GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דני דנון: מבחינה מערכתית, חשוב לנו גם הקטע של הילדים, כי התחושה היא שיש הרבה ישיבות, בסופו של דבר יש מאות ילדים שעברו פה קיץ קשה מאוד, אם תוכל להתייחס למה היה בעבר, אם טיפלו בילדים האלה.
שלמה מולה: אני אתחיל דווקא בשאלה האחרונה שלך לגבי הטיפול בילדים.
שלמה מולה: למיטב זיכרוני, אף בית-ספר שכפו עליו לקבל תלמידים יוצאי אתיופיה, בעבר, בשום עיר, בסופו של דבר הילדים לא התקבלו לאותם בתי-הספר, בדיוק בנקודה הזאת שאם הילדים הם דחויים, הבית-ספר לא קיבל את אותם תלמידים אלא אחרי זמן.
שלמה מולה: דבר שני, לגבי מה שקורה בפתח-תקווה.
שלמה מולה: תראו, השערורייה הזאת של פתח-תקווה, אני רוצה שתדעו, שכולם ידעו, קודם כל, זה מתחיל בבעיה של ראש העיר, במערכת העירונית עצמה.
שלמה מולה: אם המערכת העירונית לפני שנתיים, לפני שלוש שנים, היתה מטפלת כשהתופעה הזאת צצה, יכול להיות שיכולנו לחסוך את הסאגה הזאת של היום.
שלמה מולה: אני רוצה לומר לכם, ראש העיר בעצמו, באופן אישי, הופיע בוועדת החינוך, הודיע ואמר כל התלמידים משובצים, כל ההורים יודעים איפה הילדים שלהם הולכים והוא אמר שאנחנו לא רק דיברנו אתם באמצעות מגשרים, ואני מאוד רתחתי על זה, כי אני ידעתי שהוא משקר, אני כיניתי אותו שקרן.
דני דנון: זה היה לפני תחילת שנת הלימודים.
שלמה מולה: אני מדבר עכשיו, לפני שלושה ימים.
אתי בנימין: סליחה שאני מפריעה, גם ועד ההורים היישובי אמר שהוא משקר.
שלמה מולה: מה שהתברר לנו בעצם, אחרי הפשרה, גם הפשרה הזאת, אנחנו הלכנו אתה כי זאת היתה פשרה יחידה שכנראה שמוציאה אותנו מהמצב שבו אנחנו נקלענו, אני סברתי דרך אגב, אמרתי לו גם לשר החינוך – תיקח, דרך אגב, שלושת בתי-הספר, שניים יש להם רישיון הפעלה, הבית-ספר השלישי, עומד רישיונו להיות חתום על-ידי מנכ"ל משרד החינוך, אין לו רישיון הפעלה, כמערכת חינוך, צריך לחדש להם מדי כמה שנים, ואני חשבתי שאם אנחנו רוצים באמת להתמודד עם הבעיה לא רק של שלושת בתי-הספר האלה, גם עם 20 בתי-הספר האחרים ברמה הארצית, שיש לי רשימה של כל בתי-הספר, הוא דיבר על ישורון, יש 20 בתי-ספר כאלה שהם בתי-הספר ליוצאי אתיופיה, מ- 75% עד 100%.
שלמה מולה: 20 בתי-ספר במדינת ישראל.
שלמה מולה: זאת אומרת המערכות הממשלתיות, המערכות הציבוריות, המערכות העירוניות, אפשרו, זה מאוד נוח.
שלמה מולה: תראו, הדוגמה הטובה ביותר זה של בית-ספר ישורון בראשון לציון.
שלמה מולה: למה אתה מסיע את התלמידים מרמת אליהו למזרח העיר, שזה בדיוק בקצה השני?
דני דנון: אין אזורי רישום בראשון לציון?
שלמה מולה: זאת שאלה.
שלמה מולה: יש ארבעה בתי-ספר דומים לפתח-תקווה, שבהם בכל בית-ספר יש שלושה תלמידים יוצאי אתיופיה.
שלמה מולה: זאת אומרת, זה אנומליה, נוצרה פה בעיה קשה.
שלמה מולה: אני חושב שזו לא הבעיה היחידה, הבעיה היא ברגע שלוקחים את כל יוצאי אתיופיה, כולל ילידי הארץ יוצאי אתיופיה, ושמים אותם במקשה אחת, ממשיכים לקרוא להם קודם כל אתיופים, ואז כשבאים לרשום אותם, הרי לא מבדילים, נולדת בארץ, איפה באת, מתי באת, אתה אתיופי, רואים את הצבע, מנהל מחלקת החינוך מתייחס אליו, כילד חריג.
דני דנון: איך הוא יודע?
דני דנון: לפי השם?
שלמה מולה: מה זה לפי השם?
שלמה מולה: רואה פנים, באמת, נו.
שלמה מולה: ברצינות, דני, תקשיב.
דני דנון: מבחינת החוק, אבל, יש ארץ לידה, אבל לא רשום צבע.
שלמה מולה: אני אומר לך, זה ילידי הארץ, זה לא משנה.
שלמה מולה: ברגע שההורה מביא לרשום את הבן שלו, רואה את הגיל של הילד, לא שואלים איפה הוא נולד וזה לא מעניין, אוטומאטית הקטלוג, ואז אפרופו, גם העניין של הבחירה.
שלמה מולה: כמעט לא ניתנת אפילו בחירה להורים.
שלמה מולה: אותו מנהל מחלקת חינוך בא ואומר – טוב, האתיופים הולכים, יוצאי אתיופיה הולכים לממלכתי דתי, בוא נחפש להם באזור.
שלמה מולה: איפה.
שלמה מולה: זאת אומרת יש פה בעיות, אני אומר לך, הבעיה שלנו כחברה, באמת להסתכל בפנים, לבוא ולהגיד – רבותיי, איך, הגישה, אני מדבר עכשיו כרגע הגישה, אנשי המקצוע מעבירים את זה לראש העיר וראש העיר, התפקיד שלו לגבות את הגישה הזאת ואז גם לשקר כשצריך לשקר.
שלמה מולה: תראו, אני חושב, אני מאוד מעריך שאתה מקיים את הדיון פה, אני מעריך את הנוכחות של חברי הכנסת וגם של אורי אורבך, גם של אורלי לוי וגם של אבי דיכטר, אני לא חבר ועדה, אבל אני אומר לכם, הגישה הזאת, הגישה המתנשאת, אני אשתמש דווקא במושג הגישה המתנשאת הזאת, היא בעייתית מאוד ואז כשלא פותרים את הבעיה בצורה מערכתית, ואז הבעיות נוצרות.
שלמה מולה: אני רוצה דווקא להגיד מילה טובה לגבי בתי-הספר הממלכתיים דתיים.
שלמה מולה: שתדעו לכם, בתי-הספר הממלכתיים דתיים, לאורך כל השנים הם היחידים שלקחו את הנטל והם, נטל, הזכות, הזכות, האתגר ואת הזכות, לקלוט את עולי אתיופיה ואז, כשבאים ותוקפים את בתי-הספר הממלכתיים דתיים, צריך מאוד להיזהר.
שלמה מולה: היתה תקופה עד ששלומית אלוני באה להיות שרת החינוך, היתה החלטת ממשלה שקבעה, עולי אתיופיה כולם צריכים ללכת לממלכתי דתי.
שלמה מולה: היתה החלטה כזאת, לא היתה אפילו הזכות לבחור.
שלמה מולה: עברנו את הבעיה הזאת ואז ביטלו, דרך אגב, זה לא משנה מתי אתה עלית, אתה מאתיופיה או יוצאי אתיופיה, יליד ליוצאי אתיופיה, אתה הולך לממלכתי דתי.
שלמה מולה: ככה זה, ככה נהגו, מאלה שהוריהם הגיעו ב- 1980 עד ששולמית אלוני נהייתה שרת החינוך, נדמה לי זה היה ב- 92.
שלמה מולה: תראו מה קרה, כמה שנים עברו, לא היתה שום זכות בחירה ליוצאי אתיופיה.
שלמה מולה: כתוצאה מזה, בתי-הספר הממלכתיים ועם חוק נהרי ופתאום בתי-הספר הממלכתיים דתיים, ונוצרו שתי אסכולות, האוכלוסייה שלא יכולה להרשות לעצמה לשלם 5,000 שקל או 6,000 שקל או 7,000 שקל אקסטרה לימוד, ואז נוצרו שתי אליטות, אליטה אחת של הממלכתי חובשי כיפות סרוגות ואז הם באים ואומרים – אני מקבל על-פי מבחן.
שלמה מולה: מבחן הגיור, מבחן הכנסה, מבחן, אין לו שום אחריות ממלכתית ואז בפקק הזה אנחנו הגענו כמו בתי-הספר בפתח-תקווה ואחרים, בתי-הספר הממלכתיים הדתיים, שלקחו זכות גדולה מאוד לקלוט והם באמת קורסים בנטל.
שלמה מולה: מי שנתן לכל זה לקרות, צריך חינוך לדורותיהם.
שלמה מולה: אני אומר בלי קשר לזהות הפוליטית שלהם.
שלמה מולה: כולל אפילו חברתנו לסיעה, שיש לי ביקורת חריפה עליה, רונית תירוש, עם ההצעה המבזה הזאת שהיתה, שהסכימה שילד צריך לבוא, שלושת בתי-הספר צריכים לקלוט, יוכלו, תהיה להם הזכות והרשות לראיין את ההורים.
שלמה מולה: זאת אומרת, אני, כשאני באתי, אורי אורבך יביא את הבן שלו, יגידו לו – תשמע, אתה תביא לנו תעודת לידה?
שלמה מולה: מה ההשכלה שלך, מה ההכנסה שלך?
שלמה מולה: תראה לי תלוש משכורת?
שלמה מולה: זו שערורייה.
שלמה מולה: לכן, אני חושב שההתמדה של הוועדה לטפל ב- 20 בתי-הספר האלה, שהם 100% ועד 75% יוצאי אתיופיה, אני חושב שזה יהיה אתגר לוועדה לטפל בזה, כדאי ליצור, ההבדל הוא, יוצאי אתיופיה, בניגוד לאוכלוסיות אולי מסוימות, הם רוצים באמת לחנך את הילדים שלהם לציונות, לערכים, לשירות לצבא.
שלמה מולה: למרות הכל, זה בסופו של דבר, כשאתה מפלח את אוכלוסיית יוצאי אתיופיה ואת ההישגים שלהם, 90% הולכים לצבא.
שלמה מולה: 90%, בנים.
שלמה מולה: ומתוך 90% בנים, 65% הולכים ליחידות קרביות.
שלמה מולה: מה שקורה עכשיו, ראש העיר בפתח-תקווה, שהרתיח את כולנו, הוא מחייב את המוסדות של אגודה, תראו את אגודה, ואת המוסדות של ש"ס, שהם מנציחים את העוני במילא ולהם הוא רוצה לשלוח אותם.
שלמה מולה: את בתי-הספר האלה, השלושה, שבכל-זאת גם מחנכים לשירות לצבא וכן הלאה, הוא פטר אותם.
שלמה מולה: זאת אומרת יש פה כל-כך עיוותים ובאמת החולי החברתי שלנו מתפוצץ סביב האוכלוסייה הזאת של יוצאי אתיופיה.
שלמה מולה: לפעמים אני שואל את עצמי, למה יותר מדי עוסקים בעולי אתיופיה, בסך-הכל 120,000, זה לא כזה מספר ענק, וכולם רוקדים על זה ואף אחד לא מייצר פתרונות יצירתיים.
שלמה מולה: לכן, אני חושב שצריך לטפל בבתי-הספר האלה, כי יוצאי אתיופיה לא רוצים להיות בגיטאות שלהם, הם לא מוכנים, הם לא רוצים, רק מחייבים אותם.
שלמה מולה: תראו בדיוק הפוך, יש כאלה, דרך אגב, עכשיו צעירים אומרים לנו, אתם יודעים מה?
שלמה מולה: שיהיה בית-ספר ליוצאי אתיופיה בלבד, בואו נלך על הגישה שבאה ואומרת – הבית-ספר הזה יהיה בית-ספר אליטיסטי מאוד, מאוד מדעי.
שלמה מולה: אני מתנגד לזה, זה לא נכון ואני חושב שזה רע מאוד.
שלמה מולה: אבל אז אפשר לוותר על החברה המשותפת שלנו, זאת אומרת כל קבוצה תהיה עם החיים שלה, בגטו שלה, וזהו, בואו נפורר את החברה.
שלמה מולה: אני חושב שהגישה הזאת לא נכונה.
שלמה מולה: משפט אחרון, אני רוצה להגיד, ובאמת, העניין הזה של קליטת ילדים יוצאי אתיופיה, כל קליטה היא עניין ערכי של כל מי שהציונות היא בראשו, הוא צריך לבוא להגיד מה אנחנו עושים.
שלמה מולה: בעניין הזה של אותם בתי-ספר, אם ישלחו את הילדים האלה בסוף לאותם בתי-ספר, אני חושב הם צריכים טיפול פסיכולוגי, הילדים האלה, צריך שמישהו ידבר אתם, צריך לחייב את משרד החינוך להקצות איזה שהן שעות מסוימות כדי שיטפלו לא רק בילדים האלה, גם במשפחות.
שלמה מולה: כי תחושת הדחייה, תחושת הניכור שאני לא רצוי ובכל זאת כפו אותם, היא תחושה מאוד מאוד לא טובה, לא נעימה.
דני דנון: תודה, חבר הכנסת מולה, אנחנו עבדנו ביחד גם בסוכנות היהודית, ואתה ויש פה נציגים נוספים, מראים שיש לנו הרבה מאוד מה להתגאות בעלייה ובבני העדה האתיופית, אבל כמו שאמרת, בארצות-הברית היה מושג שאין Separation ו- Equal זה לא הולך ביחד, אם יש הפרדה, אין שוויון.
דני דנון: ובאמת הגישה שאנחנו רוצים לשלב אותם, כמו שבצבא הם משולבים כמו שבאוניברסיטאות הם משולבים, אין שום סיבה שיהיו לנו בתי-ספר על טהרת העדה האתיופית.
אבי דיכטר: האמת היא שאני עוד יותר המום מתחילת הדיון הזה, משהייתי אתמול.
אבי דיכטר: אתמול בבוקר, כמו כל שנה, פתחתי את שנת הלימודים לשם גיוון, הלכתי הפעם לבית-הספר שבו למדתי בבית-הספר העממי לפני 50 שנה.
אבי דיכטר: באשקלון, בית-ספר ארלוזורוב, באמת, אני זוכר את יומן הכיתה שלי כתלמיד בבית-ספר עממי, 40 תלמידים, לא היו שם שני תלמידים מאותה ארץ מוצא בדרך-כלל של ההורים.
אבי דיכטר: ואתמול הייתי בארלוזורוב ואני אומר לך, אותה תופעה.
אבי דיכטר: לשמחתי.
אבי דיכטר: כיתות מלאות תלמידים ממגוון רחב מאוד של מדינות.
אבי דיכטר: חלק מהתלמידים, יוצאי אתיופיה.
אבי דיכטר: חלק מהתלמידים יוצאי אתיופיה, לא ראיתי בזה שום בעיה, אף אחד לא רצה בזה שום בעיה, נהפוך הוא.
אבי דיכטר: ואנחנו מגיעים לדיון הזה, והוא כונס בחירום, מפני שהמצב הוא באמת חירום, הוא הרבה יותר חמור ממה שהיה נדמה אני מניח כשכינסת את הדיון.
אבי דיכטר: תראה, אומר לנו חבר מועצת עיריית פתח-תקווה, חיים בשארי, בעצם הוא אומר, רבע מהבעיה שהיתה, למעלה מרבע מהבעיה עם ילדי אתיופיה בפתיחת שנת הלימודים לא נפתרה.
אבי דיכטר: הוא גם לא ידע לומר לוח-זמנים מתי, רבע מהבעיה! ואתה שואל – רגע, איך יכול להיות?
אבי דיכטר: מה זה הפיקציה הזאת שנקראת בתי-ספר פרטיים?
אבי דיכטר: מימון של מאה אחוז ויותר, אני מודה שאפילו ה-יותר מדאיג אותי, שלא לומר מאה אחוז.
אבי דיכטר: מה זאת אומרת מאה אחוז במימון מדינה ואתה לא יכול לשבץ תלמידים שגרם באותה עיר?
אבי דיכטר: מה, הבעיה של התלמידים האלה שהם נולדו כמו כולנו, ולא נולדו בני 18?
אבי דיכטר: הרי בגיל 18 אין להם בעיה, וכולנו מכירים את זה היטב.
אבי דיכטר: בגיל 18 אף אחד לא מביא את ההורים ובגיל 18 אף אחד לא בודק שום דבר, אלא בודקים את ההתאמה שלך לפי הנתונים והכושר ואתה ביחידה הלוחמת הנדרשת.
אבי דיכטר: ופה, באמת שאלת את השאלה, אני ראיתי את שלמה מולה ככה קופץ ומחייך.
אבי דיכטר: איך הם יודעים?
אבי דיכטר: הרי לו לא היתה בעיה שבני העדה האתיופית הם כהי עור, שחורים, לא היתה בעיה, היו משנים את השמות ועל-פי השם לא היתה שום בעיה.
אבי דיכטר: אבל בסוף המבחן הוא מבחן המראה.
אבי דיכטר: אתה בא, אתה רואה אותו, אתה אומר – הוא אתיופי.
אבי דיכטר: נולד בארץ, זה ממש לא משנה.
אבי דיכטר: אנחנו מכירים את הסיפור, זה לא סיפור שהתחיל אתמול או שלשום.
אבי דיכטר: אני זוכר את זה מהרבה מאוד מקרים אחרים, גם בתפקידים קודמים.
אבי דיכטר: אבל איך יכול להיות שאנחנו חיים היום ואנחנו ועדה שעוסקת ממש בקבוצה הזו, אנחנו לא עוסקים במבוגרים, ואנחנו לא עוסקים בגילאים של צבא ומעלה, אנחנו באמת עוסקים בילדים.
אבי דיכטר: איך יכול להיות שהבעיה היא כל-כך חמורה, ושנה אחרי שנה ושום דבר לא נפתר.
אבי דיכטר: מה זאת אומרת 20 בתי-ספר, לבני העדה האתיופית?
אבי דיכטר: הרי לו בתי-הספר האלה היו מלמדים בשפה האמהרית, הייתי אומר יש בזה היגיון.
אבי דיכטר: לא, אני אומר, לו, תראה, יש בישראל מגזר ערבי, ששפת הלימוד היא ערבית, אז אתה מבין מה ההיגיון שיהיו בתי-ספר למגזר הערבי.
אבי דיכטר: לו זה היה המצב בנושא של בני העדה האתיופית, הייתי יכול להבין, אבל הם מלמדים עברית בדיוק כמו בכל בית-ספר אחר.
אבי דיכטר: אז איך יכול להיות שיהיה בית-ספר של, אני, לי קשה להשתמש במילה גטו, בצורה קלה.
אבי דיכטר: כבן לניצולי שואה, אני לא יכול להשתמש במונח הזה.
אבי דיכטר: אבל אני אומר, מה, איך יכול להיות שריכוז של בני העדה האתיופית מחייב גם ריכוז של למידה של בני העדה האתיופית?
אבי דיכטר: מה, אנחנו כל-כך, סליחה, אהבלים, בשביל לא להיות מסוגלים לנתק בין הריכוז, שיכול להיות שהוא תוצאה של אילוצים, של טעויות, זה לא משנה, אבל זו עובדה אחת, רוכזו ברחובות בשכונה אחת ורוכזו בראשון ורוכזו בחדרה ורוכשו באשקלון בשכונה אחת, OK.
אבי דיכטר: אבל בתי-הספר, ללמד אותם בגלל שהם רוכזו שם או למצוא את הפטנטים, מה שאני ממליץ מאוד זה בצורה בהולה, להכין מסמך עם נתונים שירכז את כל הנתונים לגבי בני העדה האתיופית, ילדים בני העדה האתיופית, קשור לנושא הלימודים.
אבי דיכטר: כמה בתי-ספר הם כמו שצוין כאן, איפה הם ממוקמים.
דני דנון: שיעורי הנשירה.
אשר רחמים: סליחה, לא יודע אם המידע הזה יעזור, כי המציאות היא מספיק חמורה.
אבי דיכטר: תראה, אנחנו לא איזה שהוא גוף שהגיע ממדינה אחרת וממריא בעוד שעה בחזרה.
אבי דיכטר: אנחנו ועדה שתמשיך לעסוק בנושא הזה, וכדי להמשיך לעסוק בנושא הזה, צריך לדעת נתונים.
אבי דיכטר: וכשאתה שם נתונים וחלק מהנתונים שנאמרו כאן הם נתונים קשים מאוד ועל בסיס הנתונים האלה אני ממליץ שתהיה פגישה עם הדרג הביצועי, עם שר החינוך, ועם שרים נוספים, שר הקליטה או שרים נוספים, שר הפנים, שר הרווחה, בקיצור, הפורום האקזאקוטיבי שעל בסיס הנתונים שלא יהיו שנויים במחלוקת, יתקיים הדיון מפני שהשלב הבא לאחר הדיון עם הדרג הביצועי, הוא כבר שלב הרבה יותר מורכב וגם הרבה יותר מסובך.
אבי דיכטר: מזה כבר אי-אפשר להימלט.
אבי דיכטר: פה בגין העובדה שהנתונים הם לא מוסדרים ולא נמצאים בריכוז אחד, אני מניח שאנחנו עלולים להיות חלוקים בינינו ובוודאי מול שר החינוך ושרים אחרים.
אבי דיכטר: אני חושב שהעובדה הזו, שאנחנו פותחים את שנת הלימודים עם בעיה שהתפוצצה בפתח-תקווה, והיא קיימת גם במקומות אחרים, עם סיכומים שהושגו הרי כולנו קיבלנו בתקשורת את האקמול היומי שהודיעו הבעיה נפתרה, וכולם שובצו.
אבי דיכטר: ואומר פה האיש של הרשות המקומית, הוא אומר – למעלה מרבע מהתלמידים, אין להם שיבוץ והוא לא יודע מתי יהיה להם שיבוץ.
אבי דיכטר: אני חושב שבנושא הזה, את כל הנושאים האלה שעלו כאן והטריקים שתוארו כאן, שיטות של האליטות, אני לא יודע בדיוק מה מסתתר מאחורי זה, בנתונים אתה יודע בדיוק מה מסתתר מאחורי זה.
אבי דיכטר: ואני מציע שבהקדם האפשרי יתקיים דיון על הבסיס הזה, ונדע אם הבעיה שלנו בפתח תקווה, בבאר יעקב, בראשון, באור יהודה או במקומות נוספים אחרים, ומה היקפה, מה המשמעות שלה, מה הבעיה או איפה הפתרונות הנכונים, ולדעת גם לוחות זמנים, מתי זה הולך להיפתר.
אבי דיכטר: תראה, דובר על כיתות חדל סדר כיתות של 40 תלמידים ומעלה.
אבי דיכטר: אני אומר לך, אתמול הייתי באותו בית-ספר ארלוזורוב, אתה נכנס לכיתה, 81 תלמידי כיתה א', 81 תלמידי כיתה א', נדחסים לשתי כיתות.
אבי דיכטר: אני אומר, כשאתה מסתכל על הדברים אתה מוכרח גם לשאול מה לוחות הזמנים.
אבי דיכטר: מה לעשות, אנחנו גם גוף שצריך לקבל, לדרוש ולקבל לוחות זמנים.
אבי דיכטר: אנחנו לא חיים באיזה שהיא עננה שאין לה גבולות.
אשר רחמים: אני עובד סוציאלי, אני עובד במרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה.
אשר רחמים: תראו, אני באמת לוועדה הזאת, אני מגיע באקראי, אבל כשאני נמצא פה, אני רוצה לנצל את ההזדמנות.
אשר רחמים: אני חושב שכמו שהורים יש להם חובה לטפל בכל הילדים, מבלי להפלות אחד מהשני, מהגדול מהקטן, כך אני רואה את כנסת ישראל, חובתה להוציא הנחיות מאוד מאוד ברורות, מאוד ברורות, חד-משמעיות, שדרישה חד-משמעית שהאוכלוסיות המופלות יתקבלו כשווים בכל דבר.
אשר רחמים: זה יכול להיות בקליטה בשכונה, זה יכול להיות בבית-ספר, זה לא העניין.
אשר רחמים: אני אספר לכם באופן אישי, הבן שלי עולה לכיתה ה'.
אשר רחמים: ערב לפני צפינו בטלוויזיה ביחד.
אשר רחמים: אני גר פה בירושלים, הבן שלי לומד בבית-ספר קשר.
אשר רחמים: הסתכל, שמע את הכתבה.
אשר רחמים: ניסינו למנוע ממנו, שהוא לא, שהם פשוט לא ייראו את הכתבה.
אשר רחמים: אחרי שהוא ראה את הכתבה, הוא אמר – אבא, מחר אני לא הולך לבית-ספר.
אשר רחמים: הוא נמצא בבית-ספר יוצא מן הכלל, בית-ספר מצוין, באמת.
אשר רחמים: הוא אמר – אני לא הולך מחר לבית-הספר.
אשר רחמים: אמרתי לו – למה אתה לא הולך לבית-הספר?
אשר רחמים: הוא אומר – אם זה מצב הילדים כמוני, הילדים החומים בפתח-תקווה, אין להם בית-ספר, גם אני, לא מרגיש טוב להיות בבית-ספר.
אשר רחמים: אתם מדברים על טיפול בילדים?
אשר רחמים: אני עוסק בטיפול בטראומה.
אשר רחמים: אני חושב אחד הדברים הכי נוראיים שקורים בקהילה, כל נושא שעולה בתקשורת, בנים, מזיזים מפה לשם, מי שממשיך לסבול את המצב הרגשי הקשה זה ההורים והילדים, והקליטה הקשה ביותר.
אשר רחמים: ילדים נורמטיביים שאין להם שום סיבה להיקלט בבית-ספר, קשה להם.
אשר רחמים: ילדים כאלה, אין להם שום חשק, אין להם שום מוטיבציה להגיע לבית-הספר ולשבר כמו כל הילדים, אני לא מרגיש נוח.
אשר רחמים: לכן אני, מה שהייתי מבקש, שהוועדה הזאת תדון באופן רציני, זה לא ועדת שכונה, זה ועדת כנסת ישראל.
אשר רחמים: ועדת כנסת ישראל צריכה להחליט החלטות משמעותיות, שהם יכולים להשתמע בצורה חד-משמעית, שבית-ספר שמפלה הוא לא יכול להיות בית-ספר שהמדינה מאשרת את קיומו.
אשר רחמים: אני לא מבין את זה.
אשר רחמים: למה אנחנו דנים פה בכל מיני אפשרויות?
אשר רחמים: וזה בעיריית נתניה, זה באשדוד, בקניית בתים באשדוד, בשכונות, אנשים לא, אני ליוויתי, אני, יש לי מפה רשימה, ספר שלם אני יכול להביא לך, את הזכויות שפוגעים.
אשר רחמים: הדבר היחיד שאנחנו יודעים מה שצף, בתקשורת.
אשר רחמים: המציאות עגומה.
אבי דיכטר: צריך להיזהר רק מדבר אחד, להיזהר מלפתור בעיה אחת על-ידי יצירת בעיה אחרת.
אבי דיכטר: תזכור שבבתי-הספר האלה לומדים גם כן מאות ילדים שאין שום סיבה ליצור להם בעיה.
אבי דיכטר: אני חושב שאנחנו ניזהר מאוד מליצור בעיה במקום אחר, כדי לפתור בעיה אחרת, שתיהן חשובות מספיק כדי שנתעסק בזה כוועדה בצורה רצינית.
אשר רחמים: אנחנו נמצאים במצב שאין לנו מה לייצר בעיות, הבעיות נמצאות על השולחן.
אשר רחמים: מה שדרוש – טיפול.
אשר רחמים: טיפול ענייני ולא למרוח ולא בפגישות, פשוט זה לא מועיל.
אשר רחמים: אין את המשאבים פשוט לפתור את הבעיות האלו.
אשר רחמים: מנגנונים מאוד משומנים, ויש דוגמאות, מלא דוגמאות.
אבי דיכטר: מה זאת אומרת אין יותר משאבים?
אבי דיכטר: מה זאת אומרת אין?
אבי דיכטר: למי אין את המשאבים?
אשר רחמים: אם כנסת ישראל לא מחליטה החלטות ברורות לגבי שוויון זכויות, אין לנו, לנו אין כוח.
אשר רחמים: אין כוח לשנות.
אשר רחמים: הוועדה הזאת, אין לה תפקיד, אין לה קיום, אם היא לא מובילה מהלך כזה, שמוגן על-פי החוק.
דני דנון: רחמים, אנחנו שמחים שאמרת את מה שאמרת, אבל הדברים הם תהליכים.
דני דנון: מה שראינו אתמול זה דוגמה לתהליך רע מאוד שקורה.
אשר רחמים: אני 25 שנה חי פה, התהליך הזה קיים 25 שנה.
אשר רחמים: אני לא מבין את התהליך הזה.
דני דנון: אז אני חושב שיש תהליך שצריך לתקן אותו, בשביל זה אנחנו פה, לתקן את העוולות שנעשו.
דני דנון: יש פה נציגים ממשרדי הקליטה, נאמרו דברים, אתם רוצים להגיב על זה?
ברוך שמעון: אני מנהל מוקדי קליטה במשרד לקליטת עלייה.
ברוך שמעון: נאמרו דברים אבל אני רוצה להתחיל מהנקודה שבה חבר הכנסת שלמה ציין לגבי עיריית פתח-תקווה.
ברוך שמעון: אני חושב שמינהל החינוך ברשות, ידע הרבה לפני הרישום בבתי-הספר, כמה ילדים אין להם מסגרת.
ברוך שמעון: לטעמי, הם בצורה מאוד מגמתית, הם מחכים עד הסוף בשביל להשיג דברים אחרים, על גבם של אותם הורים ואותם הילדים, ובסופו של דבר בעצם אנחנו רואים את מה שראינו שאחרי תחילת שנת הלימודים, ילדים עדיין נמצאים בבית.
ברוך שמעון: אני חושב שהתופעה כמו שצוין היא תופעה רווחת בכל היישובים, אנחנו רואים את זה כמעט בכל יישוב ויישוב, בעיקר באותם המקומות שבהם יש לנו את המוקדי קליטה.
ברוך שמעון: יצירת הגטאות האלה יוצרים ניכור גם באורח החיים מעבר לזה, בני נוער אחר-כך מרגישים מאוד דחויים על-ידי החברה ואני חושב שאדוני, כמו שציינת, זה לא הבלבול בין משרד הקליטה, הסוכנות או העירייה, כי בנושא הזה אני חושב שיש תהליך מסודר, מגיעים לרישומים מאוד מסודרים על-ידי הסוכנות ומשרד הקליטה לרשויות, טרם המעבר של העולים לאותם היישובים.
שלמה מולה: רק במקרה הזה של פתח-תקווה, מאחר שאני מעורב, משרד הקליטה והסוכנות דווקא העבירו את 70 התלמידים שאמורים להגיע במהלך שנת הלימודים, שיקצו להם כבר מקומות מראש, כדי שהילדים לא ישבו באמצע השנה בבית.
שלמה מולה: אז ראש העיר, זה בדיוק הבעיה, זה מכאן התחילה הבעיה, הוא חושב שאם הוא יסרב לקלוט אותם או לשבץ אותם, יפתור את הבעיה.
שלמה מולה: אבל ההורים האלה כבר קנו דירות, הם אמרו – נגיע באמצע פברואר, זו דוגמה דווקא טובה, כדאי לראות, אתה מבין?
שלמה מולה: ההסדר כולל אותם.
שלמה מולה: לכן ההתנהלות של ראש העיר.
פקדה ישיאלם: אבל מראש זה לא נכון שהמשפחות מגיעות לערים, יוצאות ממרכזי קליטה באמצע השנה, הם מגיעים לערים עם הילדים.
פקדה ישיאלם: כאשר יש להם אפשרות להמשיך להישאר במרכזי קליטה, עד לתחילת שנת הלימודים.
פקדה ישיאלם: זה אחת הבעיות הבסיסיות לדעתי, לחוסר המסגרות שנוצרות במהלך השנה.
פקדה ישיאלם: המשפחות פונות אלינו אחת אחת או בקבוצות, שאין לילד מסגרת, הן פונות לאחר שהילד כבר שלושה-ארבעה חודשים בבית.
שלמה מולה: מפברואר, מה- 1 לפברואר, אף משפחה לא יוצאת, לא עוזבת את מרכז הקליטה שלה, עם הנחיה.
דני דנון: אני רוצה להבין את מה שאמרת.
דני דנון: מתי הליך הרישום הזה קורה, מבחינה כרונולוגית?
דני דנון: זאת אומרת, למה באמצע שנה זה קורה?
פקדה ישיאלם: אלינו מגיעות פניות של משפחות והורים, אני לא יודעת למה, אבל הם מגיעים באמצע השנה לערים, במיוחד לפתח-תקווה, ואומרים לנו – הילד יושב בבית שלושה חודשים.
פקדה ישיאלם: לילד אין בית-ספר.
פקדה ישיאלם: פנינו למחלקת חינוך, אין בית-ספר לילד.
פקדה ישיאלם: וגם מיום שאנחנו פונים לעירייה, לוקח עוד מספר שבועות אם לא חודשים, עד שהילד הזה נכנס למסגרת.
פקדה ישיאלם: זה בעצמו יוצר פער לילד, זה בעצמו יוצר נזק אצל הילד.
אורי אורבך: הדיון בעצם הוא דיון של הכנסת ושל ועדת החינוך, וכל הנושא של בתי-הספר הפרטיים.
אורי אורבך: הסיטואציה הנוכחית שהעולים מאתיופיה הם הקורבנות העיקריים של בתי-הספר הפרטיים.
אורי אורבך: לפני שלוש-ארבע שנים, בפתח-תקווה, עדות אחרות היו קורבנות של אותה מגמה.
אורי אורבך: תמיד הקורבן, הוא לא קורבן שהוא בגלל הצבע שלו או בגלל הרקע שלו, זה תמיד יש קריטריונים.
אורי אורבך: זה לא רק בחינוך, זה בהרבה, לא רוצים ערבים, אז אומרים – יוצאי צבא.
אורי אורבך: לא רוצים נשים בהיריון, נשים כי הן נכנסות להיריון, אתם יודעים, חוץ מאדם אחד בהיסטוריה, כולם נולדו מנשים, מהיריון, אז אומרים – זה עבודה שדורשת לא יודע, רקע ביטחוני, מוצאים איזה קריטריון אחר, נטען.
אורי אורבך: ולכן, הדיון לא ייפתר, עכשיו יפתרו את זה 30, 70, 90, עזבו, בעוד שנה או שנתיים, כמו שלפני שנתיים-שלוש, הבעיה תיפתר איכשהו, כי הבעיה העיקרית בחינוך הציבורי, זה לא קשור לא לאתיופים ולא ללבנים, זה קשור ברמה שלו.
אורי אורבך: להורים, בחינוך הציבורי, והורים שיכולים להרשות לעצמם כלכלית יותר, והמדינה מאפשרת להם חינוך פרטי בקלי קלות, 30 תלמידים, אני לא זוכר אפילו מה הקריטריונים היום של הקמת בית-ספר פרטי ראשון, כיתות א'-ב', זה כלום.
אורי אורבך: אז הם מוסיפים 400 שקל על הבסיס של הכסף הציבורי ומוכנים גם להסתפק במועט בהתחלה וגם בהמשך, מבחינת משאבים, מוסיפים את הכסף הפרטי שלהם ויש קריטריונים ולעולים מאתיופיה או לאחרים אין להם יכולת או מידע לפעמים על הזכויות שלהם, כדי להתקבל לבית-ספר פרטי וכשהם כבר כן יכולים לקבל, בזכות לחץ ציבורי, או בזכות אפילו אמצעים פרטיים, הקריטריונים מוצעים ואז הם לא ברמה הדתית.
אורי אורבך: בקיצור, האתיופים מסתבר הם כהים מדי.
אורי אורבך: לא יודע אם שמתם לב.
אורי אורבך: בפיגמנטים משהו אבל את זה לא אומרים, אז מוצאים קריטריונים.
אורי אורבך: ומה הבעיה?
אורי אורבך: הבעיה שהחינוך הציבורי הבסיסי לא נותן מספיק דברים, בממלכתי דתי גם מבחינה דתית, לפי הדרישות של ההורים.
קריאה: גם ממלכתי.
אורי אורבך: הממלכתי יושב בצד, רגל על רגל.
אורי אורבך: הממלכתי דתי לא מקבל, הממלכתי דתי הורים רבים, ותיקים נקרא להם, ותיקים זה מילה אחרת ללבנים, כן?
אורי אורבך: ההורים הוותיקים, כי יש גם אתיופים ותיקים, הם מרגישים שהם לא מקבלים מבחינה דתית את הרמה הנדרשת, למה?
אורי אורבך: כי כולם באים, כי מקבלים את כולם.
אורי אורבך: ואז מקימים בתי-ספר פרטיים וככה נוצרים בתי-ספר שמתמוטטים.
אורי אורבך: בפתח-תקווה נסגרו בתי-ספר ציבוריים.
דני דנון: התרוקנו מתלמידים.
אורי אורבך: התרוקנו כי גם אלה שנשארו ראו, זה נבואות שמגשימות את עצמן.
אורי אורבך: ברגע שקולטים יותר מדי עולים חדשים אגב לא משנה מאיזו ארץ, יש דברים אובייקטיביים של שפה, של רקע.
אורי אורבך: אם הקולט, אם המתנגרץ הוא קטן יותר מהמתונגרץ, כלומר אם אלה שאמורים לעכל, לבולל הם במספר קטן מדי, אז הם לא עומדים במשימה והם מרגישים – רק שנייה, מה, אני צריך לתקן את כל העולם?
אורי אורבך: וגם הם בורחים לבתי-ספר פרטיים.
אורי אורבך: זה מה שקרה בפתח-תקווה וקורה במקומות אחרים.
אורלי לוי אבקסיס: אבל מקבלים תמיכות מהעיריות, ברוב הפעמים.
אורי אורבך: כולם מקבלים, הם 102%.
דני דנון: מקבלים יותר, הממלכתי.
אורי אורבך: מקבלים יותר, כי הם כוח פוליטי.
דני דנון: הם מודעים יותר והם מקבלים יותר.
אורלי לוי אבקסיס: מצד שני, יש להם יד חופשית להחליט מי ייכנס.
אורי אורבך: לכן, המשימה של כל החינוך הממלכתי הוא קודם כל, והממלכתי דתי גם בהקשר הדתי, אבל הממלכתי בכלל, פה להשקיע את כל הכספים כדי שבתי-הספר האלה יהיו ראויים וכדי שלא יהיה כל-כך בקלות ניתן לפתוח בתי-ספר פרטיים.
אורי אורבך: אם לא ייפתחו בתי-הספר הפרטיים, אז החזקים ילכו לבתי-הספר הציבוריים, שיהיו מספיק ראויים.
אורי אורבך: עכשיו מילה לגבי החינוך הממלכתי.
אורי אורבך: פה מטיפים מוסר לכל בתי-הספר, משבחים את הממלכתי דתי, אתם בסדר, אתם הפרטיים איומים ונוראיים.
אורי אורבך: תראו, גם בבתי-הספר הפרטיים שקולטים מעט מדי ובקושי, יש לי אליהם המון וגם אמרתי להם, כולם האלקטורט שלנו נעבעך, כולו שלושה מנדטים, אבל כולם האלקטורט שלנו.
אורי אורבך: כשהם קולטים הם קולטים מצוין.
אורלי לוי אבקסיס: יש את היכולת.
אורי אורבך: לא רק יכולת, הם עושים.
אורי אורבך: במעט שהם קולטים, במעט מעט מעט מדי, הם קולטים מצוין.
אורי אורבך: זאת אומרת זה בתי-ספר טובים, אחרי שעוברים את המשוכה הבלתי אפשרית, הם קולטים מצוי.
אורי אורבך: זאת אומרת יש להם יכולת, הם צריכים להשקיע קצת יותר ברצון, הרי במה מדובר, למען השם, בשניים-שלושה ילדים בכיתה, שניים-שלושה ילדים, הם בקלות יכולים לקלוט אותם.
אורי אורבך: יש פה משהו שהמימסד הדתי אשם שהוא מילכוד כזה.
אורי אורבך: הרבנות אומרת – אתם, אם אתם יוצאים שנכיר בכם וכל התהליך של הגיור, לא ניכנס לפרטים, אתם חייבים ממלכתי דתי, ואז באים לממלכתי דתי, או לדתי, סליחה, לחינוך הדתי, ואז החינוך הדתי אומר – לא, לא מתאים לנו.
אורי אורבך: אגודת ישראל והחרדים בכלל, הם זה בכלל לא שייך.
דני דנון: יש לי שאלה, הגיור מתייחס לעולים, למה הרבנות או פנו אליהם, יש, בוא נגיד יש את הדעה שלהם לגבי הגיור, קשה, פוליטית, אבל מה לגבי אותם אתיופים שנולדו בארץ והם לא צריכים לעבור גיור, למה אותם אי-אפשר לתת להם את האישור ללכת לממלכתי?
אורי אורבך: עולה מאתיופיה שרוצה, אגב, יכול ללכת לממלכתי דתי.
יצחק קדמן: אני אגיד יותר מזה.
יצחק קדמן: גם כאלה שכבר עברו את הגיור, אנחנו יודעים ויש לנו תלונות של משפחות שעברו גיור ולכאורה הן יכולות ללכת לאן שהם רוצים, שאיימו עליהם שאם הם ילכו לבתי-ספר ממלכתיים, רטרואקטיבית ישללו.