשכורת ולא נתנו להם שעות נוספות, לא נתנו להם נסיעות וכולי.
איתי: אני הגעתי לכל מיני מצבים שאני קורא תלוש משכורת של 4,000 שקלים מתוכם 150-200 שקלים בחודש לוקחים דמי חבר, סתם, דמי חבר וזה לא קשור לשום דבר אלא סתם לוקחים מבן אדם כסף, ממש גונבים ממנו, כדי שחברת הקבלן בעצם תוכל להרוויח כסף על חשבונו של העובד הכי עני בארץ.
איתי: המצב הזה לנו היה נראה מאוד מאוד בעייתי וכתלמידים בבית ספר זאת האחריות שלנו.
איתי: לא רק שזה נחמד לבוא ולעזור לעובדים אלא זאת החובה שלנו לתמוך בהם.
איתי: אלה אנשים שאנחנו נהנים מהעבודה שלהם, הם באים ומנקים אחרי, הם באים ושומרים עלי, וזאת אחריותי לדאוג שהם יקבלו את הכסף שמגיע להם.
איתי: מבחינתי מההתנדבות בעמותה לא הייתה התנדבות אלא חובה.
איתי: כשאני מגיע למקום כלשהו, אני צריך לדאוג שאני אטפל באנשים שנותנים לי את השירות.
איתי: כמו שאתם לא תגנבו, כך גם אני לא אגנוב מהעובדים ששומרים עלי ומנקים אחרי.
איתי: בעקבות פעילות של העמותה וגם פעילות של עמותות אחרות שעסקו בזה, יש שיפור מאוד משמעותי שאנחנו ראינו גם בזכויות של עובדי קבלן וגם כמו שראינו בתחילת השיחה כאשר יש יותר תשומת לב לעובדים עצמם, יותר שמים לב לאותם עובדים, אבל הפרס הזה שאנחנו מקבלים, אני מרגיש שהוא יותר באמצע הדרך כי העובדים עדיין מנוצלים, עדיין מצבם מאוד מאוד קשה ועדיין יש הרבה מאוד עבודה לעשות.
איתי: אחווה ואני סיימנו תיכון ואנחנו לא יכולים לעשות את העבודה, אבל יש מקום להרבה מאוד התנדבות של בני נוער אחרים.
איתי: כאן נכנסת הפעולה של מעגלי צדק.
איתי: אחד הרעיונות של מעגלי צדק הוא שכל בן נוער באשר הוא, וגם לא בן נוער אלא כל אדם, יכול לבוא ולתרום למדינה, לתרום בעבודה.
איתי: זה אומר שיש לדוגמה את התו החברתי, שאם אנחנו הולכים לאכול ויוצאים עם החבר'ה, אתה הולך למקום שמעגלי צדק מאשרים, יש תו שהם נותנים, שהוא מקום שלא עושק את העובדים שלו ונותן להם את המשכורת שמגיעה להם.
איתי: אם אתה עושה את זה, אתה כבר תורם.
איתי: הדבר השני הוא שמעגלי צדק נותן במה לכל מיני פרוייקטים.
איתי: ראינו שיש כאן הרבה מועצות תלמידים ואנשים כאלה.
איתי: אם אתם רוצים לבוא ולדבר אתנו אחר כך, יש הרבה עבודה והרבה מקום לשיפור.
רפאל כהן: אנא, גשו לקבל את התעודה.
אורלי לוי אבקסיס: לנושא של עובדי קבלן.
אורלי לוי אבקסיס: אני שותפה גם בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת לומר לכם שאתם יכולים להיות רגועים כי כנראה היוזמה שלכם תפסה עוד אנשים ואלה דברים שהשתרשו.
אורלי לוי אבקסיס: אצלנו בוועדה אנחנו באמת דנים בזכויות של עובדי קבלן.
אורלי לוי אבקסיס: מי שלא יודע, עובדי קבלן זה כאשר מעסיק לא רוצה שיתקיימו בינו לבין העובד יחסים של עובד-מעביד וזה כדי שהוא לא יצטרך לתת לו כל מיני תגמולים, ושאחר כך לא יהיה אתו בקשר של פיצויי פיטורים וכדומה.
אורלי לוי אבקסיס: לכן הוא מעדיף להוציא מכרזים שקבלנים יעשו את העבודה עבורו ומתי שהוא רוצה, אפשר יהיה לעשות תחלופה כזו או אחרת.
אורלי לוי אבקסיס: כלומר, לקנות את אותו שירות אבל בזול.
אורלי לוי אבקסיס: המחוקק שם את לבו לנושא הזה.
אורלי לוי אבקסיס: אני גם אשמח להזמין אתכם לישיבת הוועדה כי אנחנו דנים בזה וכל שבוע אנחנו נוגעים בנושאים אחרים.
אורלי לוי אבקסיס: הפעם גם דאגנו להוריד את המסך ולראות את היחסים, כמה מתקיימים באמת בין מזמין השירות לבין העובדים בשטח, אם אנחנו שמים לרגע בצד את הקבלנים.
אורלי לוי אבקסיס: נחמד לגלות שגם בני נוער שמים לב לזה ונחמד לגלות שאנחנו רואים גם את החלש שבחברה שלנו.
אורלי לוי אבקסיס: אם מדברים על חלש, חברים, אתם יודעים שיש את העניין של מוגבלויות, חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, וזה הזמן שלי לרוץ לשם ולדאוג שיהיו עוד דברים שנצליח להעביר אותם ולקדם כי הזמן עומד מאחורינו ואנחנו חייבים להזדרז כי אי אפשר לדעת כמה זמן נהיה כאן ומה נספיק לעשות.
אורלי לוי אבקסיס: שאפו ותודה רבה לכל הנוער כאן.
אורלי לוי אבקסיס: אני מתנצלת אבל אני חייבת לצאת.
אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לחבר הכנסת דני דנון, יושב ראש הוועדה לזכויות הילד, שיזם את המפגש הזה ותודה רבה לבני הנוער.
רפאל כהן: יוזמה אחרונה ובהחלט חביבה מובילה נערה בשם שריאל עוזמו.
רפאל כהן: אין דבר העומד בפני הרצון.
רפאל כהן: מלים אלו מתארות היטב את שריאל, נערה מצטיינת המתמודדת עם אתגרים בריאותיים.
רפאל כהן: שריאל מצליחה לשמור על רמת ציונים גבוהה במגמת ביו-טכנולוגיה בה היא לומדת.
רפאל כהן: התחום הרפואי מסקרן אותה והיא מצאה לעצמה בית נוסף במגן דוד אדום, שם היא מתנדבת באופן קבוע.
רפאל כהן: שריאל מובילה גם את קבוצת המנהיגות של נוער עם מוגבלויות במסגרת אגף השירותים החברתיים העירוניים והציבה לעצמה מטרה להגביר את המודעות ולשפר את הנגישות לאנשים בעלי מוגבלות.
רפאל כהן: כשרונה ונחישותה של שריאל מאפשרים לה לעמוד בפני כל מכשול שעומד בדרכה.
רפאל כהן: היא כובשת את הסובבים אותה באישיותה המיוחדת והסוחפת.
רפאל כהן: המצגת הבאה תראה לנו קצת מפעילותה המבורכת של שריאל.
רפאל כהן: אני מתכבד להזמין לבמה את שריאל עוזמו כדי לומר מספר מלים.
שריאל עוזמו: אני שריאל עוזמו, תלמידת כיתה י"ב בבית הספר על שם זלמן שזר בבת ים, מתנדבת ומדריכה בארגון מגן דוד אדום זו השנה השלישית.
שריאל עוזמו: פעילה בקבוצת נגישות, קבוצת מנהיגות של נוער עם מוגבלויות במסגרת פרוייקט עיר מתנדבת נוער.
שריאל עוזמו: פעילה לשעבר של מועצות התלמידים והנוער השונות כדוברת ומבקרת פנים.
שריאל עוזמו: לקוית ראייה.
שריאל עוזמו: יש הטוענים שזה קצת מורכב לראות בפשטות ברגע נתון וברגע אחר פשוט לא לראות.
שריאל עוזמו: אחרים יאמרו שזה אפילו די קשה ומעורר אמוציות בגיל 12 ללמוד את צעדיך הראשונים מחדש כתינוק, לקום מכיסא גלגלים.
שריאל עוזמו: יש שיאמרו שבגיל 15 ילדה מתבגרת צריכה להתלבט בנושא לבושה, אך במקרה שלי הילדה בת ה-15 שהייתי הייתה צריכה להיאבק על קיומה בגבול הדק בין חיים ומוות.
שריאל עוזמו: את שביל חיי אני נוהגת לדמות לפירמידה חדה, בבסיסה ערכים, אשר הודות למחנכיי אני פועלת על פיהם כגון קדושת החיים, נתינה, סובלנות, ציונות ואהבת המולדת, יהדות ודמוקרטיה.
שריאל עוזמו: בהמשך הדרך כל אשר מחזק אותי בדרכי, כל אשר מותירני יציבה.
שריאל עוזמו: אני מדברת על כוח הרצון והאמונה, על העשייה וההתמדה, ובעיקר בזכות האנשים הטובים הנזכרים לעד המלווים אותי שהם חלק בלתי נפרד מסיפורי האישי.
שריאל עוזמו: בעזרת כל אלו יכולה אני להתגבר על הקשיים ולהשתמש בהם כמנוף, מנוף להזדמנויות חדשות מעצימות ומעשירות גם יחד.
שריאל עוזמו: דווקא מתוך אותם קשיים צמחה הנחת היסוד המניעה אותי.
שריאל עוזמו: בכולנו, אבל בכולנו, באופן חד משמעי, מצוי הכוח להאיר את הדרך לכלל ולשנות תוך כדי עשיית הטוב והפצתו.
שריאל עוזמו: הטוב מן הטוב, עשייתו.
שריאל עוזמו: ואשר נראה בלתי אפשרי, התאפשר בחלוף הזמן.
שריאל עוזמו: מתוך תחושת שליחות אני בדעה כי עלינו לשתף פעולה במטרה להנהיג חברה ישראלית מאוחדת ומכאן השמים אינם עוד גבול אלא עם נקודת מוצא.
שריאל עוזמו: אני מאושרת שנפלה בחלקי הזכות לממש את היכולת החבויה בכל אחד ואחת מאתנו כפרט, פרט אנוש, להציל חיים במישורים השונים, לתת אל מעבר.
שריאל עוזמו: תודה רבה על המעמד הזה.
שריאל עוזמו: אני שמחה להיות כאן.
שריאל עוזמו: תודה.
רפאל כהן: אני מתכבד לקרוא ליושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת דני דנון, לשאת דברי סיכום.
דני דנון: הסיפור של שריאל שכל אחת ואחד מהאנשים כאן שמע, מזכיר לי שני אישים חשובים בהיסטוריה שלנו כאשר האחד הוא בנימין זאב הרצל שאמר שאם תרצו, אין זו אגדה.
דני דנון: כל אחד ואחת מכם מוכיח היום במעשים שלכם שאם אנחנו רוצים, אין זו אגדה ואנחנו בנויים ומסוגלים לחברה טובה יותר.
דני דנון: לכן אני, חבר הכנסת אורבך וכל מי שנמצא כאן מרגישים גאווה על כך שיש לנו נוער כל כך נפלא.
דני דנון: הגיבור השני שלי – וכאן אני אגלה לכם סוד אישי – בתור ילד היה יצחק שמיר.
דני דנון: אני מניח שהיום יש גיבורים אחרים ב"אלופה" או בכל מיני תוכניות אחרות אבל יצחק שמיר, יום אחד ראיינתי אותו ושאלתי אותו מה סוד ההצלחה שלו בכך שהוא גירש את הבריטים, דבר שבעיניי היה דבר אדיר.
דני דנון: הוא אמר לי מילה אחת: התמדה, התמדה, התמדה.
דני דנון: אני רוצה לומר לכם גם היום שהפעילות שאתם עושים וההתמדה שלכם, אם זה בתיאטרון, אם זה במגן דוד אדום, אם זה עם החיות, אם זה כל הסיפור המופלא ששמענו היום ויש עוד אלפי סיפורים שלא זכו להגיע לכאן היום, זה מראה שאם אנחנו נתמיד ונאמין, השמים הם הגבול.
דני דנון: אני רוצה להודות קודם כל למי שעזר בארגון היום הזה, לרחל סעדה ולרווית מצוות הוועדה, לעוזרים שלי, יפעת עובדיה ורועי פליישמן ושי, ובעיקר אני רוצה להודות לכם שהגעתם לכאן מכל קצוות הארץ.
דני דנון: אתם לא מכירים אחד את השני – הגעתם ממכפר יונה, מבת ים, מגילה בירושלים ומכל רחבי הארץ – אבל משותפת לכם האמונה ביכולת לשנות וזה המסר אתו אנחנו יוצאים מכאן היום.
דני דנון: היכולת שלנו לשנות טמונה רק בנו.
דני דנון: אני מודה למנחה שעל חשבון זמנו בא לעזור לנו, רפאל כהן.
דני דנון: יישר כוח לכולם ותודה רבה.
רפאל כהן: אני מבקש מכל מקבלי הפרסים לעלות לבמה לתמונה משותפת.
רפאל כהן: אני מודה לכם.
דני דנון: מאוכלסות?
דורון בן שלומי: כולן מאוכלסות.
דורון בן שלומי: יש עוד 120 יחידות שהן בלי אישורים – קרוונים וכל מיני תוספות כאשר מדובר בבנים ממשיכים שנישאו ושלא היה להם היכן לגור כי מראש לא נתנו כאן אפשרות כזאת.
דני דנון: אלה הקרוונים הריקים.
דורון בן שלומי: יש את אלה שעברו לבית הקבע שלהם ואז מרימים את הקרווילות, אבל אנחנו מדברים על אולי 12 מבנים מתוך ה-480.
דני דנון: ולא פלשו אליהם.
דורון בן שלומי: לכן מיד מרימים אותן.
דורון בן שלומי: אם כן, יש אולי 12 קרווילות כאלה בכל האתר.
דורון בן שלומי: אנחנו כאן הקמנו את מרכז קטיף, מורשת ההנצחה.
דורון בן שלומי: לפני שנה וחצי עבר חוק לתיעוד והנצחת מורשת גוש קטיף ואנחנו הקמנו כאן מרכז זמני שכרגע הוא של ועד המתיישבים.
דורון בן שלומי: נערוך בו סיור קצר כדי שנוכל לראות אותו.
דורון בן שלומי: יש כאן קיר שמספר את הסיפור של גוש קטיף.
דורון בן שלומי: במוזיאון ירושלים עובדים בוגרי הגוש ויש לנו קשרים ברמה האישית.
דורון בן שלומי: ברמה של המרכז עצמו, אין קשר.
חיים קליין: צריך לציין שוועד המתיישבים מייצג את נווה דקלים ולא את המושבים.
דורון בן שלומי: ועד המתיישבים מייצג את כולם.
חיים קליין: לא מייצג את המושבים.
חיים קליין: אני מהמושבים ואני יודע.
דורון בן שלומי: יש את פורום ה-10 שהוא הפורום שכל נציגות שלחה אליו את נציגה.
דורון בן שלומי: אם יש לך דברים אחרים לומר, זה לגיטימי.
חיים קליין: אני מצוי בנושא המושבים ובדרך כלל אתם לא מייצגים, גם מול הממשלה, את המושבים אלא את נווה דקלים.
חיים קליין: לנו יש משא ומתן פרטי של המושבים מול הממשלה.
חיים קליין: אלה שני גופים שונים.
דורון בן שלומי: אלה לא גופים שונים.
דורון בן שלומי: דרך אגב, אני לא מנווה דקלים אלא ממזרח לכיש.
דני דנון: של מי המוזיאון בירושלים?
דורון בן שלומי: המוזיאון בירושלים הוא של חב"ד.
דורון בן שלומי: שם הם שמים יותר את הדגש על התקופה האחרונה, על העקירה, על הגירוש וכולי.
דורון בן שלומי: אנחנו שמים יותר את הדגש על כל ה-35 שנות התיישבות ובמובן של החיים עצמם שהיו בגוש קטיף.
דני דנון: תתייחס לגבי מוסדות החינוך, ולגבי המועדונים שהייתה אתם בעיה.
דורון בן שלומי: אנחנו נגיע לרכזי הנוער ויוסי דהרי יוכל להתייחס.
יוסי דהרי: כפי שדורון הקדים ואמר, אנחנו הקמנו לפני שלוש שנים את המרכז הזה כמרכז שמרכז בתוכו את כל הנושאים שהיו בגוש קטיף על 35 שנות התיישבות.
יוסי דהרי: בנוסף לכך, יש גם קצת על כפר דרום שהוקם בשנת 1946 ופונה ב-1947-1948.
יוסי דהרי: ביקשו מאתנו גם לרכז את הדברים שהיו בימית כי אין להם שום מרכז.
יוסי דהרי: אנחנו התחלנו עם הקמת הארכיון עם גנזך המדינה והיינו בקשר עם גנז המדינה.
יוסי דהרי: הגנז היה כאן, בדק, ראה, נתן לנו אישורים ויש מישהו שעוזר לנו.
יוסי דהרי: מדובר בארכיון של מסמכים, של תמונות, של מוצגים וכל מיני דברים שהיו בגוש קטיף כאשר חלק נמצאים בארכיון ובגנזך המדינה.
דני דנון: מסמכים ציבוריים.
יוסי דהרי: ציבוריים ואישיים.
יוסי דהרי: אנחנו גם עושים כאן תיקים אישיים או מכל כך שכאשר משפחה שרוצה להביא לכאן את המסמכים שלה, היא יכולה להביא לכאן את המסמכים אותם אנחנו סורקים ושומרים.
יוסי דהרי: התחלנו פרוייקט – אותו אנחנו כמעט מסיימים – של תיעוד אישי של אנשים שמספרים את הסיפור האישי שלהם וזה צולם בצורה מקצועית.
יוסי דהרי: מדובר בקרוב ל-330 ראיונות כאלה שכבר עשינו וזה אומר כ-1,200 שעות.
יוסי דהרי: יש גם 140 משפחות שעשו תיעוד משפחתי שהיה בהתחלה יותר טיפולי ואחר כך הוא עומד בפני הציבור הרחב.
יוסי דהרי: כל החומרים נמצאים כאן.
יוסי דהרי: מתוך החומרים האלה הפקנו מספר סרטים המספרים את הסיפור האישי של האנשים.
יוסי דהרי: יש לך כאן ספרייה של כל מיני דברים שאנחנו עושים כתיעוד והנצחה של האזור במטרה להגיע לבתי הספר.
יוסי דהרי: ב-כ"ב שבט, הישוב הראשון עלה על הקרקע.
דני דנון: יש איזה סרט דוקומנטרי, סרט שמספר את הסיפור?
דורון בן שלומי: את הסיפור של כל גוש קטיף ככלל?
דורון בן שלומי: בדרך כלל הסיפורים הם סיפורים אישיים, אם זה דוד חתואל, אנשים שליוו אותם.
דני דנון: אין סרט דוקומנטרי שאתה יכול לומר שהוא תפס באתוס הציבורי.
דני דנון: הייתם צריכים לחשוב על זה.
דורון בן שלומי: צריכה להיות איזושהי פרספקטיבה כדי לייצר את זה.
דורון בן שלומי: אנחנו בשלב של איסוף חומרים כדי להוציא ספר שמרכז את הסיפור.
קריאה: אלבום.
דני דנון: יש מישהו בעל שיעור קומה שיכול לעשות סרט דוקומנטרי או משהו שיספר את הסיפור?
דני דנון: הוא יכול לשמש אותנו גם בעתיד.
דורון בן שלומי: יש לנו כאן סרטים קצרים באורך של רבע שעה שמספרים את הסיפור האישי.
יוסי דהרי: יש סרט שעשינו מתוך העדויות האלה וזה סרט של 12 דקות שמספר סיפור.
דורון בן שלומי: לא אחד.
דורון בן שלומי: יש אנשים שמספרים את כל התהליך, וזה מתחיל איך שהם הגיעו לגוש, הקימו אותו וכל החלוציות שהייתה להם עד לרגע שהם בעצם עומדים מול הבית ההרוס והם ממשיכים הלאה.
דורון בן שלומי: זה דרך סיפור אישי מאוד חד ומאוד חודר המספר את כל התהליך הזה.
דני דנון: כאשר המועצה תקום – בטח תהיו פעילים – אחד הפרוייקטים שצריך לעשות הוא לעשות סרט דוקומנטרי או סרט שייכנס לציבוריות.
דורון בן שלומי: בהחלט.
יוסי דהרי: חוץ מזה שראיינו את האנשים, וזה מצולם, אנחנו גם קטלגנו ותמללנו את כל הראיונות האלה בקלסרים ומי שרוצה למצוא או לראות נושא מסוים, הוא עובר על התמלול והוא צופה בסרטים רק בקטעים האלה ולא צריך לראות את כל החומרים.
יוסי דהרי: אם מישהו רוצה לעשות עבודה על ההתיישבות, על הצבא, על בתי הכנסת, הוא מוצא את כל הסרטים בהם אנשים דיברו על בתי כנסת בכל הישובים.
דורון בן שלומי: באופן כללי יש כאן
דורון בן שלומי: גם מקום למחקר שאוסף את כל המחקרים שנעשו עד עכשיו.
דורון בן שלומי: רק השבוע יש שני כנסים אקדמיים, האחד בירושלים, של מכון ירושלים, והשני בבינתחומי בהרצליה עם יושב ראש הכנסת.
דורון בן שלומי: מבחינתנו זה יכול להיות מקום שמרכז את כל הדברים ובאמת מאפשר לכל החוקרים לקבל את החומרים שקיימים.
יוסי דהרי: יש מספר חוקרים שעושים כאן עבודות תואר שני או דוקטורט והם באים לכאן ונעזרים בחומרים.
יוסי דהרי: הם יושבים כאן ומקבלים שירותי מחשב, אינטרנט, צילומים, מוציאים להם חומר, והם יכולים להיעזר בחומרים האלה.
יוסי דהרי: כאשר באות לכאן קבוצות, יש כאן הדרכה וצופים בסרטים, תלוי בקבוצה, ועושים סיור בקרווילות, עולים לישוב הקבע, לניצן או שממשיכים אחר כך לאזור לכיש או למקום אחר.
יוסי דהרי: יש סיור של שעתיים, יש סיור של ארבע שעות, והסיורים האלה מתקיימים.
יוסי דהרי: לגבי מוסדות החינוך.
יוסי דהרי: כ"ב שבט הוא יום העלייה לקרקע, ואת השבוע הזה קבענו כשבוע במערכות החינוך.
יוסי דהרי: יש ערכות שאנחנו מציעים לבתי הספר להעביר שיעור בנושא של גוש קטיף או סרט או מרצה.
יוסי דהרי: בחוק שעבר יש גם התייחסות לנושא הזה.
דני דנון: בחוק אין התייחסות ליום הזה.
דורון בן שלומי: בחוק עצמו לא כתוב דווקא התאריך הזה, אבל כתוב שאנחנו נעשה פעילות בבתי הספר.
דני דנון: אבל כתוב שיהיה יום בו מציינים את העקירה?
דורון בן שלומי: לא.
דורון בן שלומי: זה לא קיים בחוק.
דורון בן שלומי: בתקופה הזו הוצאנו ביחד עם רשות הדואר בול לציון 35 שנות התיישבות.
דורון בן שלומי: ההוצאה לקחה לנו די הרבה זמן ולוותה בוויכוחים כאלה ואחרים.
דני דנון: יש לך את הבול הזה כאן?
דורון בן שלומי: כן.
דורון בן שלומי: אנחנו הזמנו לכאן גם את נציגי הקהילות, את מזכירי הקהילות.
דורון בן שלומי: יושב כאן אביאל מניסנית, יושב כאן ליאור שהוא מזכיר נווה דקלים, משה ראובן שהוא מנהל אתר ניצן והוא מטעם המועצה, יושבים כאן רכזי הנוער, יוסי דהרי שהוא גם הרכז האזורי של האתר, אשר דנינו שהוא מנווה דקלים ונמצאים כאן נציגי הנוער.
דורון בן שלומי: בהמשך אני אתן את רשות הדיבור לרכזים, אבל לפני כן אומר שרצינו למקד את הנושא בשתי נקודות שקשורות לעניין.
דורון בן שלומי: נקודה אחת היא הנוער והיא קשורה לענייני התקציבים שעברו החלטת ממשלה כאשר יש להם שתי בעיות כאשר הבעיה המרכזית היא שאין אופק.
דורון בן שלומי: זאת אומרת, כל פעם ניתנת החלטה לשנה דבר שלא מאפשר שום רצף של אנשים.
דורון בן שלומי: הוא כרכז נוער עובד תחת איום של סיום עבודה כי אין רצף וכל פעם ההחלטה מתקבלת לשנת לימודים אחת.
דני דנון: תחת מי הם עובדים?
דורון בן שלומי: הרשות.
קריאה: חוף אשקלון.
דני דנון: דיברנו בוועדה על הנושא הזה ומשרד החינוך התחייב בוועדה שיהיה תקציב והכל יהיה בסדר, וזה קרה.
דורון בן שלומי: זה קרה באופן מוגבל.
דורון בן שלומי: יש החלטת ממשלה אבל התקלה הראשונה היא שהיא רק לשנה והיא לא הגדירה פרק זמן האומר שזה עד שהקהילה עוברת לישוב הקבע פלוס חפיפה, וזה מה שהיה צריך להיות.
דורון בן שלומי: הייתה צריכה להיות תכנית וכל קהילה, עד שהיא עוברת לישוב הקבע מקבלת חפיפה מסוימת ומספיק אבל זה לא קרה.
יוסי דהרי: המועצה האזורית מפעילה את העובדים.
דורון בן שלומי: התהליך הוא שיש החלטת ממשלה שמקצה 5 מיליון שקלים למינהל חברה ונוער.
דורון בן שלומי: מינהל חברה ונוער עושה חלוקה לפי כל קהילה כמה מגיע לה לפי שלושה פרמטרים - הדרכה, פעילות וקייטנות – והוא מקצה הרשאה בסוף למינהל חברה ונוער לרשות המקומית.
דורון בן שלומי: הגוף שמפעיל בפועל זאת הרשות המקומית במאה אחוזי מימון ולא צריכים עוד השתתפות של הרשות.
דורון בן שלומי: הרשות המקומית בפועל מפעילה את זה כאשר חלק הוא דרך המתנ"ס או דרך הרשות עצמה אבל זה כבר לא משנה כי אלה הן שאלות טכניות.
דורון בן שלומי: כפי שאמרתי, התקלה הראשונה היא שכל פעם זה ניתן לשנה והתקלה השנייה היא שגם בתוך השנה הזאת – ניקח את שנת תש"ע – שניתנה ההחלטה בזמן ביולי, עד היום המועצה לא קיבלה הרשאה.
דורון בן שלומי: זאת אומרת, באה רשות מקומית – אם זה חוף אשקלון או לכיש או מועצה אחרת – ואומרת שהיא מממנת על חשבונה והיא לא רואה שהיא עומדת לקבל את הכסף.
דורון בן שלומי: נכון שיש החלטת ממשלה, אבל אולי משהו יקרה או לא יקרה ולא נותנים הרשאות.
דורון בן שלומי: כל המשחק הזה בעצם, בין אגף תקציבים, אגף החשב הכללי, חשבות משרד החינוך וחשבות מינהל חברה ונוער עוד לא נגמר ולכן המועצות עוד לא קיבלו הרשאות.
אורי אורבך: מי מטפל בזה?
דורון בן שלומי: אנחנו רודפים אחרי הדבר הזה כל הזמן.
אורי אורבך: מול המינהלת?
דורון בן שלומי: מול אגף תקציבים, הרפרנטים של משרד החינוך.
דורון בן שלומי: אני מדבר עם יובל בנימין שהוא החשב של מינהל חברה ונוער ויש את יהודה קיסר שהוא החשב של משרד החינוך.
דורון בן שלומי: כל ארבעת הגורמים האלה בסך הכל לא תפרו את כל הנושא ולכן ההרשאות בסוף לא הגיעו למועצות.
דורון בן שלומי: אלה שתי התקלות שקיימות בתוך כל הדבר הזה, אבל צריך לציין שאנחנו כן שמחים – ושמחים מאוד – שיש תקציב, יש החלטת ממשלה.
יוסי דהרי: בסופו של דבר השטח צריך להמשיך לפעול.
יוסי דהרי: התקציב מתבצע בצורה כזאת שהוא ניתן מה-1 לינואר עד 31 באוגוסט ולאחר מכן יש השלמה עד סוף דצמבר.
יוסי דהרי: יוצא שהמועצה האזורית – מועצה אזורית חוף אשקלון – הולכת ומממנת גם מבחינת האישור התקציבי שניתן אמנם בתחילת השנה.
יוסי דהרי: אנחנו עכשיו באמצע נובמבר, אבל אין לנו אישור תקציבי.
יוסי דהרי: כלומר, המועצה לוקחת על הגב שלה היום המשך העסקה של מדריכים ובעיקרון אף אחד לא מבטיח שום דבר.
יוסי דהרי: אף אחד לא מבטיח תשלום משכורת לרכזים.
יוסי דהרי: במאמר מוסגר אומר שהמצב של המועצה האזורית חוף אשקלון הוא לא מצב טוב.
קריאה: המצב גרוע.
יוסי דהרי: המצב מקשה מאוד על המשך התפקוד הכללי.
יוסי דהרי: אנחנו אלה שפועלים למען הילדים, למען הנוער, קשה לנו לייצר תוכנית עם איזשהו תכנון מוקדם.
יוסי דהרי: אם אנחנו מתייחסים ליישובי הקבע, אנחנו רוצים היום לתכנן את הפעילות שלנו כך שבחלק ממנה תיווצר איזושהי שותפות ואיזשהו תחילה של תהליך על מנת לחבר בין הקהילות.
יוסי דהרי: תוכניות על הנייר יש, אבל הביצוע לא מתבצע בגלל חוסר תקציב כזה או אחר.
יוסי דהרי: היום הפסקנו קבוצות שמיועדות לנוער קצה – יושבת כאן נציגת מחלקת הרווחה – שאנחנו עובדים עליו וגם כך קשה לנו מאוד כל המצב הזה לשכנע את הצעירים כן להתגייס ולשרת.
יוסי דהרי: הפסקנו תוכנית שעשתה פלאים בשנים האחרונות אבל הפסקנו אותה בגלל חוסר תקציב.
יוסי דהרי: תוכניות של מניעת אלימות, אלכוהול וכולי, הפסקנו את התוכניות.
יוסי דהרי: אני לא יכול להביא מרצה מבחוץ מאחר שאין לי אישור תקציבי.
יוסי דהרי: חנוכה, הילדים יוצאים לחופש, רוב הילדים מגיעים מהאולפנות וחוזרים לישוב, מנסים ליצור איזושהי תוכנית ואיזושהי פעילות, אבל אין שום אישור.
יוסי דהרי: נכון שבתוכנית הכל כבר מוכן על הנייר וכולי, אבל מכאן לצאת עם התוכנית ולבצע אותה בפועל, המועצה לא מוכנה לקחת על עצמה את הכיסוי התקציבי שאולי יגיע ואולי לא יגיע.
יוסי דהרי: מעבר לזה, בוא נאמר שיש מקרים שהמועצה יש לה את התקציב החברתי – ואני מדבר עכשיו על תקציב של מינהל חברה ונוער, תקציב שידוע מראש ושהפעילות במשך שמונה חודשים מתבצעת באופן שוטף – בסופו של דבר יוצא מצב שבו ב-31 באוגוסט לדוגמה הוצאנו דוח ביצוע, המועצה הוציאה דוח ביצוע עבור אותן פעילויות שהתבצעו במהלך כל שמונת החודשים הללו, היום אנחנו נמצאים ב-17 בנובמבר והכסף יגיע ביום ראשון לאחר שהוצאנו דיווח ב-31 באוגוסט.
יוסי דהרי: כלומר, המועצה תקצבה.
יוסי דהרי: המועצה תקצבה במשך שמונה חודשים, הספקים לא קיבלו כסף במשך שמונה חודשים.
יוסי דהרי: המועצה שילמה לרכזי הנוער שכר מדי חודש בחודשו ונוצר איזשהו בור ללא תחתית.
יוסי דהרי: כלומר, המועצה מכניסה את עצמה לאיזשהו פלונטר שלא ניתן לצאת ממנו.
יוסי דהרי: אני מקבל טלפונים מספקים כי בסופו של דבר אנחנו אנשי הקשר ואנחנו אלה שעומדים מול אותם ספקים.
יוסי דהרי: אני מקבל הודעות ומאיימים עלי באופן אישי כאשר המתנ"ס הוא זה שהוציא את ההתחייבות ולא אני.
יוסי דהרי: אני איש הקשר ולכן באים אלי בטענות.
יוסי דהרי: את התכנון המוקדם לא ניתן לעשות בגלל שהתקציב מאושר אחת לשנה, אם בכלל, וכאשר הוא מאושר, לא מגיע שום אישור תקציבי למועצה, וכאשר מגיע אישור תקציבי, הכסף לצערנו לוקח לו זמן רב עד שהוא מגיע ואני מדבר על 11 חודשים עד שהכסף מגיע למועצה שגם כך מצבה בכי רע.
יוסי דהרי: בסופו של דבר מי שסובל ומי שנפגע מכל התהליך הזה, אלה הם הילדים כי הם לא מקבלים את המענה לו הם זקוקים.
יוסי דהרי: לצערנו, עם כל המאמץ ועם כל הרצון הטוב כאשר צוות הנוער פועל – ויש כאן באמת צוות נוער שמשקיע רבות לטובת הילדים ובני הנוער – קשה מאוד לייצר איזשהו משהו ולתת להם איזושהי תקווה ואיזשהו אופק.
דני דנון: מי מנתב את הנוער היום?
יוסי דהרי: היום יש כ-10 רכזי נוער שנותנים מענה לישובים השונים.
יוסי דהרי: בנוסף לכך יש את חלוצה, יש תנועות נוער, יש בנות שירות וכולי.