GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי דבי: כל דבר לגופו של עניין.
אלי דבי: אם המשפחה יכולה לעמוד בזה, היא תאשר לילד ללכת לקרבי.
אלי דבי: אני רציתי ללכת למשל לחיל של אחי, ולמה אני לא יכול לעשות את זה?
אלי דבי: איפה הזכות שלי?
אלי דבי: לצורך העניין, אם לא הייתי פעיל בוועד הורים ארצי ואבי לא היה מזמין אותי, לא היינו מגיעים לכאן.
אורן שביט: רציתי להציג כאן עוד פן אחד שלא התייחסו אליו.
אורן שביט: הסיפור האישי הוא שאבא שלי, אברהם, נהרג ב-1967.
דני דנון: אתה רוצה לחכות כמה דקות?
אורן שביט: כן.
אורי אורבך: מדברים הרבה על משפחות שכולות ואני חושב שיש כאן הסכמה שחתימה היא לא עול שצריך להפיל על האימהות וזכויות הילד, הנער, במקרה הזה הן הדבר שאולי היה צריך לקבוע, שאם הוא רוצה להתגייס, שהוא יחתום ויתגייס.
אורי אורבך: כמובן הגישה הנכונה בעיניי היא שקודם כל הוא לא מתגייס לחיל קרבי אלא אם כן הוא רוצה אחרת.
אורי אורבך: אנחנו לא מדברים על כך שכולם מתגייסים, ואם הוא לא רוצה, הוא חותם.
אורי אורבך: אני חושב שצריך לראות מה החברה אומרת ואני חושב שהחברה צריכה להסתכל עליכם.
אורי אורבך: אני לא מדבר על בני המשפחה שלכם שאינם.
אורי אורבך: יש מעט מדיי בחברה הישראלית משפחות טובות כמוכם ולכן הסוגיה של אנשים שאחד מבני משפחתם נפל בקרב, המדינה בנויה עליכם, על משפחות כמוכם.
אורי אורבך: זה הפרופיל.
אורי אורבך: פרופיל של משפחות בהן נפלו אנשים, אלה המשפחות שעוד ילד רוצה ללכת לקרבי, בין אם הוא רוצה ללכת בדרכיו של האב או האח ובין בגלל שהוא התחנך במקומות בהם משא המדינה על שכמכם.
אורי אורבך: אני חושב שאנחנו כחברה צריכים להתייחס למשפחות השכולות לא רק בשל השכול והאסון הפרטי הגדול אלא כמשפחות חיות שמחזיקות את המדינה הזאת.
אורי אורבך: אם רק 10 אחוזים הולכים לחיל קרבי, זאת בעיה גדולה מאוד של המדינה ולכן גם העומס על המשפחות האלה, על מי שנשאר במשפחות, הוא כל כך גדול.
אורי אורבך: אני לא מדבר על מי שלא יכול או על מי שהצבא לא רוצה בו, אבל יש משפחות שנורא קל להן, לא משפחות שכולות אלא אחרות שלא נוח להן ולא מתאים להן.
אורי אורבך: לכן אתם צריכים להיות גאים לא רק בבני המשפחה שלכם שנפלו אלא להיות גאים קודם כל בבני המשפחה הקיימים, שיש את הדילמה הזאת, שבן שלכם רוצה ללכת לחיל קרבי ולשרת את המדינה.
אורי אורבך: יוחלט מה שיוחלט, לדעתי על ידו ולא על ידי מישהו אחר.
אורי אורבך: רציתי לדעת האם יש תחנת יציאה, זאת אומרת, אפשרות להתחרט.
דני דנון: תמיד יש אפשרות כזאת.
יאיר בן-שלום: במלחמת לבנון השנייה קיבלנו ארבעה טלפונים מארבע משפחות שביקשו להוציא את הילדים ותוך 24 שעות הם היו בחוץ.
30709: זאת מדינה של מתנדבים.
30709: יש יכולת התחרטות לכל מי שרוצה.
30709: אתה לא מוכרח להיות חייל קרבי, אתה לא מוכרח לשרת במילואים.
30709: כל מי שלא רוצה, לא עושה את זה.
אורי אורבך: אם אתה רוצה לצאת, ולא דרך קב"ן, אתה יכול.
30709: מי שרוצה, יוצא.
30709: יש לו יכולת בכל שלב להתחרט.
אורי אורבך: יכול להיות שכאן משהו אקטיבי, אולי פרקטי, ויכול להיות שכאן דווקא הצבא צריך להיות עם נכונות יותר גדולה ובאיזשהו שלב חייל ששירת בחיל קרבי, חייל בן למשפחה שכולה, אחרי שנתיים וחצי, אחרי פרק זמן, אולי למילואים אפילו, יציעו לו במידת האפשר את האופציה הזאת ויעלו אותה, וזה אחרי שהוא כבר משרת כחייל קרבי ואחרי שהוא חתם וכבר עבר זמן.
אורי אורבך: יכול להיות שאפשר להציע לחייל עצמו, בהמשך למגמה הזאת שהחייל צריך לקבוע, ולהעלות בפניו שוב את האפשרות הזאת שהוא שירת שלוש שנים למרות שהוא ממשפחה שכולה - על משפחות כמוהו בנויה המדינה – ולומר לו שיש לו אפשרות עכשיו לעבור לתפקיד חשוב בחיל עורפי יותר.
אורי אורבך: זאת אומרת, אני מציע לשקול אולי בוועדה הזאת את האפשרות שהצבא – למרות שזה קשה לצבא כארגון וכמנגנון כי כבר יש לו חייל קרבי, יש לו חייל מצוין, ממשפחה טובה, זה החייל המושלם באופן אישי בדרך כלל – בכל זאת יעלה את האופציה הזאת כי יש דברים שמשתנים במשך השירות ואולי משפחתו של אותו חייל אומרת שהוא כבר תרם את שלו כאח נוסף או כבן נוסף.
אורי אורבך: יכול להיות שהצבא צריך כאן להציע בעצמו לחיילים מסוימים או לכל החיילים את האפשרות לעבור לחיל פחות מסוכן.
אורן שביט: למרות הזמן, קשה לי.
אורן שביט: כמו שאמרתי, אבא שלי נהרג ב-1967 ואחי היה לוחם בסיירת צנחנים ונהרג ב-1983, בתקופת מלחמת לבנון הראשונה.
אורן שביט: לי לא ניתן לשרת ביחידה קרבית.
דני דנון: לא ניתן כי אימא שלך לא הסכימה לחתום?
אורן שביט: האמת שזה לא עמד אפילו כשאלה.
אורן שביט: אני זוכר ויכוח שהיה לי בזמנו עם משה וחצי, ויכוח סוער, ואמרתי לו שאבא שלי היה בצנחנים, אחי היה בסיירת צנחנים, ולי לא תתנו ללכת?
אורן שביט: הוא אמר לי שאם אימא שלי תחתום עשר פעמים, אני לא תלך.
אורן שביט: הבור הזה נשאר אתי עד היום.
אורן שביט: זה פער שהוא קיים וזה מופיע ביום יום.
אורן שביט: אני שומע כאן את דוד ואני מזדהה אתו.
אורן שביט: למרות שאני מבוגר ממנו בעשרים שנים, אני באותו מקום.
אורן שביט: הסערה הזאת בעצמות – שוב אני נחנק – של ללכת ולהגשים את עצמך ולעשות את מה שאתה מאמין בו ומה שאתה חי עליו.
אורן שביט: אי אפשר לקחת את זה ממך.
אורן שביט: זאת זכותך.
אורן שביט: אני מסכים בהחלט שצריך להוציא את זה מההורים.
אורן שביט: אין ספק שזה לא המקום של ההורים לחתום על הדבר הזה.
אורן שביט: אני חושב שכל הורה, בלי קשר להיותו הורה שכול או לא הורה שכול, אם ייתנו לו את העניין הזה של לחתום לילד שלו ללכת ליחידה קרבית, אם הוא חושב על זה, זה לא דבר טריביאלי.
אורן שביט: אני חושב שצריך להוציא את זה לחלוטין מההורים.
אורן שביט: לדעתי צריך לאפשר לבנים, לאחים השכולים, ללכת ליחידות קרביות.
אורן שביט: כאשר הבן מבקש לקבל פטור, מתוך ההתחשבות במשפחה זה בהחלט משהו שצריך להתחשב בו, אבל ברירת המחדל היא שזה לא בידי ההורים אלא זה בידיו של הילד שהוא כבר לא ילד אלא גבר או אישה שיש להם זכות קבלת החלטות משל עצמם.
אורן שביט: במשפט הראשון שיאיר אמר, ולי הוא מאוד צרם, הוא אמר שהילד שייך למשפחה, אבל זה לא ילד והוא לא שייך למשפחה אלא זה גבר או אישה ששייכים קודם כל לעצמם וזכותם להחליט על המשך חייהם.
אורן שביט: כמובן מצפים מאותו גבר שיתחשב במערך החיים בו הוא נמצא.
אורן שביט: אני רואה את דוד ואני מבטיח לך שהוא מתחשב עם זה שהוא הולך לחיל קרבי, ואני שמח בשבילו ואני מאחל לו שיהיה בריא וישמור על עצמו, אבל התחושה הזאת שזאת ההגשמה העצמית של מה שהוא ייקח ויישא אתו מכאן להמשך חייו ולא רק לפרק של שלוש שנים.
אורן שביט: את זה הוא נושא אתו עכשיו לשארית חייו ואת זה אסור לקחת מהילדים.
אורן שביט: תנו להם את זה.
דני דנון: אני רוצה לסכם ולומר שידעתי שהדיון לא יהיה דיון קל.
דני דנון: גם אני בא מהשכול וביום יום אני חי את זה ומרגיש את זה, אבל הסיפורים שעלו כאן, והאווירה שנוצרה כאן הייתה מאוד קשה ומיוחדת.
דני דנון: הנושא הוא חשוב וכן חשוב לעסוק בו.
דני דנון: לפני שאני אקרא את החלטת הסיכום, חשוב לי לומר שגיבשנו כאן הסכמה וחשוב להעביר אותה גם לראש אכ"א ואני גם אומר לו את הדברים בשיחה, לגבי הוצאת החתימה מידי האימהות וההורים באופן מוחלט.
דני דנון: כלומר, זה קטיגורי וזה הולך להיות.
דני דנון: אם זה לא יהיה בהבנה, זה יהיה בחקיקה.
דני דנון: אין כאן מישהו אחד בחדר שלא אמר – וגם הקולות ששמענו מחוץ לחדר – שצריך לשנות את זה.
דני דנון: כרגע נשארת הסוגיה הקשה מאוד והיא האם נותנים את העצמאות, כמו שנאמר כאן על ידי אחרון הדוברים בצורה מרגשת, לבגיר שמגיע לגיל 18 להחליט בעצמו ולחתום, או מצד שני שהמערכת, אנחנו כחברה, תאמר אי אפשר.
דני דנון: אני אומר את זה למרות שזה לא אהוד כאן בחדר, אבל המערכת תוכל לומר ל-40 ילדים בשנה שהם לא יכולים להתגייס ליחידות קדמיות כי החברה החליטה כך ותהיה כאן פגיעה אישית באותם אינדיבידואלים, פגיעה קשה ופגיעה בחופש הבחירה וחופש הפרט, אבל המערכת מחליטה הרבה החלטות קשות שפוגעות בחופש הפרט, במיוחד כאשר המערכת היא מערכת צבאית.
דני דנון: גם הקול הזה חשוב שהוא יישמע.
דני דנון: בהחלטה שלנו אנחנו נקים ועדה ציבורית בשיתוף כל הגורמים כדי שתדון בשני הכיוונים האלה.
דני דנון: קשה לי לראות כיוון של אמצע כי כיוון של אמצע הוא לא להחליט אלא להשאיר את הנושא להמשך.
דני דנון: אני כן ארצה להביא את זה להכרעה, או שהילד יחליט או שהמערכת תאמר שאין מה לעשות.
דני דנון: דרך אגב, אני עסקתי בעלייה והבאתי אנשים שעלו על מנת להתגייס לצבא, והם אכן התגייסו לצבא, הלכו ליחידות קרביות אבל הצבא אמר להם שהם לא יכולים ללכת ליחידה מסוימת.
דני דנון: אומר אותו אדם שהוא עזב את הבית שלו כדי ללכת ליחידות האלה, אבל אומרים לו שבגלל שהוא עולה חדש ציוני, הוא לא יכול ללכת ליחידות המסוימות האלה.
30709: במלחמת השחרור נהרגו למעלה מ-400 ניצולי שואה שהם היו השריד האחרון של המשפחה שלהם.
דני דנון: ברוך השם אני חושב שאנחנו היום לא במצב כזה שאנחנו זקוקים לאותו מצב שהיה בשנת תש"ח בזמן המאורעות.
דני דנון: אני רוצה להקריא את החלטת הוועדה.
דני דנון: הוועדה מצדיעה להורים השכולים, לאלמנות, ליתומים ולאחים השכולים שלמרות הקושי האישי הרב לוקחים חלק בהליך חשוב זה.
דני דנון: הוועדה קוראת ותפעל להוצאת חובת החתימה מידי אלמנות צה"ל וההורים השכולים.
דני דנון: הוועדה לזכויות הילד מחליטה להקים ועדה ציבורית בראשות אלוף (במילואים) עוזי דיין שתבחן את נוהל גיוס יתומי צה"ל ואחים שכולים.
דני דנון: בוועדה ישבו נציגי אקדמיה, כל הארגונים הקשורים, משרד הביטחון ונציגי הוועדה.
דני דנון: הוועדה הציבורית תעביר את מסקנותיה עד 13 בדצמבר 2009.
דני דנון: זאת ההחלטה שהוועדה מקבלת.
דני דנון: לוח הזמנים הוא צפוף ומדובר בתשעים ימים.
דני דנון: אנחנו ניתן לכם את הכלים לשבת ולהתכנס כמה שצריך, לשמוע כמה שיותר אנשים, כאשר כל מי שירצה מכל זרם ומכל כיוון אפשרי, יוכל להישמע.
דני דנון: תביאו לנו מסקנות.
דני דנון: להוציא את החתימה כבר הוצאנו.
דני דנון: גם אם לא קיבלנו כרגע אישור פורמלי מראש אכ"א, זה כבר קרה, אבל לגבי השאלה לאן הולכים, נקבל את המסקנות מהוועדה הציבורית.
30709: אם הכיוון ילך לכיוון הילד, יהיו אימהות שיאמרו שאם זה כך, היא לא מוכנה שיוציאו את זה מידן.
30709: כלומר, לא כדאי לחתוך את זה כבר עכשיו.
30709: ף
דני דנון: כרגע אין הצעת חוק אלא אנחנו בשלב העלאת הנושא.
דני דנון: כל אותם ארגונים שירצו, יפנו אל הוועדה וביחד עם עוזי נצרף אותם.
דני דנון: חשוב לנו לקבל את הדברים.
דני דנון: מה שכן, אנחנו הולכים להכרעה בנושא וחשוב לי לומר את הדברים.
דני דנון: הדבר הגרוע ביותר – למרות שאני מחוקק – זה שאנחנו נביא הצעת חוק, נגייס לה רוב ונעביר אותה.
דני דנון: השאיפה היא שתהיה איזושהי הסכמה כללית, לא מאה אחוזים, כך ש ביחד עם צה"ל ועם משרד הביטחון נגיע להבנות.
דני דנון: במקרה שזה לא יהיה כך, אז כן נידרש לחקיקה שתרצה את רוב האנשים.
דני דנון: אני רוצה להודות לכל הנוכחים והנוכחות שהגיעו לדיון חשוב זה.
דני דנון: אנחנו כמובן נקפיד להזמין אתכם לדיון הנוסף שיתקיים.
דני דנון: צהרים טובים ושלום לכולם.
דני דנון: אני מודה לחברים שהגיעו.
דני דנון: אנחנו פותחים את הדיון בנושא נגישות ילדים למגרשי כדורגל בישראל.
דני דנון: הנושא הוא נושא רחב ואני אמקד אותו בשני נושאים עיקריים.
דני דנון: הדיון הוא דיון ראשוני והמשכו יהיה בביקור הוועדה במגרשים כדי לראות איך מגדילים את מספר הילדים שמגיעים פיזית להיות הקהל במגרשים.
דני דנון: כפי שאתם יודעים, בארצות-הברית ובמקומות אחרים בעולם, החוויה של הספורט היא חוויה משפחתית לחלוטין ובארץ אנחנו רואים שהמספרים קיימים וילדים מגיעים אבל במספרים נמוכים וזה בגלל האווירה ביציעים ולעתים, במקרים חריגים, בגלל אלימות כאשר עכשיו היה סיפור היסטורי של מכבי חיפה והיה איזשהו מקרה של פגיעה היסטורית.
דני דנון: אנחנו כוועדה לזכויות הילד רואים חשיבות בנושא הספורט גם בגלל שמי שצופה בספורט הוא מפתח אורח חיים ספורטיבי במקרים רבים וגם ככלי חינוכי.
דני דנון: צריך לראות איך מגדילים את מספר הילדים שמגיעים וזאת על ידי יצירת אווירה יותר נעימה במגרשים.
דני דנון: אני ארצה לשמוע כאן רעיונות ולבדוק מה קורה בעולם מבחינת יציעים מיוחדים למשפחות, מחירי כרטיסים שדרך אגב זאת אחת הסיבות לדיון כי קיבלנו פניות מאנשים שאמרו שהכרטיסים של הילדים אוזלים במהירות ואז מי שבא עם ילדיו צריך לשלם מחיר מלא, דבר שמהווה הוצאה נכבדה להורים רבים בישראל.
דני דנון: אני רוצה שנמקד את הדיון גם במחיר הכרטיסים אבל יותר בנקודה של יצירת אווירה כך שילדים ומשפחות יוכלו להגיע לאצטדיון ולשהות בו בצורה נעימה ועל ידי כך להגדיל את מספר הנוכחים.
דני דנון: אני יכול לומר לכם גם מניסיון אישי שלי וגם מניסיון של רבים מחבריי שכאשר הולכים למשחק עם הילד, שומעים את האישה אומרת תיזהר וזה כאשר בסך הכל הולכים לאירוע שהוא חווייתי ומשפחתי, אבל קיים סטריאוטיפ שבמקום הזה, באצטדיון, באמת צריך לשים לב ולהיזהר.
דני דנון: אני פותח את הדיון ואשמח לשמוע את הערות החברים.
יניב כהן: אני חושב שצריך לגעת בתשתיות, במתקנים ובחינוך.
יניב כהן: זאת אומרת, כל הבעיה שנוצרת, נקרא לה בעיית האלימות, מונעת מהמשפחות להגיע אבל אני חושב שאם נתייחס לחינוך ולתשתית-מתקנים, זה יקל עלינו.
דני דנון: כשאתה אומר תשתית, אתה מתכוון לבניית אצטדיונים חדשים.
יניב כהן: כן.
דני דנון: אני יודע שמכבי חיפה בונה מתקן חדש.
יניב כהן: אנחנו לא דוגמה טובה.
יניב כהן: הלוואי וכל המדינה הייתה כמו מכבי חיפה, עם כל הצניעות.
יניב כהן: יש לנו מתקנים מצוינים וגם אצטדיון שנבנה עכשיו.
דני דנון: באצטדיון שנבנה יש התייחסות לנושא המשפחות והילדים?
יניב כהן: יהיה בעתיד, כן.
יניב כהן: אני מאמין שבעוד שלוש שנים זה יהיה מוכן ואז יצאו בקמפיינים.
דני דנון: יש יציע מיוחד למשפחות ולילדים?
יניב כהן: לא.
אורית רז: אני חושבת שההחלטה לבנות יציע היא לא טכנית אלא היא בעיקר אדמיניסטרטיבית כי ברגע שאתה מכריז על יציע כיציע משפחות ואתה מכריז עליו ככזה ונערך ברמת אבטחה, שאר הדברים הם שוליים וזה לא משנה באיזה אצטדיון זה קיים אלא זה משהו שאתה מבודד אותו ויוצר אותו כאיזשהו מקום סטרילי ומוגן מהדברים שאנחנו כאימהות חוששות.
אורית רז: החשש שלנו בעיקר הוא מאלימות שקיימת מצד הקהל במגרשים, מצד המשטרה, מצד כל מיני גורמים כאלה ואחרים, וברגע שאתה מכריז על יציע כעל יציע משפחתי ואתה דואג שאך ורק משפחות ייכנסו אליו, מן הסתם תהיה בו פחות אלימות, פחות קללות, פחות דברים שאנחנו חוששים מהם.
דני דנון: היה ניסיון כזה?
דני דנון: יש איזה פיילוט שעשיתם?
אורית רז: כהתאחדות לכדורגל העלינו את זה.
אורית רז: דיברנו על יציעים סטריליים, דיברנו על החווייתיות שבעניין הזה, לבודד את היציע הזה, לצבוע אותו בדברים שיגרמו לילדים חוויה ומשהו שהם יזכרו וייהנו ממנו, מוזיקה, חלוקת פריטים לעידוד ומשהו שהילדים יקבלו אותו כחוויה.
אורית רז: אני לא חושבת שמישהו אי פעם עשה את זה בארץ.
דני דנון: האם מישהו יודע אם זה נעשה בעולם?
שי גולומב: היה שינוי בחקיקה ואני לא יודע אם הוא נכנס לתקנון ההתאחדות או לא בנוגע למחירי כרטיסי ילדים ונוער.
אורית רז: הבאתי לכאן כמה נתונים בנושא מחירי הכרטיסים וכמויות הכרטיסים שנמכרו.
שי גולומב: אני מדבר על התקנון.
שי גולומב: היום התקנון של ההתאחדות קובע ש-20 אחוזים מסך הכרטיסים למשחק, מינימום, מוקצים לבני נוער.
דני דנון: זה קורה בפועל?
שי גולומב: מה שקורה בפועל הוא שיש קבוצות שכוללות את זה עם המנויים ואז מבחינתן זה לא רלוונטי.
דני דנון: רק על המנויים?
שי גולומב: לא.
שי גולומב: 20 אחוזים מסך הכרטיסים למשחק מסוים צריכים ללכת לבני נוער.
דני דנון: את זה הבנתי אבל השאלה מה קורה בפועל היום.
שי גולומב: בפועל אנחנו מקבלים תלונות על כך שבני נוער מגיעים ואין כרטיסים לבני נוער או שהם אוזלים או שלא מוצעים למכירה או שספסרים מוכרים אותם, וזה אומר שלא בני נוער קנו אותם.
שי גולומב: מבדיקה שעשינו, ישראל היא המדינה היחידה באירופה, שיש הגבלה על בני נוער.
שי גולומב: בן נוער צריך לקבל כרטיס של בן נוער, נקודה.
שי גולומב: כל ילד צריך לקבל כרטיס של ילד.
שי גולומב: המגבלה היחידה שיש באירופה היא בגודל היציע.
שי גולומב: יש יציע משפחות, ואם הוא מתמלא, הוא מתמלא, אבל בישראל אנחנו לא ממלאים אצטדיונים ואין שום סיבה שהמגבלה הזאת של ה-20 אחוזים תישאר.
שי גולומב: אין שום סיבה והצדקה לכך.
שי גולומב: הטענות תמיד אומרות שהאוהדים מרמים וכולם מנסים לקחת בני נוער.
דני דנון: באירופה יכולים להגיע תיאורטית למשחק של ברצלונה 80 אחוזים בני נוער וישלמו מחיר של נוער?
שי גולומב: ברמה התיאורטית, כן.
שי גולומב: יש רמה של SOLD OUT שזה לא מגיע, אבל ביתר הליגות, שם רמת מכירת מנויים של קדם העונה היא הרבה יותר גבוהה מאשר בארץ.
שי גולומב: בן נוער משלם כרטיס של בן נוער ואין את המשחקים האלה.
דני דנון: מה ההתייחסות של ההתאחדות לגבי זה?
אורית רז: אנחנו הצענו הצעה ואני חושבת שנאמר כבר בהנהלת ההתאחדות שהמפתח להביא משפחות לכדורגל טמון במחירי הכרטיסים.
אורית רז: מי שהרימה את הכפפה הזאת בשנה שעברה הייתה בני יהודה שהחליטה שהיא מורידה את מחיר הכרטיס ל-50 שקלים לכל אחד, לכל משחק ובכל מצב.
דני דנון: כל בני הנוער.
אורית רז: כולם.
אורית רז: כולל כולם.
דני דנון: גם מבוגרים.
אורית רז: כולם משלמים 50 שקלים.
אורית רז: יש לי כאן נתונים של הפועל תל-אביב שגובים 80 שקלים עבור מבוגר ו-40 שקלים עבור ילד או חייל.
דני דנון: עם הגבלה במספר הילדים?
אורית רז: אני לא יודעת לגבי הגבלה.
אורית רז: אני רואה כאן מספרים שנמכרו בפועל.
אורית רז: לפי הנתונים שיש לי, כמות כרטיסי המבוגרים היא 90 וכמות כרטיסי הילדים/חיילים היא 328.
אורית רז: זה כבר מפריך את הטענה שהועלתה כאן כי אחוז המכירות כאן הרבה יותר גבוה.
שי גולומב: עובדתית מגיעות תלונות.
שי גולומב: אנשים לא מקבלים כרטיסי נוער וילדים משלמים לספסרים.
שי גולומב: זה עובדתית.
שי גולומב: זה בכל משחק.
שי גולומב: התלונות מגיעות שבוע אחרי שבוע.
אורית רז: שוב, זאת החלטה של קבוצות.
דני דנון: אני רוצה לקבל את התקנון של ההתאחדות.
דני דנון: ה-20 אחוזים שצוינו כאן, זה חשוב.
דני דנון: קודם כל, זה יפה ואני מברך על כך שיש 20 אחוזים אבל צריך לראות אם זה מבוצע בפועל.
אורית רז: או נאכף.
דני דנון: אם לא, מה אפשר לעשות כדי שזה כן יקרה, כי אני מניח שאם היו לנו 20 אחוזים במגרשים, זה היה מצב טוב, אבל להרגשתי גם ה-20 אחוזים האלה בפועל לא ממומשים.
שי גולומב: מרבית האוהדים הם כן בני נוער ואלה לא אנשים שלא זכאים לכרטיסים של בני נוער.
שי גולומב: בראשית הישיבה דובר על איך זה עובד באירופה ואני רוצה לשים דגש על גרמניה.
שי גולומב: בגרמניה, מתוך הנחה שהאוהדים הם בני נוער, החלק העיקרי שבהם, בשנות ה-80 הקימה המדינה פרוייקט שנקרא פרוייקט האוהדים, ה-פן פרוג'קט, שזה פרוייקט של עובדים סוציאליים שעובדים בשלושת הליגות הבכירות, עובדים שמוכשרים לעבוד עם אוהדי כדורגל בני נוער וזה לא שונה משום תנועת נוער אחרת.
שי גולומב: המועדון שם שליש מהתקציב, המדינה היא פדרציה והעיר בה הקבוצה יושבת.
שי גולומב: בכל מועדון יושב עובד סוציאלי.
שי גולומב: זה מתוך התפיסה שבני הנוער, האוהדים, צריכים לקבל יחס מיוחד.
שי גולומב: יוצאים אוטובוסים, כמו בטיול שנתי.
שי גולומב: באים כל האוהדים הצעירים וכולם עם אישור מההורים שלהם, עולים על האוטובוס וההורים יודעים שהילדים עד גיל 16 או 17 שהם פעילים בפרוייקט מגיעים עם מבוגר אחראי ומגיעים ליציע המשפחות.
שי גולומב: את זה המדינה מממנת בגרמניה מתוך הכרה שהאוהדים הם בני נוער ומתוך הכרת הערך התרבותי של הספורט.
שי גולומב: זה המקרה הכי בולט של פעילות עם בני נוער, מתוך ההכרה שמרבית האוהדים הם בני נוער.
אורי חרל"פ: לא נמצאים כאן נציגי האגודות.
דני דנון: כנראה יש סיבה לכך שהם לא כאן.
יניב כהן: בשם מכבי חיפה אני יכול לומר שאנחנו 20 אחוזים מוציאים ומשתדלים שזה יגיע לבני נוער ושהכרטיסים לא ילכו לספסרות.
יניב כהן: אנחנו שמים דגש על העניין הזה של ה-20 אחוזים ומאוד חשוב לנו עניין המשפחות והילדים, אבל זה מצד מכבי חיפה.
אורי חרל"פ: 90 אחוזים מהמשחקים היציעים ריקים.
אורי חרל"פ: אין בעיה של אחוזים בכלל.
אורי חרל"פ: למה אי אפשר לתת חצי אצטדיון?
אורי חרל"פ: נבחרת ישראל משחקת, גוש שלם ריק ולמה אי אפשר לחנך ילדים לבוא למשחק כזה?
אורית רז: דרך אגב, זה נעשה.
אורי חרל"פ: הבעיה שלנו היא שאין לנו מועדונים.
אורי חרל"פ: יש קבוצות אבל אין מועדון.
אורי חרל"פ: אם היה מועדון, המועדון היה דואג שכל קבוצות הנוער שלו היו באות למשחקים עם ההורים.
אורי חרל"פ: מי שקרא את הכתבה היום על באר-שבע, שהיה פעם מועדון פאר, היום זה לא מועדון.
אורי חרל"פ: אספו שחקנים מכל המדינה ואז למה שהבאר-שבעים עם הילדים שלהם יבואו לראות אותם?
אורי חרל"פ: הם לא מכירים אף שחקן.
יניב כהן: אתה עושה הכללה.
יניב כהן: אל תגיד אין מועדון כי יש מועדון אחד בחיפה.
אורי חרל"פ: זה מועדון אחד.
אורי חרל"פ: אין מועדונים לא רק בכדורגל אלא בכלל.
אורי חרל"פ: אין מועדונים במדינת ישראל אלא יש קבוצות.
אורי חרל"פ: מועדון זה מקום שאתה יכול לבוא אליו והילדים יכולים להגיע אליו.
אורי חרל"פ: בואו נראה איך כל שחקני הנוער והילדים של אותה אגודה, של אותו מועדון, באים למשחק, שהם ירצו לבוא, ואם הם יבואו וההורים שלהם יבואו, יבואו עוד אנשים.
אורי חרל"פ: ה-20 אחוזים או ה-80 אחוזים, לא זאת הבעיה.
אורי חרל"פ: הם לא רוצים לבוא למשחקים.
אורי חרל"פ: אלה שמתלוננים, אלה שרוצים, אבל איזה אחוז מהאוכלוסייה רוצה ללכת ולראות משחקים?
אורי חרל"פ: אם הוא רוצה, תן לו.
אורי חרל"פ: חנך אותו מגיל בית הספר.
אורי חרל"פ: אתה צודק, זאת בעיה חינוכית איך לראות ספורט.
אורי חרל"פ: גם אנחנו עושים כאן טעות.
אורי חרל"פ: למה כדורגל?
אורי חרל"פ: למה אנחנו לא מדברים איך מחנכים בני נוער לבוא למגרשי ספורט?
אורי חרל"פ: כדורגל, כדוריד, למה דווקא כדורגל?
יניב כהן: אמרתי חינוך ותשתיות.
אורי חרל"פ: אתה היית מאה אחוז אבל הנושא הוא כדורגל.
יניב כהן: כל ספורט.
יניב כהן: חינוך ותשתיות.
יניב כהן: עכשיו בוא נתחיל לדבר.
אורי חרל"פ: האולמות של מכבי תל-אביב, הפועל תל-אביב, הפועל ירושלים בכדורסל, חוץ מגביע אירופה, עומדים ריקים.
אורי חרל"פ: למה לא לחנך את הנוער והילדים לבוא ולראות גם כדורסל?
אורי חרל"פ: למה רק כדורגל?
אורי חרל"פ: ועדת הספורט והחינוך, ביחד אתכם, לפי דעתי זאת משימה לאומית.
אורי חרל"פ: צריך להיות חינוך לראות ספורט ושיהיה מועדון.
דני דנון: אני רוצה להתחבר למה שאמרת לגבי היציעים הריקים, דבר שמפריע לכולנו.
דני דנון: איך אתה מסביר את הקבוצות שגם לא נמצאות כאן ומעדיפות שהיציעים יהיו ריקים?
אורי חרל"פ: ולא להכניס את הילדים.
דני דנון: לא בחינם אלא להכניס במחירים זולים.
אורי חרל"פ: ב-10 שקלים.
דני דנון: שיכניסו את הילדים כדי שיבואו ויראו.
דני דנון: יש לך הסבר לזה?
אורי חרל"פ: וייתנו להם בתחילת העונה חולצה של הקבוצה.
אורי חרל"פ: לא יודע.
יניב כהן: אף אחד לא מממן ולא נותן תקציבים למועדוני כדורגל.
יניב כהן: יענקל'ה שחר בא ושם עשרות מיליונים בקבוצה שלו.
אורית רז: זה לא רק זה אלא מדובר גם בסידורי אבטחה ושיטור, הוצאות בהן הקבוצות נושאות בעצמן במשחקי ליגת העל.
דני דנון: זאת אומרת, לקבוצה או מועדון שווה שהיציע יהיה ריק מאשר ישבו בו ילדים?
אורית רז: הם צריכים לאבטח אותו.
דני דנון: הם שוטרים וסדרנים.
אורית רז: בדיוק.
דני דנון: כמה עולה לפתוח יציע?
יניב כהן: הרבה מאוד כסף.
אורית רז: זה מגיע למאות אלפי שקלים.
אורית רז: כל יציע שאתה פותח, עולה הרבה.
אורית רז: אני יודעת את זה מההתאחדות לכדורגל כי הרבה פעמים אנחנו מתלבטים אם לפתוח יציע נוסף.
אורית רז: יש לנו את היציע המערבי ואת היציע המזרחי, והרבה פעמים אנחנו מתלבטים אם לפתוח את היציע המזרחי כי התחזוק שלו מבחינת שיטור וסדרנות, זה מאות אלפי שקלים.
יניב כהן: אם אני אנסה לגעת ברמת המיקרו, לסבר את אוזן הנוכחים כאן, משחק רגיל – לא משחק רגיש – בגלל השעות, שוטר זה סדר גודל של 400 שקלים לקבוצה.
יניב כהן: סדרן עולה קצת פחות ויכול להגיע ל-300 שקלים.
יניב כהן: יש משחקים אליהם מגיעים 5,000 אוהדים, וזה המקרה הטוב – זה לא המקרה שלנו אבל זה המקרה הטוב – ולשם באה המשטרה ושרירותית קובעת 100 סדרנים ו-100 שוטרים, אבל על מי?
יניב כהן: על 2,000 אוהדים?
יניב כהן: בוא תעשה עכשיו ת החשבון.
יניב כהן: 100 כפול 400 ו-100 כפול 300, תעשה 2,000 אוהדים שזה 500 הזמנות, 500 מנויים ו-1,000 כרטיסים, ותראה שהקבוצה מפסידה כסף וזה נתון שהוא בדוק.
יניב כהן: יש אחריות לבעלי הקבוצות מבחינה כלכלית והם לא מכניסים כסף אלא הם מפסידים כסף.
יניב כהן: זאת בעיה שאני בטוח שאורית יכולה לפרט בנושא הזה אבל המשטרה כאן צריכה לתת את האחריות לעניין הזה או הממשלה או אני לא יודע מי.
יניב כהן: סעיף אבטחה לקבוצת כדורגל בתקציב שלה השנתי, הוא הרבה מאוד כסף וזה חלק מהחשבון שעושות קבוצות.
אבי בר: היה הרבה יותר חשוב לי שיהיה כאן מיקרופון ואולי הבשורה תצא מכאן.
אבי בר: זה לא סתם ולא מקרה שהקבוצה היחידה שנמצאת כאן ביום שהיא אולי הכי עסוקה בשנה – יש היום את המשחק מהגדולים שיש – זאת מכבי חיפה, היחידה שמצאה לנכון לבוא לכאן.
אבי בר: מכבי חיפה לא פועלת לפי שום סטנדרט ישראלי אלא היא פועלת לפי סטנדרטים אירופאיים וזה שמצאתם לנכון להגיע לכאן, ביום כזה עמוס, זה רק מעיד על ההתנהלות שלכם.
אבי בר: לא ניתן להסיק, וחבל שאתם היחידים כאן, מההתנהלות של מכבי חיפה על התנהלות של מועדונים ואגודות ספורט בישראל.
אבי בר: הם אירופה, הם לא קשורים לכאן.
אבי בר: באמת, ייאמר לזכותם.
דני דנון: אולי בגלל זה הם נמצאים היכן שהם נמצאים.
אבי בר: אין ויכוח בכלל.
אבי בר: ליגה משלהם.
אבי בר: הם לא קשורים לכלום.
אבי בר: הם לא כדורגל ישראלי.
אבי בר: יש את כל שאר המועדונים ותאמין לי שהם לא עסוקים היום, אין להם היום כלום, רק לראות יחד אתנו טלוויזיה, לראות את החבר'ה שלנו בבורדו, אבל הם לא מצאו לנכון להגיע לכאן כי זה פשוט לא מעניין אותם.
אבי בר: אני לא בן אדם של תחושות.
אבי בר: אנחנו אנשים של מחקר, בטלוויזיה בודקים רייטינג, בודקים הכנסות, בודקים שיעורי צפייה ובודקים גם מחקרים אמפיריים של גילאים מסוימים שמגיעים לאצטדיונים, פילוח וחתך סוציו אקונומי כדי לדעת מי הקהל שלך ולדעת למי אתה מדבר בכלל.
אבי בר: אתה מגלה שהגיל הממוצע בתוך הצופים של הכדורגל שמגיעים לאצטדיונים, לא גיל הצופים אלא מי שמגיע לאצטדיונים, הולך ועולה משנה לשנה.
אבי בר: זה אומר שהדור החדש לא מגיע לאצטדיונים.
אבי בר: שוב, אתה בא למכבי חיפה ויש לך שירותים מסודרים שנראים כמו מקלחות של בית מלון, ובאצטדיון החדש הם בונים את זה במיוחד כדי שיהיו פסיליטיס מיוחדים, מגרש האימונים שלהם נראה כמו מגרש אימונים באירופה, ואתה תגיע למכבי נתניה ואתה תגיע לפתח תקווה ואתה לא תבוא שוב אחרי דקה שתהיה שם כי אין שירותים.
אבי בר: אם אין שירותים, זה סטנדרט, ואם יש שירותים, הצחנה אדירה ואתה לא יכול לשים את הבן שלך שלא מגיע לאסלה בכלל – סליחה על הביטוי במושב הכנסת – ולעשות את צרכיו באיזושהי אסלה מצחינה.
אבי בר: אני אוהד מכבי נתניה, גדלתי במועדון הזה, הייתי שם שנים, לקחתי את הבן שלי למשחק אחד פעם אחת בגלל התפקיד שלי.
אבי בר: ישבתי אתו בתא הכבוד שם, מה שנקרא תא כבוד בנתניה, ולא הלכתי לשירותים והילד עשה את צרכיו על הקיר בתא הכבוד.
אבי בר: זאת אומרת, אם זה תא כבוד, מה קורה לאוהדים שבאמת משלמים את ה-40 שקלים ולא נכנסים בכרטיס הזמנה?
אבי בר: אגב, בכדורסל הם כן מנסים לעשות כל מיני מהלכים.
אבי בר: הם מנסים להביא כל מיני עידודים, להביא אוטובוסים במחירים של 10 שקלים.
אבי בר: משחק כדורגל – וההתאחדות כאן קצת מתחסדת יתר על המידה, ואין לי שום טענות אליך אורית, יש לי חברות יקרה עם ראשי ההתאחדות והטענות יכולות להיות מופנות אליהם אישית ולא אליך – משחק כמו לוכסמבורג יודעים מראש שאף אחד לא רוצה לבוא למעט מי שקנה מנוי והוא בא.
אבי בר: המשחק אמנם משודר בטלוויזיה אבל הוא כמעט חסר ערך ספורטיבי.
אבי בר: תביאו את הילדים בשקל או בחינם.
קריאה: הביאו אותם ברגע האחרון.
אבי בר: יפה.
אבי בר: מתי זה היה?
אבי בר: ארבע שעות לפני המשחק.
קריאה: זה לא עניין את הילדים.
אורית רז: אנחנו פנינו לכל השחקנים, 30 אלף במספר, המסונפים להתאחדות הכדורגל ולמועדונים.
אבי בר: באיזה יום זה היה?
אבי בר: ניסינו באמת ליצור דיאלוג עם ההתאחדות כדי שנתקשר את זה.
אבי בר: יש לכם מדיה זמינה, זולה, חינם לעשות איזשהו משהו, במיוחד ששידרנו את המשחק, אבל זה לא נחמד לשדר משחק אם יציעים ריקים.
אבי בר: אמרנו שיהיו שם ילדים וקצת נחבר אותם גם לנבחרת ולשחקנים, אבל זה הגיע בדקה ה-90 כאשר זה היה מעט מאוחר מדיי.
אבי בר: שוב, אין לי תלונות וגם לא על לוכסמבורג.
אבי בר: אני חושב שקודם כל, אמרו כאן נכון שני הצדדים, מדובר בתשתיות עצמן.
אבי בר: גם אם אתה רוצה להביא את הילד, מחיר הכרטיס ברוב המקרים הוא פחות רלוונטי מחוסר הכיף להביא את הילד שלך.