GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבי בר: אתה מביא אותו להיכל נוקיה בכדורסל, יש לך פסיליטיס.
אבי בר: אתה מביא אותו לאצטדיון מכבי נתניה, אתה קצת מתחיל להזיע באצבעות הקטנות כי לא נעים לך להביא את הילד שלך לשם.
דני דנון: באיזה אצטדיונים אתה יכול לומר לי שהיום חוויית המשחק היא סבירה?
אורית רז: שלושה.
אבי בר: שלושה.
אבי בר: חיפה, בלומפילד, טדי חצי-חצי ואצטדיון רמת גן, אבל כמעט לא מתקיימים בו משחקים.
אורית רז: בדוק שהקהל והצופים במשחק מתנהגים בהתאם למתקן אליו הם מגיעים.
אורית רז: זאת אומרת, אם תכניס קהל למתקן שהוא איכותי והוא נוח ונעים למראה, הקהל יתנהג בצורה אחרת לגמרי לעומת ההתנהגות באצטדיונים אותם תיאר אבי, אלה שלא ראויים למעשה לאדם, שיש לנו בארץ.
אורית רז: ההתנהגות היא בהתאם.
אורית רז: האלימות היא בהתאם.
דני דנון: רחל, נמצאים כאן נציגים של הטוטו?
רחל סעדה: הם לא הגיעו.
יניב כהן: אגב, בעניין של הטוטו אני חייב לומר שאני חושב שהם נותנים סכומים מאוד מאוד נכבדים למתקנים.
יניב כהן: הם נותנים סכומים יפים מאוד.
יניב כהן: אמר אורי, ובצדק, כך אני חושב, שעניין המתקנים והתשתיות שהוא גם קשור בחינוך, הוא צריך לבוא מכאן כפרוייקט לאומי.
יניב כהן: לפני כמה שנים הייתה איזושהי כתבה של עמנואל רוזן נדמה לי כאשר נתב"ג 2000 היה פרוייקט לאומי.
יניב כהן: הוא עשה השוואה למגרשי הכדורגל ולמתקני הספורט בכלל, ואם אתם רוצים לבנות משהו טוב, צריכים לתת יד.
יניב כהן: קרן המתקנים עושה את זה באחוזים מאוד נכבדים ואני חושב שהמקום של מקבלי ההחלטות כאן לעשות את זה כפרוייקט לאומי.
יניב כהן: אין לי ספק שזה הבסיס שיביא את המשפחות ואת הילדים למגרשי הכדורגל.
אבי בר: אנחנו כל הזמן מדברים על הכדורגל אבל זה גם קורה בענפים אחרים.
אבי בר: אנחנו משדרים הרבה מאוד ענפי ספורט ישראלי והכדורגל הוא בנקודת הקיצון בעולם הזה של ילדים שלא מגיעים למתקנים.
אבי בר: אני חושב שאם לא יגדירו את זה הן בהתאחדות והן במועצה להסדר ההימורים בספורט שניזונה מהספורט עצמו, בטח מהכדורגל, כמשימה עילאית ולא ייקחו נתונים יבשים ויבינו שגיל הצופים במגרשים עולה משנה לשנה, אנחנו נמצא את עצמנו בעוד עשר שנים – ואני לא רוצה להעליב אף אחד – כאשר מגיעים אנשים בני 40 ו-50 ו-60 ואין דור המשך.
אבי בר: המועדונים גדלים.
אבי בר: מועדון כמו ליברפול גדל על הילדים שלו ועל הנוער שלו ועל הבוגרים שלו אבל לנו לא יהיה דור המשך.
אבי בר: אז בעצם נצטרך להשקיע הרבה יותר כדי להביא את הילדים האלה כאשר עכשיו עוד ניתן להציל ולא בהרבה כסף.
אבי בר: אפשר לייצר מתקן מסוים – אגב, זה קורה בחוץ לארץ כאשר מדינות כמו הולנד בונות וזה יכול להיות מגרש לא מהלהיטים הגדולים.
אבי בר: אפילו בתורכיה, מדינה שכביכול לא מסודרת יותר מדיי מבחינת כדורגל, בנו יציע מיוחד להורים וילדים כאשר כל שאר המגרש הוא לא נראה מי יודע מה, אבל לפחות יציע אחד ישנו ואתה יודע שאתה מביא אליו את הילד ויש שם אגף קטן שיכול למכור נקניקיות ויכול למכור פופקורן ולא דברים אחרים.
אבי בר: צריך לבנות תשתיות וסטנדרטים אחרים.
אבי בר: הדבר השני הוא החינוך עצמו, החינוך לאהבת הספורט והחינוך לחיבת הספורט.
אבי בר: אני מודה שתקשורת הספורט הרבה פעמים יורקת לבאר ממנה היא שותה ובעצם משמיצה הן את הכדורגל והן את הספורט בכלל בארץ.
אבי בר: אנחנו, כולל ערוץ הספורט, חוטאים בזה מדי פעם אבל אין ספק שצריך לבוא כחלק ממערכת החינוך וזה לא רק משהו של ההתאחדות או רק משהו של המועצה להסדר ההימורים בספורט אלא משהו טיפה יותר גלובלי.
אבי בר: אני אומר, ואני לא אומר את זה סתם, שבעוד עשר שנים אנחנו לא נמצא ילדים במגרשים ויהיה הרבה יותר קשה להחזיר אותם.
קריאה: לא תמצא גם את ההורים.
אבי בר: אולי.
אבי גור: יושב-ראש ארגון ההורים הארצי בבית חולים אבל הנושא מאוד חשוב לו.
אבי גור: למען הגילוי הנאות אומר שאני גם לשעבר מנכ"ל מכבי חיפה.
אבי גור: אני גם חבר מועצה באגודה שמנהלת לא רק את הכדורגל אלא גם את שאר ענפי הספורט וצריך לחשוב גם על הנושאים האלה ואיך הם באים לידי ביטוי באצטדיונים.
אבי גור: אני רוצה לומר כארגון ההורים שיש לנו אכזבה גדולה מהדרך בה מדינת ישראל מתכננת את הנושא, מהדרך שבה היא מתייחסת לנושא, אין שום תוכנית חמש-שנתית או עשר-שנתית.
אבי גור: אני יכול לומר שבתוקף זה שאני גם פעיל במכבי חיפה, אני מודע למה שנעשה בעולם בתחום הזה.
אבי גור: אני יודע מה זה לבנות אצטדיון.
אבי גור: אני יודע מה זה לבנות אצטדיון טוב.
אבי גור: אני יודע מה זה לבנות אצטדיון מצוין.
אבי גור: אני יכול לומר שבישראל אין במשרד החינוך ואין במשרד הספורט כרגע את האנשים שיכולים להוביל אותנו לדברים האלה.
אבי גור: צריך להקים איזשהו צוות כאן בוועדה שיעקוב כדי שהורים וילדים יוכלו להיכנס למגרשים.
אבי גור: היום אי אפשר לעשות צרכים, אי אפשר להיכנס למגרש, אין ביטחון, משטרת ישראל העבירה את הנושא לעבודה בשכר, אין תכנון למעט מה שקורה באותו רגע ועובדה היא שהם לא נמצאים כאן בישיבה.
אבי גור: כל הגורמים האלה לא יושבים ביחד ורואים את התוצאות בשטח.
אבי גור: דרך אגב, ליעקב שחר יש תוכניות והוא מוכן גם להשקיע, ויש עוד כמה כמוהו בישראל שמוכנים להשקיע עשרות מיליוני שקלים באצטדיונים.
אבי גור: כל הסיפור של הבירוקרטיה הממשלתית תוקע את הנושא ויש מקום שוועדות הכנסת שחלק מהעבודה שלהן הוא הפיקוח על עבודת הממשלה יתערבו, ידרשו הצגת תוכנית חמש-שנתית כדי שההורים יוכלו לחזור למגרשים.
דני דנון: אני רוצה לשאול את אורית.
דני דנון: היו ניסיונות של הציבור הדתי לאומי בנתניה אני חושב ובעוד מקומות כשהעבירו את יום המשחק ליום שישי או ליום ראשון.
דני דנון: זה הביא יותר ילדים למגרשים?
אבי גור: אני אומר כן.
דני דנון: אתה יכול לתת דוגמאות?
אבי גור: אני מציע שתפנה לאגודות והם ייתנו לך גם את המספרים.
אבי גור: במכבי חיפה יש מספרים.
יניב כהן: סליחה, איזה מכבי חיפה?
אבי גור: אני אביא לך את כל הפעילות.
יניב כהן: איזה מכבי חיפה?
יניב כהן: כדורעף, כדורסל, כדורגל?
אבי גור: בכל ענפי הספורט.
יניב כהן: אתה נותן כאן נתונים שסלח לי אבל אני לא מכיר אותם.
יניב כהן: אני לא יודע על מה אתה מדבר.
דני דנון: היום כולנו מכבי חיפה.
דני דנון: את אומרת שהמעבר כן היה כזה?
אורית רז: במשחקי הנוער אין לי איזושהי בקרה רשמית לגבי מי מגיע למשחקים ומה מספר האנשים שמגיעים למשחק.
אבי גור: אני מדבר בשם אגודת מכבי חיפה.
יניב כהן: אגודה, לא מועדון.
אבי גור: לא מועדון.
יניב כהן: תגיד כדורעף וכדורסל.
אבי גור: אמרתי את זה במפורש.
יניב כהן: אתה לא יכול לתת נתונים.
דני דנון: הבנו את נושא מכבי חיפה.
דני דנון: אני רוצה לשאול לגבי משחקים בשבת וימי חול.
אורית רז: אני יודעת אך ורק לגבי משחקי חול.
אורית רז: לנו אין בקרה לגבי משחקי הנוער, כמה מגיעים במידה שהמשחק הוא כזה או אחר.
אורית רז: זה יותר עניין של עניין.
אורית רז: אם יש שתי קבוצות דתיות או קבוצות מעורבות שבחרו לשחק את המשחק שלהן ביום שהוא לא שבת, זה לא בהכרח הביא יותר קהל.
דני דנון: אני לא מדבר על הנוער אלא בכלל.
דני דנון: מה יקרה אם הבוגרים ישחקו למשל בימי ראשון או בימי שישי?
אורית רז: המשחק המרכזי הוא תמיד ביום חול ולא בשבת.
דני דנון: מבחינת נוכחות של ילדים בקהל, זה משפיע או לא?
אורית רז: אני אומרת לך כאימא.
אורית רז: יש תמיד בעיה כי המשחקים האלה הם בשעה 9 בערב והילדים צריכים לישון בשעות האלה.
אורית רז: דרך אגב, היה משחק של הנבחרת האולימפית והחלטנו לעשות את זה בשערים פתוחים, זה היה ביום שישי בצהרים.
אורית רז: אני חושבת שזה היה נגד איטליה או גרמניה, אחת מהשתיים, ופשוט הגיע קהל בהמוניו ואני חושבת שהיו שם בסביבות ה-14-15 אלף אנשים.
אורית רז: זה היה ביום שישי בצהרים.
דני דנון: לפני כמה זמן זה היה?
אורית רז: לפני שנה ומשהו.
אורית רז: הגיעו בהמוניהם.
אורית רז: זה היה מרגש, יפה וחוויה.
אורית רז: דרך אגב, למשחקי נבחרות מגיעים המון אנשים כי בהכרח יש שם פחות אלימות, המשחקים האלה הרבה יותר מסודרים, האצטדיון מן הסתם הוא ברמה הרבה יותר גבוהה והמשחקים האלה מושכים המון המון ילדים.
אורית רז: בשלושה-ארבעה משחקי נבחרת האחרונים היו המון ילדים ובני נוער.
שמואל חיים: אני רוצה להתייחס לשני דברים.
שמואל חיים: התייחסו כאן לתשתיות ואני רוצה להביא שני מקרים שאני לפחות מודע להם כאשר המקרה הראשון הוא המכבייה שהתקיימה לאחרונה, בקיץ האחרון, המכבייה ה-18 כאשר מכון וינגייט היווה מוקד מאוד רציני למכביית הנוער, ובעצם היווה את המוקד העיקרי.
שמואל חיים: אני שותף לתחושות האלה בנושא התשתיות וראינו את זה בכל הענפים.
שמואל חיים: אם אני לוקח את מכון וינגייט כמכון מוביל היום בתחום הספורט, היה לנו קשה מאוד לתת מענה דווקא לאותו אירוע שכן היה בו קהל, גם בוגרים וגם משפחות שהגיעו אפילו מחוץ לארץ, וגם נוער מבחינת התשתיות של המתקנים אצלנו במכון.
שמואל חיים: מעבר לזה, אני רוצה להתייחס לאירוע נוסף שהתקיים וזה היה אירוע של מוקדמות אליפות אירופה בכדורעף, שם נעשה מהלך מאוד יפה של איגוד הכדורעף להביא קהל לתוך האולם וזה נעשה על ידי פעילות יזומה של האיגוד.
שמואל חיים: כלומר, המצב הוא לאו דווקא – ואני מתרשם כאן מהאנשים שהציגו את הדברים – בעיה של מקום אלא הוא בעיה של הבאת הנוער.
שמואל חיים: הנוער מן הסתם מודע לאמצעים מבחינת תקציב, כלומר, ילד לא ישלם סכומים גדולים כדי לבוא ולראות משחק אלא אם כן יש בו עניין מאוד גדול, והדבר השני הוא הנושא של התחבורה, איך להגיע למשחק, ובנושא של מוקדמות אליפות אירופה פתרו את זה על ידי זה שהביאו הסעות מנקודות מרכזיות ועודדו את הנוער ואת הילדים לבוא, ועובדה שהאולם היה מלא.
שמואל חיים: כלומר, אם רוצים לעודד את הנוער ואת הילדים להגיע למגרשים, ואני מבין שזאת מגמה שהיום הולכת ויש אתה בעיה כי הם לא שם, צריך לעשות מהלכים מרוכזים כאלה כך שבאותם משחקים בהם יש עניין, יעודדו את הנוער להגיע.
שמואל חיים: אני לא מאמין שהבעיה היא המקום ביציעים אלא הבעיה היא רק עלות כרטיס וכאן יש איזשהו תהליך התחלתי של הוזלה ואפשר להעמיק אותו.
שמואל חיים: הדבר השני הוא נושא של הבאת הילדים פיזית עם הסעות או עם התארגנות מאורגנת כך שאותם ילדים ונוער יוכלו להגיע ולצפות במשחקים.
שמואל חיים: אני חושב שכאן הדבר הזה קצת לוקה בחסר.
שמואל חיים: כלומר, לכל אחד נוח לגלגל את האחריות למישהו אחר ומישהו כאן צריך לקחת יוזמה ולהניע את התהליך הזה קדימה.
דני דנון: אני רוצה להתחבר למה שנאמר כאן בקטע של התשתית.
דני דנון: לא צריך להתחיל באצטדיונים כי זאת השקעה ענקית אבל אפשר לקחת יציעים מסוימים ולהפוך אותם ליציעים שמיועדים למשפחות.
דני דנון: אני חושב שאם נתקדם בכיוון הזה, זה יהיה הישג גדול.
דני דנון: הצעד הבא שאנחנו נחליט עליו כוועדה יהיה שנציע לקבוצות, לאחת מהן, לעשות איזשהו פיילוט כדי לראות יחד עם המועצה להסדר ההימורים בספורט ועם משרד התרבות והספורט את תוצאותיו.
דני דנון: נעשה ניסיון ונראה אם מצליחים להגדיל את מספר הבאים.
דני דנון: אני לא מדבר על מכבי חיפה כי שם המצב הוא טוב.
אבי גור: לפעמים חשוב גם לעשות דברים במקום שטוב כדי להגיע למצוין.
דני דנון: אני חולק עליך.
אבי גור: יש לי כרגע תוכנית במגירה, תוכנית של יעקב שחר, איך לעשות ברמה של הקבוצה הכי טובה באמסטרדם.
דני דנון: אני אשמח לראות את התוכנית.
דני דנון: אנחנו נזרוק את הכפפה לקבוצות ונדבר עם חלק מהבעלים של הקבוצות.
דני דנון: אני חושב שגם כלכלית לטווח ארוך זה יהיה שווה להם כי כמו בכל נושא צרכני, אתה משקיע בלקוח שיגדל אתך ויהיה אתך לאורך שנים.
דני דנון: אני חושב שאם נצליח לעורר את העניין הזה, זה יעזור.
דני דנון: אנחנו גם נעשה סיור באותה קבוצה ונרצה לראות את הפיילוט הזה כך שיהיה יציע שנקרא לו חברתי או משפחתי, בו יהיו כל הדברים שנאמרו כאן החל ממחיר הכרטיס ועד השירותים, הישיבה במתקן, כניסות ויציאות שזו חוויה לא נעימה בארץ.
דני דנון: אתה הולך למשחק בארצות הברית, משחק בייסבול או פוטבול באצטדיונים של 80 אלף אנשים או 100 אלף אנשים, אתה לא נוגע באף אחד אלא אתה פשוט עולה במדרגות הנעות, עומד בתור ו-80 אלף אנשים נכנסים למשחק בייסבול או פוטבול ואחד לא נוגע בשני.
דני דנון: בארץ כל כניסה ויציאה היא חוויה לא נעימה ולא מועילה לאוכלוסיית הילדים שאנחנו כן רוצים לראות אותם באצטדיונים.
אורי חרל"פ: צריך גם לרתום את השחקנים לעניין.
אורי חרל"פ: אני רוצה לדעת מתי פעם אחרונה אגודה שלחה את השחקנים שלה לפגוש ילדים ובני נוער פנים אל פנים ולהציע להם לבוא לראות אותם משחקים.
אורי חרל"פ: אם היה בא שחקן מכבי תל-אביב ונפגש עם בני נוער בבתי ספר או במקום אחר, קודם כל הילדים היו מתרגשים שבא אליהם שחקן מהליגה הראשונה ואותו שחקן היה מזמין את הילדים לבוא בעוד שבוע או בעוד שבועיים למשחק ואז ידאגו להם ויהיו להם מקומות.
אורי חרל"פ: כלומר, לרתום את הספורטאים עצמם שימשכו את הנוער.
אורי חרל"פ: הילדים לא קשורים לחבר'ה על המגרש.
אורי חרל"פ: אני קראתי כתבה היום על באר-שבע ונהיה לי חושך בעיניים.
דני דנון: מה היה כתוב?
אורי חרל"פ: הקהל לא מכיר את 11 השחקנים שעולים למגרש.
אורי חרל"פ: אין אף שחקן מבאר-שבע והקהל לא רוצה לבוא כי זה לא מדבר אליהם בכלל.
אורי חרל"פ: זה היה היום בכתבה ב"ידיעות אחרונות".
אורי חרל"פ: אני בכוונה לוקח מקום כאשר כל העיר באר-שבע הייתה מזוהה עם קבוצת הכדורגל.
אורי חרל"פ: אני אומר שהספורטאים עצמם יעשו איזשהו מאמץ כדי שהילדים ירצו לבוא לראות אותם.
יניב כהן: אני מסכים עם הדברים.
יניב כהן: יש שחקנים בוגרים אצלנו שהולכים לבתי ספר לכדורגל שבחסות מכבי חיפה.
יניב כהן: אגב, יש לנו מהצפון ועד רהט.
דני דנון: כמה ילדים במסגרת הזאת?
יניב כהן: סדר גודל של 3,000 ילדים.
דני דנון: במכבי תל-אביב גם יש סדר גודל.
יניב כהן: גם להם יש בתי ספר בחסות, אבל אני לא אתייחס כי אני לא מכיר את העובדות.
יניב כהן: אגב, זה רשום בהסכמים עם השחקנים שלנו שהם מחויבים לכל פעילות חברתית שהמועדון יקבע והם בתורנות עושים את הביקור השבועי כאשר מגיעים שניים-שלושה שחקנים לאחד המקומות שההנהלה קובעת.
יניב כהן: אני חייב לומר לך – אורי הזכיר לי – שיש לנו יציע 13-14 בקריית אליעזר שמיועד אך ורק לילדים ואנחנו ממלאים אותו בסדר גודל של 2,000 ילדים למשחק בחינם.
יניב כהן: אגב, זאת תוצאה של מה שאורי אמר בין היתר.
יניב כהן: זה נושא שאולי כדאי שהוועדה בראשותך תבוא להיווכח במשחק אחד כדי שתראו איך זה נעשה עם הילדים ואיך זה נעשה בפועל.
יניב כהן: באמת אני מציע שהעניין הזה שאורי ציין אותו עכשיו, זה יהיה עוד איזשהו פרמטר בעניין הזה של הקידום כדי שהילדים כן יבואו למשחקים.
אבי גור: במכבי חיפה, גם בשאר הענפים ולא רק בכדורגל, הולכים לבתי ספר.
אבי גור: זה אמור גם לגבי השחייה, גם לגבי האתלטיקה, גם לגבי הכדורסל.
אבי גור: מכבי חיפה היא גם תופעה בנושא של המתקנים בישראל.
אבי גור: זו האגודה היחידה שיש לצד אגודת הספורט אגודת נאמנים, אנשים שמלווים את הקבוצה כבר חמישים שנים לפחות והם אלה שלמעשה הם הבעלים של המתקנים של מכבי חיפה.
אבי גור: הם הצליחו לגרום לכך שמכבי חיפה היא כיום הקבוצה היחידה בישראל שיש לה מתקנים בסדר גודל שאין לאף קבוצה אחרת.
אורית רז: אבי בר נגע קודם בנושא התקשורת.
אורית רז: אני חושבת שהתקשורת צובעת היום את הכדורגל בצבע מאוד אפור.
דני דנון: תקשורת הספורט או התקשורת בכלל?
אורית רז: תקשורת הספורט.
אורית רז: אני חושבת שהוא הגדיר את זה טוב כאשר הוא אמר שהם לצורך העניין יורקים לבאר ממנה הם שותים.
אורית רז: הקהל מקבל שטיפות מוח שהכדורגל לא מעניין, לא רלוונטי, לא קורה כלום במגרשים, אין עניין, הרחבת הליגה וכל מיני דברים שזה מביא את הקהל באיזשהו מקום להצביע ברגליים.
אורית רז: סתם לקחתי כאן נתונים מהמשחקים האחרונים של הפועל תל-אביב ואני רואה פה על פי מכירת הכרטיסים במשחק נגד מכבי פתח-תקווה שהגיעו 600 אנשים, למשחק של מכבי תל-אביב עם בני סחנין, נמכרו 1,800 כרטיסים.
אורית רז: המספרים הם עגומים.
אורית רז: לפני שאנחנו באים ומביאים את כל הקמפיין הזה, אני חושבת שצריך להחזיר את הכבוד לכדורגל, להחזיר את הלגיטימיות שלו לחיינו ולהפוך אותו למוצר תרבותי.
אורית רז: בכל אירופה כדורגל זאת תרבות.
אורית רז: הרבה מזה מגיע דרך התקשורת, דרך מה שהיא מעבירה, דרך המסרים הפשוטים ביותר.
קריאה: המועדונים לא לוקחים את האחריות, אז מה רוצים?
דני דנון: אצל כולם זה מתחיל.
דני דנון: כל אחד יתחיל אצלו בבית ומשם נגיע.
אורית רז: אני חושבת שצריך להחזיר את הרספקט לכדורגל.
אורית רז: בסך הכל זה הספורט הכי פופולרי היום בארץ.
דני דנון: אבי, אתה לא מייצג כאן את כל התקשורת שמכסה את הספורט, אבל אני רואה חשיבות – ועשינו את זה בנושא אחר שקשור לזה והוא תכנים מזיקים בטלוויזיה עם נציגי רשת וקשת והם עכשיו מעלים קמפיין על חשבונם כדי שילדים לא ייצפו בתכנים מזיקים בטלוויזיה ובאינטרנט.
דני דנון: אני מצפה גם ממכם לחשוב על רעיון כזה ולהעלות איזשהו קמפיין חיובי לגבי נוכחות במגרשים, הגעה של בני נוער וצעירים למגרשים, והביקורת שתהיה תוך כדי ואחרי, היא חלק מהדמוקרטיה ואי אפשר לשלוט בה, אבל ברמה החיובית כן צריך לחשוב על איזשהו משהו כדי להראות את המוצר הזה כי המספרים כאן הם עגומים מאוד.
דני דנון: דרך אגב, אני חושב שאם יבואו ילדים, גם ההורים יבואו כי ברגע שהילדים לא באים, גם ההורים לא מגיעים.
דני דנון: אני רוצה לסכם את הישיבה ואני מקריא את הצעת ההחלטה.
דני דנון: הוועדה לזכויות הילד רואה חשיבות רבה בנוכחות דור ההמשך במגרשים.
דני דנון: הוועדה קוראת למועצה להסדר ההימורים בספורט ולהתאחדות לפעול להשקעה ביציעים מיוחדים למשפחות.
דני דנון: הוועדה תסייר במגרשים ותעמוד על התנאים ביציעים.
דני דנון: הוועדה קוראת לעוסקים בענף לקדם קמפיין הסברה לעידוד מעורבות ילדים ונוער במגרשים.
אבי גור: הרעיון שלך הוא יציע משפחתי.
אבי גור: צריך להכניס גם את זה.
דני דנון: כתבנו.
דני דנון: קוראת לפעול להשקעה ביציעים מיוחדים למשפחות.
אורי חרל"פ: תנסה להכניס משהו לגבי הקבוצות עצמן.
אורי חרל"פ: ההתאחדות היא לא הקבוצות.
דני דנון: אנחנו נוסיף: להתאחדות ולמועדונים.
דני דנון: כאן אני אוסיף עוד שורה ואומר שאנחנו מודים למועדון מכבי חיפה שהגיע לישיבה ורואים בצער רב את אי היענותם של שאר המועדונים שלא הגיעו לדיון הזה.
דני דנון: אנחנו נפנה באופן ישיר לבעלי הקבוצות.
דני דנון: אני מודה לכל הנוכחים שהגיעו.
דני דנון: אנחנו נקיים עוד דיון שיהיה על אחד המגרשים ויהיה בהמשך לישיבה הזאת.
דני דנון: נתאם סיור ודיון במגרש עצמו כדי שנוכל לראות בעיניים את הדברים, ואחר כך נתחיל לגלגל את המהלך הזה.
דני דנון: אני מודה לכל הנוכחים ומאחל לכם חג סוכות שמח והצלחה היום למכבי חיפה.
דני דנון: היום כולנו ירוקים.
דני דנון: אנחנו פותחים את הישיבה בנושא נגישות ילדים בעלי מוגבלויות למקומות ציבוריים.
דני דנון: יצטרפו אלינו בעוד מספר דקות מספר אורחים מקנדה ובהם ריק הנסן שהוא שם דבר בקנדה שעוסק גם בנושא הזה מעבר לנושאים אחרים.
דני דנון: אנחנו נכבד אותם במהלך הישיבה אבל הישיבה תתנהל בלעדיהם וגם כשהם יהיו פה אנחנו אולי קצת על מה שקורה בקנדה.
דני דנון: מה שחשוב לנו לשמוע ולעסוק במה שקורה היום בישראל.
דני דנון: אני מניח שנעשה היכרות עם האנשים שנמצאים פה, כי זה לא אנשים שנמצאים פה בוועדה באופן קבוע, רוב הנוכחים.
דני דנון: אנשים חדשים, אנחנו שמחים לארח אתכם.
דני דנון: נשמע מי נמצא פה ולאחר מכן אנחנו נראה איפה אנחנו עומדים היום.
דני דנון: לצערי ממה שראיתי באי יישום החוק, איפה אנחנו נמצאים ומה הסיבות לכך ואיך אפשר לפעול על מנת לשנות.
דני דנון: אז בואו רק נכיר את האנשים.
דני דנון: (סבב שמות) אני רוצה לבקש מהנציב לתת לנו סקירה לגבי מה המצב היום בארץ גם במוסדות חינוך, גם במוסדות ציבוריים.
דני דנון: יש לנו דוחות שאני לא יודע אם קראתם של מרכז המידע שראינו שהמצב הוא לא טוב.
דני דנון: האם יש דברים אחרים שאתה יכול לעדכן אותנו על ידי סקירה קצרה בפתח הישיבה.
שמואל חיימוביץ: הנציבות ערכה סקר לפני מספר שנים לגבי נגישות לכמה אלמנטים בתחום של המרחב הציבורי, ביניהם מוסדות חינוך.
שמואל חיימוביץ: לצערנו התוצאות היו עגומות מאוד.
שמואל חיימוביץ: הנציבות ערכה לפני מספר שנים סקר של נגישות במרחב הציבורי במספר תחומים באמצעות מכון סאלד.
שמואל חיימוביץ: אחד מהם זה היה מוסדות חינוך.
שמואל חיימוביץ: והתוצאות היו עגומות מאוד.
שמואל חיימוביץ: המרחב של מוסדות החינוך והתרכזנו בחינוך הרגיל ולא בחינוך המיוחד נמצא שאינו מתאים לקלוט ילדים עם מוגבלות במסגרות הרגילות.
שמואל חיימוביץ: זה נוגע לתחומים שונים של חיים, אז זה מוגבלות פיזית, אם זה מוגבלות בתחום הראיה, אם זה מוגבלות בתחום השמיעה, וגם מוגבלויות אחרות.
שמואל חיימוביץ: בהמשך ואחרי הממצאים האלה וכחלק מתהליך חקיקה של חוק השוויון, ב-2005 נחקק תיקון מס' 2 לחוק השוויון שכלל את דרישות הנגישות.
שמואל חיימוביץ: בתוך הפרק הזה יש דרישות להתקנת תקנות בתחומים שונים.
שמואל חיימוביץ: בין השאר גם בתחום של מוסדות חינוך.
שמואל חיימוביץ: זה נוגע גם לחינוך היסודי, התיכוני וגם במקומות שמלמדים בהם חינוך על תיכוני.
שמואל חיימוביץ: לגבי התקנות האלה יש עיכוב מסוים בהפקת הטיוטה לקראת הדיונים והאישורים של השרים הרלוונטיים, ואחר כך הדיונים בכנסת לאישורם.
דני דנון: אתה מדבר על 2006 בעצם?
שלי יחימוביץ': מ-2005 התיקון הזה לחוק ועדיין אין טיוטה מוסכמת שאמורה להגיע לדיון בוועדת הרווחה לאישור.
שלי יחימוביץ': אני יכול רק לומר לזכותו של משרד החינוך שעוד בטרם התקנת התקנות האלה הוא מקצה משאבים להתקנת נגישות פרטנית להורה ולתלמיד עם מוגבלות שלומד בחינוך הרגיל.
שלי יחימוביץ': יש בעיות גם עם יישום הנוהל הזה.
שלי יחימוביץ': הרבה פעמים הבעיות הן שהשלטון המקומי לא ממצה את ההקצאה שיש לו.
דני דנון: הם לוקחים את הכסף לדברים אחרים.
שלי יחימוביץ': לאו דווקא לוקחים.
שלי יחימוביץ': לא לוקחים.
שלי יחימוביץ': לא מקדמים את התקציבים.
שלי יחימוביץ': אז יש כמה וכמה אלמנטים.
דני דנון: זה דורש מימון של הרשות?
שלי יחימוביץ': אני מעדיף שהתשובה לכך תינתן על ידי נציגה של משרד החינוך.
שלי יחימוביץ': הובטח לבג"ץ שהיה מועד מסוים וגם לוועדת הכנסת שמשרד החינוך יגיש את הטיוטה ועובדים כרגע על הטיוטה.
שלי יחימוביץ': שוב הדיווח אני משער יהיה של משרד החינוך.
שלי יחימוביץ': אנחנו מקווים שיישום התקנות האלה יביאו למהפכה משמעותית בתחום של ההנגשה של מוסדות החינוך במדינת ישראל ולאפשר את המיצוי של זכויות של תלמיד עם מובלות להשתלב במערכת הרגילה ולמצות את היכולות שלו.
שלי יחימוביץ': ברשותך אני מבקש את עורך דין שביב שני שעובדת אצלנו בנציבות בין השאר על הקטע הזה של נגישות בחינוך תוסיף כמה דברים.
דני דנון: מפריע לי מאוד שמ-2006 היו מספר שרי חינוך, למה סיימו את התקנות עד עכשיו?
שלי יחימוביץ': על זה יענו ממשרד החינוך.
שני שביב: אני פשוט רציתי להגיד שבמבחן התוצאה יש ילדים שמחכים שנים להנגשה של בית הספר שלהם והם לא יכולים להגיע לכיתה שלהם וגם לכל המקומות, הספרייה, המעבדה, כל המקומות שבהם הם צריכים ללמוד ולהיות עם החברים שלהם.
שני שביב: בסך הכול זו זכות מאוד מאוד חשובה של תלמיד לקבל חינוך וגם באופן חברתי להיות משולב.
שני שביב: במבחן התוצאה לפעמים הילד עוזב את בית הספר ולא מגיעה המעלית או משהו שיאפשר לו נגישות לכיתה שלו.
שני שביב: בעצם זה נושא שמטופל גם על ידי משרד החינוך וגם על ידי השלטון המקומי ולכן יש המון פינג פונג ביניהם וגם יש בירוקרטיה של כל אחד בפני עצמו, ולכן הנושא הזה לא מטופל במהירות הראויה.
שמואל חיימוביץ: אני רק מבקש להוסיף שבתחום ההנגשה לתלמידים עבור עם לקויות שמיעה יש דווקא התקדמות גדולה מאוד ואנחנו רואים שינוי משמעותי ושימוש בתקציבים שמיועדים לדבר הזה.
דני דנון: נציגת משרד החינוך, אשמח לשמוע למה מ-2006 אנחנו מתעסקים בזה?
יבינה זכאי בראונר: אם אני יכולה רגע לחלק את התשובה לשניים.
יבינה זכאי בראונר: קודם כל אני אדבר על בנייה חדשה בשלוש שנים האחרונות.
יבינה זכאי בראונר: זאת אומרת לא חדשה מעתה ואילך אלא שלוש שנים האחרונות ואילך לבנייה ישנה.
יבינה זכאי בראונר: הבנייה החדשה, רוב הפרוגרמות הן מותאמות להנגשה.
יבינה זכאי בראונר: יש על זה במקביל הליך של חקיקה שמתהווה.
יבינה זכאי בראונר: זאת אומרת תכנון ובנייה שבאחריות משרד הפנים אגב, אבל מתייעצים עם משרד החינוך שלמעשה התקנות האלה הן די בהלימה.
יבינה זכאי בראונר: הן לא ישנו שום דבר בפועל.
יבינה זכאי בראונר: כמו שאמרתי הפרוגרמות מותאמות הנגשה ובתי הספר החדשים שנבנים המדינה בדרך כלל נותנת את תקציב הבנייה.
יבינה זכאי בראונר: הרשות המקומית פונה.
יבינה זכאי בראונר: בתי הספר מונגשים לתלמידים בעלי לקות.
יבינה זכאי בראונר: יש התערבות של אגף בינוי גם ברמת המספרים.
דני דנון: זה מאה אחוז הנגשה?
דני דנון: זאת אומרת בית ספר חדש אין פינה שילד מוגבל לא יכול להגיע אליה.
יבינה זכאי בראונר: אני לא איש מקצוע.
יבינה זכאי בראונר: אני לא מהנדסת.
יבינה זכאי בראונר: אני לא יודעת להגיד לך ברמת הפרוגרמה איך בדיוק הכול מותאם וכמה אבל מנהלת אגף בינוי, אסתר בצלאל במשרד שלנו היא חדשה בתפקידה.
יבינה זכאי בראונר: אני בדקתי את הנתונים עם מנהל אגף בינוי הקודם, מר אודי כתריאל ונמסר לי שהפרוגרמות החדשות הן פרוגרמות שמהנדסים חיצוניים למשרד בדקו אותן וידעו לומר שזו בנייה חדשה מונגשת.
דני דנון: כולל המעלית או בלי המעלית?
יבינה זכאי בראונר: פיר למעלית.
יבינה זכאי בראונר: בלי מעלית.
אילן גילאון: את יכולה לתת לנו סקירה איפה, כמה מבנים חדשים נבנו?
שני שביב: כל מבנה חדש שהתוכנית שלו מוגשת לאישור אדריכל חייב להציג פיר למעלית.
שני שביב: ברגע שיש תלמיד חדש או מורה או הורה לתלמיד אנחנו מזמינים את המעלית.
דני דנון: אתם או הרשות המקומית?
שני שביב: הרשות המקומית.
שני שביב: אנחנו מתקצבים.
יבינה זכאי בראונר: אני אעשה סדר ואז אפשר לרדת לפרטים.
יבינה זכאי בראונר: זה לגבי הבנייה החדשה.
יבינה זכאי בראונר: לגבי בנייה ישנה אני רוצה להבחין בין שניים.
יבינה זכאי בראונר: צריך להבחין בין החינוך המיוחד לבין החינוך הרגיל.
יבינה זכאי בראונר: אני תיכף אומר גם איזושהי מילה על החוק.
יבינה זכאי בראונר: החינוך המיוחד בגדול, התשתית שלו מבנים שמורשים לסוג הלקות של הילדים שלומדים שם.
יבינה זכאי בראונר: זאת אומרת בית ספר "האון" בתל אביב למשל לומדים שם ילדים עם CP, עם שיתוק מוחין.
יבינה זכאי בראונר: בית הספר הוא כמובן על טהרת הנגישות.
יבינה זכאי בראונר: כל דרי בתי הספר, כל התלמידים הם ילדים שזקוקים לזה אז ברור מאליו שבית הספר נבנה ככה, התשתיות נבנו כך שהן מותאמות.
יבינה זכאי בראונר: כנ"ל בתי ספר לילדים עם סוגים שונים של לקויות אחרות.
יבינה זכאי בראונר: לכן בדרך כלל אנחנו לא נמצא את הבעיה בחינוך המיוחד.
יבינה זכאי בראונר: אנחנו כן נמצא את הבעיה בחינוך הרגיל.
יבינה זכאי בראונר: עכשיו בחינוך הרגיל ישנו נוהל שעובד כבר שנים.
יבינה זכאי בראונר: ישנם למעשה שני מסלולים.
יבינה זכאי בראונר: זאת אומרת ישנו נוהל באגף לחינוך מיוחד ובמקביל אליו ישנו נוהל באגף הבינוי של המשרד.
יבינה זכאי בראונר: בחינוך המיוחד קוראים לזה סל שילוב ובאגף בינוי קוראים לזה נוהל מותאם.
יבינה זכאי בראונר: למעשה אפשר לקרוא אותם כמשלימים משום שסל שילוב בחינוך המיוחד נותן לילד שלא כמו בחינוך הרגיל, נותן לו עזרים, סייעת, עזרים פרה רפואיים, עזרים לתלמידים עם לקויות ראיה ולקויות שמיעה.
יבינה זכאי בראונר: יותר דברים שהם מטלטלים.
יבינה זכאי בראונר: זאת אומרת עזרים שהם לא קשורים למבנה עצמו, לבינוי.
יבינה זכאי בראונר: באגף בינוי ישנו נוהל משלים שמדבר על הנגשה.
יבינה זכאי בראונר: הנוהל הזה להבנתנו אנחנו כן קיבלנו עליו דווקא תגובות חיוביות מהשלטון המקומי, מגופים שעובדים איתנו.
יבינה זכאי בראונר: אני גם מלווה.
יבינה זכאי בראונר: אני רפרנטית של האגף לעניין עתירות מנהליות שמוגשות בהקשרים האלה ואני יכולה לומר לשמחתי שדברים לא מגיעים לבתי משפט.
יבינה זכאי בראונר: הם נפתרים אם אנחנו יודעים על בעיה.
יבינה זכאי בראונר: וכמו שאמרה עידית הנוהל אולי לא מיושם בצורה הכי מהירה שיש אז מגיעים אלינו למשרד דרך האגף לפניות הציבור או היחידות המקצועיות או הלשכה המשפטית או מבקר הפנים, גופים רבים שמתעסקים עם זה זורמת פנייה ואנחנו מטפלים בזה ואנחנו כמעט לא מוצאים את עצמנו בערכאות לשמחתנו.
יבינה זכאי בראונר: הנוהל בגדול אני אומר, אם תרצו אסתר תפרט, מדבר על זה שישנה בקשה או ידיעה על תלמיד קונקרטי שצריך להנגיש לו את בית הספר, שוב אני מדגישה, הרגיל, בודקים מה בדיוק צריך בשבילו.
יבינה זכאי בראונר: בונים תוכנית הנגשה אישית פרטנית ביחס לצרכים שלו.
יבינה זכאי בראונר: מעבירים הרשאה לרשות המקומית שהיא הבעלים על המבנים, צריך להסביר, המדינה היא לא הבעלים על מבנים של מוסדות חינוך והיא מיישמת.