GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי אורבך: קשה בכלל לשלול רטרואקטיבית גיור, זה סוגיה אחרת, זה בכלל עוול קשה.
אורי אורבך: ולכן אני אומר, שחלק מהפתרון לעניין, ואני אומר את זה כאדם דתי, אני רוצה שכל העולים בארץ בכלל, עולים לארץ מכל המקומות ילמדו בחינוך הדתי, אני חושב שהחינוך הדתי הוא הנכון והראוי ולא ניכנס לזה.
אורי אורבך: אבל אני רוצה שאדם יבחר את המקום שבו הוא מחנך את ילדיו, בלי שמאיימים עליו.
אורי אורבך: וגם על הדרך אנחנו נפתור את הסוגיה הזאת של העומס שמוטל על מעט בתי-ספר.
אורי אורבך: זאת אומרת, אם החינוך הממלכתי שעכשיו החינוך הממלכתי החילוני, הם צדיקים גדולים, זה חמור מאוד וזו גזענות והם יורדים על בתי-הספר הדתיים, רשעים מלאכתם נעשית בידי אחרים.
אורי אורבך: הם לא צריכים לעמוד באתגר, בזכות, במעמסה, איך שתקראו לזה.
אורי אורבך: כשיגיעו קבוצות גדולות של עולי אתיופיה, אם הרבנות תאשר ואם תיווצר קונסטלציה ואגב תיווצר בסוף, פתאום אתם תגלו את כל הצדיקים האלה ויש להם גם קריטריונים.
אורי אורבך: אנשים שהם לא מהשכונה, אנשים שלא בהסעות, הם לא באמנויות, הם לא יודעים לנגן בנבל, ימצאו איזה קריטריון, ולכן יש איזה הגזמה קצת בהטפות מוסר לכל החינוך הדתי, כולל החינוך הפרטי, עם הביקורת הקשה והמרה שיש לי על החינוך הפרטי.
אורי אורבך: ולכן, אני אומר ששורש הבעיה, שני שורשים לבעיה.
אורי אורבך: השורש השני הוא עמדת הרבנות המחייבת או הגורמת לכך שהם לא יוכלו ללכת, העולים מאתיופיה והוותיקים מאתיופיה בחלקם, לבתי-ספר לא דתיים, זאת בעיה שלמה.
אורי אורבך: יש יצירה של אווירה של איום ושל חששות ולא כל אחד בעניינים בדיוק.
אורי אורבך: היא כבר קטנה יותר כי זה כבר משתנה באופן חוקי והבעיה העיקרית היא בעיה שהיא הרבה מעבר לוועדה הזאת, במצבו של החינוך הציבורי, הממלכתי בישראל, שגורם להקמת אין-סוף בתי-ספר פרטיים שזה גם נטל על כל ההורים, שצריכים לשלם וזה גם הסללה של פערים חברתיים אדירים שאנחנו עכשיו רואים את אחת ההתפרצויות הקטנות שלהם.
קסהון וונדה: להסביר לגבי הנקודה הזאת.
קסהון וונדה: זה בדיוק משהו שאומרים, מבלבלים את כל הדברים עם הרבנות עם הכל.
קסהון וונדה: הבעיה היא יותר עמוקה, הרבנות מתעסקת עם העלייה, אני עליתי במבצע שלמה, עלו במבצע משה, אף אחד לא התגייר, יותר יהודי מפולני מכל אחד שבארץ, אנחנו יותר יהודים מכולם, אין לנו בעיה ולא התגיירנו.
קסהון וונדה: העניין הוא שהקבוצה מאוד קטנה, אלו שעולים עכשיו, ומחויבים בגיור.
קסהון וונדה: אותם 20 בתי-ספר, עלינו במבצע שלמה, ובכלל לא קשור לזה.
קסהון וונדה: רק נקודה נוספת, אנחנו גם ההורים שלנו באו מרקע דתי, רוצים להיות דתיים, רוצים לבחור איפה ללמוד ואף אחד לא חייב אותי גם.
קסהון וונדה: לכן אני אומר, הנושא של הרבנות, זה יותר לעלייה האחרונה ולקבוצה מאוד קטנה.
אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת להגיד שאני באמת לא רוצה לשים עכשיו את הדגש על המבנה של החינוך הציבורי, החינוך הציבורי דתי, הרחב יותר גם, אלא אני באמת רוצה לשים את הדגש על מה שקסהון בעצם העלה את הבעיה ואני חושבת שהיא הרבה יותר עמוקה והרבה יותר חברתית ויש לזה השלכות ולא צריך להיות גאון כדי להבין את זה.
אורלי לוי אבקסיס: אז נכון, אנחנו חברה של פליטים, של עולים יותר נכון להגיד, וכל עלייה יש לה את הטרגדיות שלה.
אורלי לוי אבקסיס: רק מה, שאני די מופתעת, היינו אמורים כבר ללמוד לקחים מהעבר, היינו אמורים ליצור איזה שהיא תשתית קהילתית, לקלוט את אותם עולים שבאים מארצות מסוימות.
אורלי לוי אבקסיס: הרי זה לא עליות שאתמול החליטו להביא אותם, איך אתה אומר?
אורלי לוי אבקסיס: כבר 25 שנה אתה בארץ, 30 שנה גם, אני לא יודעת, נשים את זה רגע בצד, אבל אתה מתפלא ואתה אומר איך עוברים כל-כך הרבה ימים ואנחנו לא לומדים וכל פעם אנחנו עוסקים בלפתור את הבעיה הקטנה שצצה באותו רגע נתון, במקום להיערך מערכתית.
אורלי לוי אבקסיס: אז תסלחו לי אם אני רוצה להעלות פה איזה שהוא חשש ולדעתי, הוא חשש מוצדק.
אורלי לוי אבקסיס: אני מקווה מאוד שאני לא צודקת, אבל אני חושבת שזה נכון.
אורלי לוי אבקסיס: יש לי תחושה שבערים הגדולות יש איזה שהיא מגמה לדחוק החוצה את האוכלוסיות החלשות, והאתיופים אוכלוסייה חלשה.
אורלי לוי אבקסיס: איך הם עושים את זה?
אורלי לוי אבקסיס: הם מקשים עליהם את תנאי החינוך, הם מקשים עליהם קבלה לבתי-ספר כאלו ואחרים, הם מבדילים אותם ובצורה כזו ואחרת אומרים להם – אתם יודעים מה?
אורלי לוי אבקסיס: כמו מדיניות גדרה חדרה, תתרחקו מפה.
דני דנון: פה אני חייב לומר משהו, הבחור לא נמצא פה, שהגיע ואמר על הוועדה, חיים, עשינו דיון על גדרה חדרה, ופנינו לשר הפנים והצלחנו לשנות את הטמטום הזה אני יכול לומר של גדרה חדרה.
אורלי לוי אבקסיס: עוולות, גם בסופו של דבר מישהו שזועק אותן ואני שמחה שהוועדה שלנו ככה הצליחה לשנות את המדיניות הנוראית הזו.
אורלי לוי אבקסיס: אבל באמת, אנחנו שמים לב לתופעה שדוחקים שכבות חלשות אל מחוץ לערים, אם זה באמת בקייטנות שפתאום ערים חזקות הורידו את הסבסודים ואת ההנחות לאימהות חד-הוריות, כדי להגיד להם – תשמעו, פה לא יהיה לכם קל, אתם רוצים?
אורלי לוי אבקסיס: לכו למקומות שיש שם עמותות, לכו למקומות שיש שם עזרה ואז אנחנו גם חשים גם את הפריפריה, בעיקר הפריפריה החברתית, אבל אנחנו גם מתעסקים באיזה שהיא דעה קדומה והדעה הזאת, צריך שתיעלם מהעולם, אם זה בגלל הצבע שלך, אם זה בגלל השם שלך ואם זה מבחינות כאלו ואחרות.
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לשאול פה שאלות ואני חייבת להגיד לכם, כל פעם, בואו נצא מתוך נקודת הנחה שככל שהם יידחקו תחושת הניכור והחיזוק של הזהות האישית הנפרדת תלך ותגדל, אז היום המחאה שלהם היא פה בכנסת, הם יעשו הפגנות כאלו ואחרות ואנחנו נגיד באמת נישא את הדגל ונגיד כל הכבוד לכם, אבל בסופו של דבר, אם אנחנו לא נקבל החלטות ואנחנו לא באמת נבוא באיזה שהן דרישות לממשלה, דברים לא ישתנו ואחר-כך אנחנו נראה איזה שהיא מיליטנטיות מצד אוכלוסיות כאלה ואחרות ונגיד – אה, הם קצת פרועים, הם לא נחמדים, בשפה אחרת.
אורלי לוי אבקסיס: אבל זה יגיע לשם, לצערי הרב, אם לא נעצור.
אורלי לוי אבקסיס: זה כבר הגיע.
דני דנון: שיעור עבריינות הנוער בקרב עולים מאתיופיה, גבוה פי שלושה.
אורלי לוי אבקסיס: וזה עדיין לא העיר אותנו, וזה עדיין לא גרם לנו לעשות איזה שהיא תוכנית כוללת.
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לדעת אם יש תוכניות כוללות, אם יש פיקוח, אם יש מנגנונים, אם אנחנו יכולים לדעת מי אמור לפתח ואם יש סנקציות על בתי-ספר שלא פועלים בצורה כזו או אחרת ומקבלים תמיכות כאלו ואחרות ממשרד החינוך.
אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לדעת אם כן, מה קורה איתם, מה קורה עם המנהלים, מי מובא לדין, איך מטפלים בבעיה כשהיא מתעוררת.
אורלי לוי אבקסיס: לא לחפש, יש לי פה מקום אחד, אעשה לך טובה, אני אכניס את הילד לכיתה, יש לי 39 ולא 40 ילדים.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו לא צריכים את הטובות האלו.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים ליצור מציאות.
אורלי לוי אבקסיס: אם אנחנו יוצרים מציאות שבבסיס שלה היא שוויון מהותי, אנחנו עכשיו באים לתקן דברים קטנים, אז אולי זה לא יהיה באמת ברמה של השוויון הפורמאלי, אבל יהיה, יביא למצב של שוויון מהותי, אנחנו בדרך הנכונה.
אורלי לוי אבקסיס: וזה בסופו של דבר מה שאני חושבת שאנחנו צריכים לעשות ואנחנו צריכים לדרוש או לעשות נו-נו-נו למי שאחראי על זה במשרדי הממשלה ולבקש תשובות, לבקש ולדרוש.
דני דנון: ובעירייה גם.
אורלי לוי אבקסיס: בסופו של דבר, העירייה יכולה להיות מאוימת על-ידי המשרדים הגדולים.
אורלי לוי אבקסיס: אז יש את הסנקציות לעשות אותם.
אורלי לוי אבקסיס: תאיים, יפעלו.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו צריכים לבדוק מה קורה.
יהודית דנילוב: אני מקווה שאני לא צריכה הוכחה ששר החינוך והמנכ"ל שלו מחויבים לשוויון ולמניעת אפליה לכל התלמידים, על אחת כמה וכמה כשמדובר בתלמידים האתיופים.
יהודית דנילוב: אני מזדהה לחלוטין עם כל מה שאמרו פה חבריי מהקהילה של יוצאי אתיופיה, כי הם דיברו מתוך נהמת לבם, לפיכך אני יכולה אלא רק להזדהות אתם.
יהודית דנילוב: אבל לעצם העניין.
יהודית דנילוב: אז מבחינת נתונים, יש לנו כ- 18,000 תלמידים בחינוך הממלכתי, לעומת 23,000 בחינוך הממלכתי דתי, של ילדים יוצאי הקהילה, יוצאי העדה האתיופית.
יהודית דנילוב: נכון שהריכוז הגדול יותר של הילדים בחינוך הממלכתי הוא בחינוך העל-יסודי, כאשר ההורים כבר מרגישים יותר מבוססים בארץ והם מרשים לעצמם לצאת מתוך בתי-הספר הממלכתיים דתיים שאליהם הפנו אותם בתוקף ההסכמים.
דני דנון: יש לכם נייר עם הנתונים, שמרכז את כל בתי-הספר, כמה אחוז אתיופים, מה שנאמר פה על 20 בתי הספר, נקרא להם הבעייתיים.
יהודית דנילוב: הם נכונים.
יהודית דנילוב: אני לא יודעת אם זה ממש 20 בתי-ספר, אבל אין בעיה לשלוף את הנתונים ואנחנו יכולים לספק את זה לוועדה לפי דרישה.
דני דנון: אשמח לקבל את הנתונים ממשרד החינוך וגם לבקש מה- מ.מ.מ.
דני דנון: מחקר בנושא.
דני דנון: איפה היום, סך-הכל תלמידים אתיופים, איפה הם לומדים היום ואיפה המקומות שהם מרוכזים בהם.
יהודית דנילוב: אתיופי הוא לא אתיופי, הוא יוצא הקהילה האתיופית, כי הם לא גרים באתיופיה, זה היה תיקון שתיקנו בוועדת החינוך לפני יומיים בדיון המאוד דרמטי שנאמר שם.
יהודית דנילוב: כאשר אני מדברת על 18,000 תלמידים בחינוך הממלכתי, אני מתכוונת גם לילדים שהם ילידי הארץ כבר והוריהם כבר השתרשו בארץ והם כבר יודעים.
דני דנון: 18,000 בכיתות א' עד י"ב?
יהודית דנילוב: בכל רחבי הארץ.
דני דנון: ומתוכם אפשר לדעת כמה מרוכזים בריכוזים באחוזים גבוהים?
יהודית דנילוב: בוודאי, לא תהיה בעיה לשלוף.
דני דנון: היום את יכולה להגיד לנו בערך?
יהודית דנילוב: כרגע אני לא יכולה לתת את הנתון הזה כי אני צריכה לבדוק את זה בנתונים של משרד החינוך.
דני דנון: רוב הילדים אבל משולבים בשלל בתי-הספר או שאת יכולה להגיד שהם נמצאים עם חבריהם בריכוזים?
דני דנון: מה שנאמר פה על ישורון, השאלה אם זה מיעוט, אם זו תופעת שוליים שצריך לתקן אותה, או שיש מאסות של ריכוזים.
יהודית דנילוב: גם כשאומרים על 20 בתי-ספר שיש בהם, כ- 20 בתי-ספר, לעומת כלל בתי-הספר במדינת ישראל אז 20 זה מיעוט.
דני דנון: לא, מה- 18,000 זה לא מיעוט.
דני דנון: המספרים הם מוחלטים, אני מסכימה לגמרי עם כך.
דני דנון: אם 20 בתי-ספר ויש בכל בית-ספר כזה 400 ילדים או 500, הגענו ל- 10,000 מתוך 18,000, ואנחנו יכולים להגיד שרוב התלמידים נמצאים בגטאות או במילה אחרת של ריכוזים וזה בעייתי מאוד.
יהודית דנילוב: נכון, אני מסכימה.
דני דנון: ופה אני לא יודע אם את יכולה להגיד לנו, אם הרוב נמצאים מרוכזים או הרוב משולבים.
יהודית דנילוב: אני אוכל מחר, לא היום, כשאני אגיע בחזרה למשרד, אני אבדוק את הנתונים המדויקים, איפה הפריסה של בתי-הספר היותר בעייתיים.
דני דנון: המספרים, בפועל איפה נמצא.
יהודית דנילוב: איפה נמצאים אותם 20 בתי-ספר?
דני דנון: לא לא, השאלה מתוך 18,000 תלמידים יוצאי העדה האתיופית.
יהודית דנילוב: הם מפוזרים בכל רחבי הארץ.
דני דנון: אבל כמה מהם נמצאים בבתי-ספר שנקרא להם ריכוזי יוצאי העדה, או שהרוב משולבים בכלל.
יהודית דנילוב: כאשר החבר דיבר על 20 בתי-ספר, הוא דיבר על החינוך היסודי, אני מניחה.
יהודית דנילוב: יסודי בלבד.
אורלי לוי אבקסיס: מעניין אם בתוך בתי-הספר הרגילים יש כיתות שהן כיתות ייחודיות.
יהודית דנילוב: לא, חד-משמעית לא.
יהודית דנילוב: חד-משמעית לא.
יצחק קדמן: אבל היו מקרים שפיצלו בית-ספר, הבית-ספר היה, פיצלו בית-ספר, התחכמו ועשו באותו מבנה פיצול של בית-ספר, זה קרה באשדוד בשעתו.
יהודית דנילוב: לא בממלכתי.
יהודית דנילוב: לא בממלכתי, בממלכתי דתי.
יצחק קדמן: ממלכתי דתי, כן.
יצחק קדמן: ממלכתי דתי זה גם ממלכתי.
יהודית דנילוב: מסכימה לחלוטין.
דני דנון: מה אידיאלי מבחינת משרד החינוך, מה החזון שאתם יכולים להגיד, מה אתם רוצים לראות שיקרה בנושא?
יהודית דנילוב: מבחינת משרד החינוך?
יהודית דנילוב: כמובן, שכל הילדים משולבים לפי רצון הוריהם.
יצחק קדמן: הרצון החופשי של הוריהם.
יהודית דנילוב: הרצון הראוי והחופשי של הוריהם.
קסהון וונדה: ולפי הרצון של הרשות.
דני דנון: בראשון לציון, מה שדיברת.
יהודית דנילוב: אני מבקשת להעמיד דברים על דיוקם.
יהודית דנילוב: בפתח-תקווה, הבעיה שעמדה לפתחנו היתה ידועה לנו כבר לא מאתמול ולא משלשום.
יהודית דנילוב: שר החינוך פנה לרב עמר וניסה להשיג פיתרון ראוי שיאפשר לילדים המדוברים להיקלט בבתי-ספר ממלכתיים, עם תגבור ועם כל מה שנכון לעשות, זה לא היה שר הקליטה, זה היה שר החינוך.
יצחק קדמן: משרד הקליטה העלה כבר לפני חמש שנים את אותה הצעה.
יהודית דנילוב: השר לא נענה וזו בקשה שחזרה על עצמה פעמיים ולא קיבלה מענה על-ידי הרב עמר.
יהודית דנילוב: מסיבות כאלו ואחרות.
אורלי לוי אבקסיס: פרט לעניין ההלכתי ואולי הניואנסים הקטנים לגבי העולים החדשים מאתיופיה שאיתם יש באמת קצת עניין של הגיור, מה משרד החינוך מבחינתו יכול לעשות על-מנת להעניש את אותם בתי-ספר?
יהודית דנילוב: המנכ"ל אמר את זה חד-משמעית, לפני יומיים, עוד לפני שהגיעו להסכם עם עיריית פתח-תקווה.
יהודית דנילוב: בתי-ספר שלא יעמדו בהחלטה לפתוח אותם לקליטת תלמידים עולים חדשים מיוצאי הקהילה האתיופית, ייסגרו.
יהודית דנילוב: הרישיון יישלל מהם, התקציבים יימנעו מהם ועל רקע האיום הזה, הגיע המשרד להסכם או להסכמה עם עיריית פתח-תקווה, שלצערנו עד עכשיו לא עמדה בו.
יהודית דנילוב: אנחנו מאוד מקווים, אנחנו מאוד מקווים שזאת בעיה טכנית, כרגע ממש ברגע זה, דקה לפני שנכנסתי לישיבה, אני קיבלתי עדכון אחרון ממנהלת מחוז המרכז ומנהל האגף לחינוך המוכר שנמצאים בעיריית פתח-תקווה, ד"ר סולי נתן.
דני דנון: מה היא דווחה?
דני דנון: אותו דיווח שאנחנו קיבלנו בפתח הישיבה?
יהודית דנילוב: דומה מאוד.
יהודית דנילוב: רק שד"ר סולי נתן ויהודה פינסקי שהוא מנהל האגף לחינוך המוכר במשרד החינוך, נמצאים בפתח-תקווה מאתמול, אחרי שהתברר הפיצוץ הנוראי, זאת אומרת שהעירייה לא עמדה בהסכם, לסייע לעירייה לשבץ את הילדים על-פי ההסכמות ועל-פי מה שראוי ונכון.
אורלי לוי אבקסיס: חוזר מנכ"ל לכל בתי-הספר בארץ, לכך שבית-ספר שלא יעמוד בקליטה?
יהודית דנילוב: כל בית-ספר מוכר שאיננו רשמי שאיננו עומד.
אורלי לוי אבקסיס: הוצאתם את זה?
אורלי לוי אבקסיס: לפעמים גם את המובן מאליו צריך להגיד, בתי-הספר קיבלו חוזר מנכ"ל שמאיים עליהם, אומר להם שמי שלא יעמוד בתנאים - - -
יהודית דנילוב: לא, לא, מכיוון שהבעיה התעוררה - - -
אורלי לוי אבקסיס: גם בתקשורת, זה הפרסום.
יהודית דנילוב: סליחה, זה התעורר בפתח-תקווה.
אורלי לוי אבקסיס: שיהיה משהו מחייב, איזה שהוא מסמך.
יהודית דנילוב: בסדר.
יהודית דנילוב: אם זה מה שצריך, אם זו תהיה החלטת, אם זה יתקבל כהחלטה של הדיון פה, אז זה נצא עם מסמך מחייב.
יהודית דנילוב: אבל זה דבר שאיננו מחייב.
אורלי לוי אבקסיס: אנחנו יכולים להגיד את הדברים דרך התקשורת, להגיד איך לעשות את הדברים, כדי שיהיה איזה שהוא קו אחיד, שיהיה איזה שהוא תקן, שיהיה שמה שמחייב את בית-הספר הזה היום כשהתפרץ בו באמת הנושא הלא נעים הזה, יחייב גם בית-ספר שנמצא במרחק גיאוגרפי.
יהודית דנילוב: זה ברור לחלוטין שמי שאיננו שומר את החוק, יש סנקציות נגדו.
אורלי לוי אבקסיס: אז תוציאו את זה.
יהודית דנילוב: ד"ר סולי נתן, יהודה פינסקי, מסייעים כרגע לעיריית פתח-תקווה למצוא פיתרון הולם וראוי לכל הילדים.
דני דנון: כמה ילדים אתם יודעים שכרגע לא משולבים?
דני דנון: נכון להרגע.
דני דנון: 25 ילדים שכרגע באוויר.
דני דנון: זה מה שאתם יודעים כרגע.
יהודית דנילוב: יכול להיות שעד עכשיו עוד שני ילדים מצאו פיתרון, אבל זה היה נתון נכון ואני מאוד מקווה שבאמת הבעיה היא טכנית, יימצא לה פיתרון.
דני דנון: והאחריות היא של מנהלת המחוז.
יהודית דנילוב: האחריות היא של רשות החינוך המקומית על-פי חוק לשבץ ילדים.
יהודית דנילוב: מאליו מובן שמשרד החינוך שמחויב לשלומם של כל הילדים במדינת ישראל, נמצא בתמונה ומסייע לרשות המקומית לעמוד בהתחייבויות שלו.
אתי בנימין: סוגיית הילדים יוצאי אתיופיה בפתח-תקווה לא נולדה היום.
אתי בנימין: לצערי, אני כבר 17, 18 שנה בתחום של ועדי הורים והסוגיה הזאת עולה בשנים האחרונות כל שנה מחדש ואני חושבת שראוי לציין לשבח את שר החינוך שאף שר לא התנהל כמוהו עד היום.
אתי בנימין: אף שר לא התנהל כמוהו.
אתי בנימין: אף שר לא אמר למנהלים – חברים יקרים, אנחנו נפסיק את התקציבים, אנחנו ניקח מכם את הרישיונות וטיפל בסוגיה הזאת באופן אישי.
אורלי לוי אבקסיס: את מדברת על שרי חינוך לשעבר?
אתי בנימין: מדברת על שרי חינוך לשעבר.
אתי בנימין: לדורותיהם.
אתי בנימין: השר הזה הוא באמת ראוי לשבח, כי הוא נכנס לתמונה, באופן אישי, הוא נפגש עם ההורים, הוא נפגש עם ועד ההורים היישובי, הוא נפגש עם ראש העירייה, הוא לא ויתר והוא עמד על זה באמת בצורה הכי אגרסיבית שיכולה להיות, למען אותם תלמידים כי לא יכול להיות שילד שצבע העור שלו הוא טיפ-טיפה יותר כהה, כמו שהגדיר את זה חבר הכנסת אורבך, לא יכול להיות שהילד הזה יצטרך להתמודד עם הסוגיה הזאת של הגזענות ואני קוראת לזה גזענות, פה במדינה של עם שחווה את הגזענות.
אתי בנימין: לא יכול להיות דבר כזה.
אתי בנימין: ובאמת, אני מציינת לשבח את השר על זה.
אתי בנימין: הוא נתן לזה טיפול אישי.
אתי בנימין: אני יודעת שהוא מלווה את זה באופן אישי עד היום, הוא מעודכן, הוא יודע מה שקורה.
אתי בנימין: אני רוצה לבקש שני דברים.
אתי בנימין: דבר אחד, אני חושבת שצריך לעשות את הכל, ד"ר דנילוב, באמת אני אעביר את המסר גם לשר, אני חושבת שצריך לעשות את הכל, על-מנת לראות איך אנחנו מפזרים את אותם 20 בתי-ספר שבהם מרוכזים ילדים יוצאי אתיופיה.
אתי בנימין: לא יכול להיות שאנחנו נפריד אותם בגלל צבע עורם.
אתי בנימין: לא יכול להיות.
אורלי לוי אבקסיס: צריך לתת להם את אפשרות הבחירה, אני חושבת שזה הדבר החשוב ביותר והראוי ביותר ומי אנחנו שנחליט בשבילם מה נכון להם?
יהודית דנילוב: זכות הבחירה קיימת, הבעיה היא שההורים חוששים לנצל את זכות הבחירה.
אורלי לוי אבקסיס: הבעיה היא שמנהלי בתי-הספר עושים להורים סוג של אודישן.
אורלי לוי אבקסיס: כאשר אומרים להם אנחנו, יש לנו קריטריונים, בואו נבדוק את מבחן ההכנסה שלכם, את ההשכלה שלכם, יוצא צבא, לא יוצא צבא, כמה זמן בארץ, סליחה, זה סוג של אודישן.
דני דנון: הנושא שעלה פה הוא נכון למקומות מסוימים שצצו כרגע, אבל התופעה המטרידה אותנו, נדבר בדיון הבא וגם השר בגלל התראה קצרה הוא אמר שלא יוכל להגיע היום, הוא יגיע לדיון הבא, התופעה שיש ריכוזים היא מטרידה, היא לא קשורה לשום דבר, יש ריכוזים.
דני דנון: ודרך אגב, המקרה של ראשון-לציון, ששם מסיעים תלמידים אתיופים מקצה לקצה, זה נוגד את כל התפישה של משרד החינוך של אזורי רישום.
דני דנון: וזה מראה שיש פה משהו שהוא לא כשר.
דני דנון: אם מסיעים תלמידים חצי שעה באוטובוס בראשון לציון.
אורלי לוי אבקסיס: עד היום שר החינוך לא ידע מזה?
דני דנון: זה נושא מהותי.
אתי בנימין: חבר הכנסת דנון, אני רוצה לספר לך שבנושא הזה של יוצאי אתיופיה בפתח-תקווה, הועלתה אחת ההצעות שעלו אולי לקחת את התלמידים יוצאי אתיופיה ולהסיע אותם מחוץ לעיר והשר התנגד לזה, התנגד לזה בכל תוקף, הוא אמר – הם גרים בפתח-תקווה והם ילמדו בפתח-תקווה.
אורלי לוי אבקסיס: אני לא מבינה, למה את מתפלאת על המובן מאליו?
אורלי לוי אבקסיס: זה שהשר התנגד לזה שייקחו באוטובוסים, אוי ואבוי אם השר לא היה מתנגד.
אתי בנימין: חברת הכנסת אורלי לוי, אני כל הזמן נלחמת במובן מאליו, אז אני לא מתפלאת אף פעם.
אתי בנימין: אני מצטרפת לחברת הכנסת אורלי לוי ואני חושבת שכן צריך להוציא הנחיה חד-משמעית לכל המנהלים בכל הארץ, אם באמצעות מכתב מהשר, אם באמצעות מכתב מנכ"ל או חוזר מנכ"ל מיוחד לצורך הנושא הזה.
אתי בנימין: הסוגיה הזאת של גזענות היא לא רק בנושא של עולי אתיופיה, היה לנו מקרה ערב פתיחת שנת הלימודים של בית-ספר בנתניה, ממלכתי דתי, שההורים שם רצו להשבית את הלימודים כי בכל מחזור יש כיתת בנים, כיתת בנות, כיתה מעורבת, ששם מה שנקרא השחורים, אלה שיש להם טלוויזיה בבית, אלה שהחצאית של ההורים קצת קצרה.
אתי בנימין: ברגע שהודיעו להם שכבר לא יפתחו שלוש כיתות במחזור אלא שתי כיתות, ההורים של הכיתות הנפרדות התנגדו ואמרו – אנחנו נשבית, איך יכול להיות שילד עם טלוויזיה בבית ישב ליד הילד שלנו.
דני דנון: זה לא קשור, לא על זה הדיון היום.
אתי בנימין: אבל זה חלק מהגזענות שיש בחברה הישראלית, זה בעיה של החברה הישראלית בכלל.
טובה ילין מור: ראשית, לנושא של הריכוזיות של התלמידים בבתי-הספר, אז כמובן אני מצטרפת לכל מה שנאמר.
טובה ילין מור: הייתי גם אחראית על קליטת עולי אתיופיה בשירותי הרווחה בזמן מבצע משה, במעבר לרשויות המקומיות ואני מתרגשת לומר את הדברים כי המאמץ שנעשה לא ייצור ריכוזיות יתר, במבצע משה היה אדיר ואנחנו ידענו שלא היתה התגברות מלאה על העניין אבל לראות 25 שנה אחרי, שעדיין בצורה מכוונת מרכזים ילדים כאשר העולים בעצמם כבר מצאו דיור קבע ביישובים שהם בכל-זאת קצת יותר חזקים בפיזור יותר גדול, זה פשוט באמת מקומם ואני חושבת שנדרש להשתמש בכל, אני תומכת במה שאמרה חברת הכנסת אורלי לוי, בכל האמצעים החוקיים גם על-מנת למנוע את זה.
טובה ילין מור: לא ייתכן גזענות, זו גזענות מה שקורה במדינת ישראל.
קסהון וונדה: משרד החינוך יושב פה ואומר משהו אחר, אני לא יודע, אני פשוט מתפלא.
קסהון וונדה: אם משרד החינוך, נציג המדינה אומרים, יושבים פה אומרים, מתייחסים כמונו שיש ריכוז יש הכל, אז אם משרד החינוך לא עושה את זה, מי עושה את זה?
קסהון וונדה: תגידו לי, אני מחפש פשוט מי אחראי על מה.
קסהון וונדה: נציגי משרד הקליטה, נציגי משרד החינוך יושבים פה, אומרים יש בעיה וזה.
דני דנון: המציאות מדברת בעד עצמה.
דני דנון: אנחנו כרגע לא מחלקים ציונים לאף אחד.
דני דנון: לא טובים ולא רעים.
דני דנון: עצם העובדה שהגעתי גם להחלטה שיש ריכוזים כאלו גבוהים של יוצאי העדה האתיופית, זה בעייתי, ואנחנו צריכים לטפל בזה.
טובה ילין מור: לגבי ההזדקקות המיוחדת, ההפניה המיוחדת של עולי אתיופיה לחינוך מיוחד, נתונים על עבריינות כפי שצוין כאן, שהם גבוהים יותר מאשר באוכלוסייה הישראלית, אני היום, כנציגת האגודה הישראלית למען הילד בגיל הרך אומרת הטיפול צריך להתחיל בגיל הרך והועלה כאן חוק הרישוי והפיקוח למסגרות הגיל הרך, אפשר לבחור את היישובים בהם ישנן קהילות עולי אתיופיה, כיישובים בעלי עדיפות לתוכניות תגבור וחיזוק של אוכלוסיות מיוחדות במדינת ישראל.
טובה ילין מור: זה היה בעבר, אי-אפשר להתעלם מהקשיים שישנם היום וזה צריך להיות לכל אורך הדרך, מהגיל הרך.
טובה ילין מור: לא להפוך את כולם לילדים בסיכון, מה שאמר ד"ר קדמן, הם אוכלוסייה שנזקקת לתגבור, נזקקת לחיזוק, צריכים לעבוד גם עם ההורים.
טובה ילין מור: זכות הבחירה – הורים צריכים לדעת שיש זכות בחירה אבל לא רק באמצעות תוכניות מיוחדות, כי התקבל תקציב מכאן ותקציב מכאן.
דני דנון: יהודה, הגעת באיחור, שמעת ברדיו, הבנתי.
דני דנון: אני נותן לך רשות דיבור לדקה, בנושא שלנו, של יוצאי העדה האתיופית.
יהודה סקר: אני בנושא הזה של אתיופים מטפל כבר חמש שנים כוועד הורים בירושלים.
יהודה סקר: אני כוועד הורים, היתה לי התנגדות של שני בתי-ספר אליטיסטיים בירושלים, מצטיינים לא רצו לקלוט תלמידים עולים.
יהודה סקר: אני קלטתי ביוזמתי, ביוזמתי, בהסכמת המנהלת, 30 תלמידות ממבשרת, מסיעים אותן כל יום ממבשרת.
יהודה סקר: אנחנו כהורים, דואגים לכל מחסורם.
יהודה סקר: לא משרד החינוך ולא משרד הקליטה דואג להם.
יהודה סקר: אותו כנ"ל בהימלפרב.
יהודה סקר: אני עצמי עם שר הקליטה הקודם אפללו, דאגנו לילדים ללבוש, לתפילין, להכל.
יהודה סקר: זה מה שיש לי להגיד.
יפה סהלו: אני מירושלים, מנווה יעקב.
יפה סהלו: אני פעם ראשונה בדיון ובאתי להגיד משהו בקשר לילדים.
יפה סהלו: הילדים שלנו הם מאוד נפגעים ונפגעו ונפגעים כולנו.
יפה סהלו: הילדים, אתם חושבים רק עכשיו על עולים חדשים, הילדים נפגעו, זה הוותיקים, שלמדו פה בארץ.
יפה סהלו: הילדה שלי שאלה אותי אתמול, היא אומרת לי – אימא, למה הם בטלוויזיה מופיעים, למה?
יפה סהלו: מה יש להם?
יפה סהלו: קשה לי להגיד להם – יש להם בעיה ככה וככה.
יפה סהלו: מה אני עניתי לה?
יפה סהלו: הם מדברים על תיק, על קלמר, על עט, על כל מיני דברים היפים שלהם.
יפה סהלו: זה מה שהסברתי לה, בת תשע.
יפה סהלו: הילדים פשוט נפגעים.
יפה סהלו: הילדים שגדלו פה, לא שבאו עכשיו.
דני דנון: כל העדה, כן.
יפה סהלו: כולם, כל העדה.
יפה סהלו: מה זה ילד?
יפה סהלו: ילד זה כמו נייר, נייר ריק, נייר ריק.
יפה סהלו: אתה נותן לו משהו, אתה מלמד אותו, תופש.
יפה סהלו: אתה לא אומר לו כלום, לא תופש.
יפה סהלו: גם נייר אותו דבר.
יפה סהלו: אנחנו כותבים עליו – הוא תופש.
יפה סהלו: לא כותבים עליו, זה ריק.
יפה סהלו: זה אותו דבר.
יפה סהלו: אנחנו באנו כן מאתיופיה, שמרנו את כל הדת שלנו, התחבאנו משם, מאחרים, מכל מיני דברים, וכולם יודעים את האנטישמיות הזאת ובאנו, עלינו לפה.
יפה סהלו: באמת עלייה קשה, באנו ברגל, באתי במבצע משה, קצת לפני.
יפה סהלו: איפה אנחנו הולכים באמת?
יפה סהלו: הילדים נפגשו, והמשפחות.
יפה סהלו: הנפש, זה לא פגיעה רק בלימודים, זה הנפש של הילד.
יפה סהלו: למה לפגוע בילדים?
יפה סהלו: למה?
דני דנון: אני חושב שהדברים שלך הם באמת ראויים לסיכום של הדיון.
יפה סהלו: אנחנו מבקשים מכל עם ישראל, אנחנו בני-אדם, אנחנו אותו דבר ואני מבקשת ואנחנו מבקשים לא לפגוע בילדים הקטנים.
דני דנון: אני באמת מתרגש מהסיכום שלך, כי התחלתי את הדיון ואמרתי אנחנו ניגע בנושאים המערכתיים שיעלו פה, כמו שראינו מכל המשרדים, אבל גם צריך לזכור שבתהליך פוגעים בנפשם של ילדים וכמו שאמרת נכון, לא רק בנפשם של הילדים שעצמם עברו את החוויה, אלא כל בני העדה שרואים בטלוויזיה וברדיו מה עוברים חבריהם ושאר בני העדה, זה משאיר צלקות.
דני דנון: אני רוצה לסכם את הדיון במספר החלטות.
דני דנון: קודם כל, הוועדה רואה באפליה על רקע צבע עור גזענות ופשע מוסרי שיש להילחם בו.
דני דנון: הוועדה רואה בחומרה את הכשל של עיריית פתח-תקווה בטיפול בבעיה.
דני דנון: הוועדה מכירה בכך שהבעיה היא מערכתית וקיימת ברחבי הארץ.
דני דנון: יש לדאוג לטיפול מקצועי בילדים ובמשפחות של אלו שעברו את החוויה הטראומטית בשבועות האחרונים.
דני דנון: אנחנו נסייע הן בפנייה למשרד העבודה והרווחה והן לגורמים אחרים לסייע לאותם ילדים ומשפחות.
דני דנון: אנחנו פונים לקבלת דו"ח מה- מ.מ.מ.
דני דנון: לגבי תלמידים אתיופים, מבקשים את הנתונים במשרד החינוך.
דני דנון: הוועדה קוראת למשרד החינוך להוציא את פרטי חוזר המנכ"ל שבו יהיו נהלי המשרד בנושא הזה בצורה ברורה, יופצו לכל הנהלות בתי-הספר ואני רוצה להוסיף ולומר שאנחנו נעקוב אחרי הטיפול בילדים, אחרי מה שהם עברו.
דני דנון: כי בקטע המערכתי, אנחנו הולכים לעקוב אחרי זה, אנחנו נקיים דיון נוסף לגבי ריכוזים, אחרי שנקבל את הדו"חות ואת הנתונים לגבי הריכוזים, לפי דעתי אנחנו נגלה שם מספרים, אם יש לנו 20 בתי-ספר כאלו, כמו שגילינו פה, ויש סך-הכל 18,000 תלמידים, אנחנו נגלה שמרבית, אני חושב מרבית מהילדים יוצאי העדה מרוכזים במקומות מסוימים וזה דבר שהמערכת צריכה לשנות ולתקן.
דני דנון: אני מצטער, שוב, על ההתראה הקצרה של הדיון אבל הוא היה דיון חשוב והוא פתח את הפתח ואנחנו מפה נצא ונמשיך לעקוב אחרי הנושא.
דני דנון: אני מודה לנציגים שהיו אתנו טלפונית וגם מי שהגיע, תודה רבה לכולם.
דני דנון: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הוועדה לזכויות הילד.
דני דנון: אני מתנצל על ההתרעה הקצרה של מספר שעות ואני מודה לחברת הכנסת אורלי לוי שהצטרפה אלינו.
דני דנון: ראיתי חשיבות בקיום דיון ראשוני כדי לשים את הדברים על השולחן.
דני דנון: בדיוק עכשיו יצאתי מוועדת החוץ והביטחון, שם שוב שמעתי את ראש הממשלה מדבר על תוכניותיו להקפאת בנייה, בגיבוי חברים שונים בבית, ואני חושב שהמטרה שלנו כוועדה לזכויות הילד היא לראות מה המשמעויות לילדים ולמשפחות ביהודה ושומרון.
דני דנון: אנחנו ננסה ללוות את זה בתהליך של סיור ושל דיון בנושא הזה.
דני דנון: לפני חודש וחצי קיימנו כאן דיון בנושא ילדי גוש קטיף ושם ראינו את התוצאות ההרסניות ומה קרה לנפשות הילדים.
דני דנון: בדיון הזה דיברנו על בתים שנהרסו אבל לא דיברנו על המשפחות ועל הנזקים שנגרמו.
דני דנון: אני חושב שבמובן הזה אנחנו צריכים היום לדבר על שני נושאים, כאשר הנושא הראשון הוא נושא שאני קורא לו הנושא הפיזי, נושא שכולנו יותר מכירים – לא בונים, צפיפות בכיתות – ולצורך כאן נמצאים כאן שני ראשי מועצות חשובים ופעילים.
דני דנון: יש נושא שהוא חשוב לי – וחברת הכנסת אורלי לוי טובה ממני בו – והוא מה זה אומר שהיום אומרים לעשרות אלפי ילדים ביהודה ושומרון שהם נכנסים לקטגוריה ב', שהם היום נמצאים באיזשהו מצב ביניים, האם יש לזה השלכות ואיך זה אמור להשפיע, האם אנחנו רוצים לטפל בזה ולגעת בזה.