GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דני דנון: תן לי דוגמה ספציפית, בלי שמות, של מקרה כזה.
דוד אלחיאני: ילדה מוגבלת בת 24 שצריכה לנסוע לעפולה ואין הסעה.
דוד אלחיאני: היא בת 24 ומתנהגת כמו ילדה בת 4.
דני דנון: יש לה מעון יום?
דוד אלחיאני: יש לה מסגרת חינוכית מסודרת אבל ההורים נאלצים לקחת אותה, דבר שמהווה נטל עצום.
דוד אלחיאני: יוצא שאין לה מסגרת.
דוד אלחיאני: לקחת ילדה כזאת ממושב רועי לעפולה, העלות היא 120 אלף שקלים.
דוד אלחיאני: אף מוסד בממשלה לא מוכן לקבל את זה.
דני דנון: מה היה קורה אם אותה ילדה הייתה גרה בירושלים או בתל-אביב?
דוד אלחיאני: יש לה מבחר עצום של מסגרות שהיא יכולה להגיע אליהן.
דוד אלחיאני: יש עוד ילדה בנעמה שצריכה לעלות לירושלים.
דוד אלחיאני: האפשרויות שלנו באזורים האלה, לשמחתי או לצערי, מוגבלות.
דוד אלחיאני: זה אמור גם לגבי גני ילדים, שם נמצאים ילדים שאנחנו זקוקים להם כי בבוא היום הם יהפכו להיות אלה שמובילים בשורה הראשונה אבל אנחנו לא יכולים לתת להם את הכלים כדי שיתפתחו מבחינה שכלית והשכלתית והם אלה שיובילו את המדינה.
דוד אלחיאני: אין לנו את היכולות.
דוד אלחיאני: כמועצה אזורית אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו להחזיק קווים כאלה שיביאו את הילדים האלה קדימה.
דני דנון: אנחנו מסכמים את הדיון.
דני דנון: אני אפתח באמירה קשה אבל חשובה והיא ששר הביטחון מקדם אג'נדה פוליטית על גבם של הילדים ביהודה ושומרון.
דני דנון: עצם אי הנוכחות של נציגו כאן במכוון, אומר את הדברים האלה.
דני דנון: הילדים שלנו ביהודה ושומרון לא פחות חשובים מילדי העובדים הזרים.
דני דנון: הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון פוגעת בילדים ובמשפחות.
דני דנון: כפי שראינו בוועדה, הילדים נפגעים בחינוך ובמתן שירותים אותם המדינה מחויבת לתת על פי חוק.
דני דנון: הוועדה תלווה ליווי צמוד את המשך בניית מוסדות החינוך ולשם כך אני מבקש לקבל את הרשימה של הדברים התקועים.
דני דנון: אנחנו נוציא מכתב גם לשר החינוך וגם לשר הביטחון ונראה איך הדברים מתבצעים.
דני דנון: בהמשך לבקשתו של בני כשריאל, אנחנו פונים למשרד ראש הממשלה כדי שיקצה תקציב מיוחד לסייע בפעילות חינוכית בעקבות הקפאת הבנייה.
דני דנון: הקפדנו היום בדיון לא להיכנס – למרות שזה קשה לחלק מאתנו – לנושאים הפוליטיים אבל אני שוב אומר את הדברים בהם התחלתי.
דני דנון: אנחנו דנים כאן הרבה מאוד בזכויות של העובדים הזרים, הן מבחינת החקיקה והן מבחינת התקציבים ונרתמים לעזרתם.
דני דנון: יש לכם את המספר המדויק של הילדים שלומדים בבתי הספר היסודיים והתיכוניים ביהודה ושומרון.
שי רנסקי: ביהודה ושומרון בלבד – 2,450 ילדים.
שי רנסקי: לא פתחו את שנת הלימודים בתנאים סבירים.
אורלי לוי אבקסיס: דובר כאן על 4,000 ומשהו ילדים רק בבתי הספר.
דני דנון: אני מבקש לדעת מספרים מדויקים לגבי הילדים שגרים ביהודה ושומרון.
דני דנון: זה סיכום הישיבה.
דני דנון: אני מתחייב שאנחנו נעשה מעקב אחרי הדברים, גם לאור כך ששמענו התחייבויות של שר הביטחון ושל ראש הממשלה.
דני דנון: חבר הכנסת בן-ארי היה אתי בוועדת החוץ והביטחון ושמענו את התחייבויותיהם כאשר אמרו שלגבי מוסדות חינוך אנחנו בונים, אין כאן מחלוקת אלא יש כאן הסכמה מקיר לקיר.
דני דנון: התפקיד שלנו כוועדה הוא לראות שהדברים האלה אכן קורים.
דני דנון: אני רוצה להודות לראשי הרשויות שהגיעו בהתרעה קצרה.
דני דנון: מקרים פרטניים שיש לכם, כמו שהעליתם כאן, נשמח לקבל אותם ולסייע כמידת האפשר.
דני דנון: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הוועדה לזכויות הילד בנושא חשוב, נושא רגיש שנוגע לכולנו.
דני דנון: כולנו הזדעזענו מהמקרה של אסף רמון, מקרה שנגע לליבות כולנו וכל בית בישראל דן בסוגיה הכואבת של מה אנחנו עושים בנושא של ילדים שאבותיהם נפלו, של אחים שכולים, והאם צריך לאפשר להם להתגייס ליחידות קרביות.
דני דנון: הנושא הזה עלה בעבר במקומות שונים אבל הוא לא מוצה ולא קודם.
דני דנון: התלבטתי רבות האם לקיים את הדיון הזה.
דני דנון: אני עצמי חוויתי על בשרי אובדן במשפחה.
דני דנון: היום אנחנו מקיימים כאן דיון משותף, גם כוועדה לזכויות הילד וגם כשדולה שקיימת בכנסת, שדולה למען אלמנות ויתומי צה"ל.
דני דנון: הדיון הזה גם פתוח לא רק לחברי השדולה ולחברי הוועדה אלא גם הוזמנו אנשים מהארגונים השונים, כאלה שרוצים לבוא ולהתייחס לנושא הזה כי חשוב לנו לשמוע את כולם.
דני דנון: היום אנחנו באמת ניתן אפשרות לכולם להשמיע את דבריהם.
דני דנון: אני חוזר ואומר שאכן הנושא הזה הוא קשה, הוא רגיש, אבל אני רואה את תפקיד הכנסת כן לגעת בנושאים קשים ורגישים.
דני דנון: נמצאים כאן גם נציגים של משרד הביטחון והצבא - ותמיד קיים הוויכוח על גבולות המעורבות - ואני מאמין שהחברה היא זאת שבעצם בונה את הצבא ונותנת לו את הקווים המנחים ולא להפך.
דני דנון: אנחנו כמובן נרצה לשמוע גם את עמדת מערכת הביטחון, את האנשים שמטפלים באגף השיקום, אלה שעושים עבודת קודש – ושוב, אני אומר את זה כילד שגדל וזכה לסיוע רב, כסטודנט שזכה למלגות ממשרד הביטחון – ועושים עבודה אמיתית וקשה.
דני דנון: אני באמת חושב שאנחנו כאן כולנו מעריכים ומוקירים.
נאווה שוהם: אגף משפחות והנצחה.
דני דנון: כאשר אני הייתי ילד, זה היה אגף השיקום.
דני דנון: התנתקתי מהאגף אבל נקפיד לקרוא לזה אגף משפחות והנצחה במשרד הביטחון.
דני דנון: אנחנו באמת מעריכים את העבודה שהאגף עושה.
דני דנון: בנושא הקשה הזה, אין שחור ולבן ואין אמת אחת.
דני דנון: נמצאים כאן בחדר הורים שכולים ואחים שכולים ולכל אחד יש את האמת שלו ואת הרצון שלו.
דני דנון: אנחנו כן נשמע את כולם וננסה להגיע לאיזושהי הסכמה והבנה שתאחד עד כמה שניתן את רוב הדעות.
דני דנון: לא נוכל אף פעם להגיע להסכמה מלאה.
דני דנון: אני חושב שאני רוצה לצאת מכאן עם אמירה – והשאיפה היא שהיא תהיה בשיתוף משרד הביטחון וכל היושבים בחדר – שהמצב הקיים חייב להשתנות.
דני דנון: המצב הקיים לפיו אנחנו משאירים את נטל החתימה על האימהות או על ההורים, הוא מצב לא בריא ולא חכם.
דני דנון: דרך אגב, הוא לא בחוק אלא קיים בהוראות של מערכת הביטחון.
דני דנון: זה מצב שאנחנו חושבים שהוא חייב להשתנות ואני ארצה שהיום לפחות בנקודה הזאת נכריע כך שנוריד מהאימהות את נושא החתימה.
דני דנון: לאחר מכן צריך לגעת בסוגיה האם נותנים את האחריות לאותו בחור שהגיע לגיל 18 והוא רוצה להחליט בעצמו, ומצד אחד יש לו את הזכות להחליט בעצמו, או מהצד השני המערכת תבוא ותאמר שהיא לא מאפשרת באופן קטיגורי את הגיוס ליחידות קדמיות.
דני דנון: אלה שני הצדדים למרות שיכול להיות שיש גם משהו באמצע אבל אני לא בטוח בכך.
דני דנון: דיברתי גם עם חלק מהאלמנות שלא נמצאות כאן כי קשה להן לבוא, לדבר ולומר את הדברים בצורה גלויה.
דני דנון: הן לא רוצות להתעמת עם הבן שלהן, הן מחנכות אותו לערכים, מחנכות אותו למסירות, לנתינה, מחנכות אותו ללכת בדרכי אביו או אחיו וקשה להן היום לבוא ולומר לו שהחתימה קשה להן.
דני דנון: אני חושב שגם הקול הזה, שאני קורא לו הקול השקט, צריך להישמע.
דני דנון: בסופו של יום נשמע את הצדדים, נבנה את המערכת כדי ללבן את הסוגיה ואני חושב שנרצה בלוח זמנים יחסית מהיר כן להביא איזשהו שינוי ולא להישאר תקועים במצב הקיים שהוא רע לחברה, וזה האינטרס שעומד מעל הכל, הוא רע לאלמנות ולהורים השכולים, ולפי דעתי הוא גם יוצר מתחים בבית.
דני דנון: אני רוצה לבקש מהדוברים לומר את הדברים בצורה קצרה ותכליתית וגם להביע עמדה בנושא הזה.
דני דנון: תאמרו לאיפה אתם חושבים הכיוון הזה צריך ללכת.
דני דנון: אם מישהו חושב שהמצב הנהוג צריך להישאר, כמובן כל דעה כאן היא לגיטימית.
דני דנון: אני ארצה לבקש מנאווה ואלי שביום יום עוסקים בנושא, לתת לנו סקירה קצרה אבל לפני כן אנחנו רוצים לקבל ממרכז המידע והמחקר של הכנסת לתת לנו סקירה שהכין לנו בזמן קצר, סקירה עובדתית ונתונים.
שרון סופר: הנתונים מופיעים כאן במכתב שהפנינו אליך.
שרון סופר: כמו שמצוין במכתב שהפנינו אליך, בשנה החולפת מלאו 18 שנים – הקבוצה שהיא ברת גיוס – ל-202 בנים למשפחות שכולות כאשר 107 מהם הם יתומי מערכת הביטחון ו-95 מתוכם הם בנים למשפחות של נספים בפעולות איבה.
שרון סופר: לצערנו משרד הביטחון לא הצליח להעביר לנו את הנתונים על מספר הבנים במשפחות שכולות שמתגייסים לשירות צבאי מדי שנה ומה חלקה של האוכלוסייה הזאת שמתגייסת לשירות קרבי מתוך כלל המתגייסים.
שרון סופר: לעניין נוהל החתימה.
שרון סופר: כמו שציינו, הנושא הזה מוסדר בהוראות פנימיות של צה"ל כאשר על פי אותן הוראות בנים למשפחות שכולות, גם יתומי צה"ל ובנים לנפגעי פעולות איבה, הצבא מתייחס אליהם כקבוצה אחת, כמו גם לבנים יחידים.
שרון סופר: אותו מיועד לשירות ביטחון נדרש לחתום על הצהרת התנדבות וכי הוא מסכים שהצבא ישבץ אותו לפי החלטתו ועל טופס החתימה, האפוטרופוס, האימא בדרך כלל נדרשת לציין שהיא מסכימה שהצבא ישבץ אותו בהתאם לצרכיו.
שרון סופר: אני אזכיר כאן שהיום פקודות הצבא אוסרות לשבץ מועמדים לשירות ביטחון או חיילים שהם בנים יחידים, בנים למשפחות שכולות או בנים למשפחות נפגעי פעולות איבה לשירות בתפקידי לחימה, בגזרות לחימה או בתעסוקה מבצעית, לרבות הגנת ישובים ואבטחת מתקנים אלא כאמור בהסכמת המתנדב ובחתימת ההורים.
דני דנון: יש לנו נתונים ומספרים על כמה חתימות בשנה מדובר?
יאיר בן-שלום: כן.
יאיר בן-שלום: אם אני כבר נוגע במספרים, אני ארצה לומר איזושהי עמדה בסיסית ראשונית בעיניי כי הדיון הוא ראשוני.
יאיר בן-שלום: אני חייב לומר שבפתח דבריך אמרת שראוי שנצא עם איזושהי קביעה קטיגורית ואני חושב בצניעות שמוקדם לנו לצאת כבר עם קביעה כי אנחנו צריכים לרדת יותר לעומק לפני שנאמר שאנחנו קודם כל מבטלים משהו.
יאיר בן-שלום: זה נמצא בעבודה היום.
יאיר בן-שלום: הנושא נמצא כעת על המדוכה בעבודה.
יאיר בן-שלום: הצבא וראש אגף כוח אדם מקימים ועדה נוספת שתבדוק את העניין הזה לעומק.
יאיר בן-שלום: אני אומר שצה"ל מלווה לקראת הגיוס מספר סוגי אוכלוסיות.
יאיר בן-שלום: בנים למשפחות שכולות, זאת אומרת, אחים ויתומים, בנים לנכים מאה אחוזים ומאה אחוזים פלוס שנפטרו כתוצאה מנכותם כאשר אלה משפחות שהוכרו לצורכי תגמולים על ידי משרד הביטחון, בנים לפדויי שבי, הגם שהאחוזים הם נמוכים יותר, ובנים למשפחות נפגעות פעולות איבה.
יאיר בן-שלום: מדי שנה הפוטנציאל הזה לגיוס עומד על סדר גודל של 300 בסך הכל, מתוכם בין 80 ל-90 הם נפגעי פעולות איבה והשאר הם יתומים, אחים ובנים לנכים שנפטרו.
יאיר בן-שלום: לקראת הגיוס אנחנו מקיימים כנס בו אנחנו מזמנים את כל האוכלוסייה.
יאיר בן-שלום: הכנס נערך טרם קבלת הצו הראשון.
יאיר בן-שלום: מטרת הכנסת היא להסביר לחברים את התהליך הצפוי, את מה שהם עומדים לעבור, כאשר כל אחד מהם יכול להגיע ללשכת גיוס כשהוא מלווה בקצינת נפגעים כדי להפוך את התהליך הזה ליותר נוח וקל לעיכול.
יאיר בן-שלום: אחרי שהמלש"ב – מועמד לשירות ביטחון – מבצע את המבחנים הראשונים שלו, הוא מקבל מהצבא מנילה כמו כל נער אחר, עם סייג שהמנילה שלו לא תכלול מקצועות קרביים או מקצועות שהם תומכי לחימה ביחידות קרביות למרות שנתוניו יאפשרו את זה, וזה תחת הפקודה שמי שיש לי אינדיקציית שכול בצבא, לא יגויס לשירות קרבי אלא אם התנדב לכך.
יאיר בן-שלום: אם מלש"ב, מועמד לשירות ביטחון, רוצה ללכת לשירות קרבי, הוא צריך ליזום את הפנייה הזאת.
יאיר בן-שלום: דרך אגב, גם במהלך שירותו אנחנו מלווים את החיילים ומעט מאוד אפילו בשירות המילואים שלהם.
יאיר בן-שלום: אם אותו נער רוצה לשרת בשירות קרבי, הוא צריך ליזום את הפנייה והפנייה הזאת מחויבת בהסכמה של אחד ההורים, ואני אגע בנקודה הזאת כי היא נקודה ערכית וחשובה מאין כמוה.
יאיר בן-שלום: בעיניי היא נוגעת בשאלה מאוד בסיסית של למי שייך הילד והילד שייך למשפחתו קודם כל.
יאיר בן-שלום: הנושא הוא מאוד מאוד ערכי.
יאיר בן-שלום: אי אפשר להשאיר את השאלה הזאת במגרש הצבאי, בין הצבא לבין הילד כאשר סיבה אחת מאוד גלויה היא שחלק מהמיונים למקצועות קרביים מתבצעים בעוד הילד קטין, בין גיל 17 ל-18.
יאיר בן-שלום: אז מתבצעים גיבושים, מתבצעים מיונים, וכדי שנוכל לזמן אותו לשם, צריכה להיות הסכמה.
דני דנון: בעצם רוב ההליך מסתיים עד גיל 18.
יאיר בן-שלום: בדיוק.
יאיר בן-שלום: אז הם כבר יודעים לאן הם הולכים.
יאיר בן-שלום: רוב ההליך נמצא בעצם כאשר הילד ברשות הוריו מבחינה משפטית.
יאיר בן-שלום: החתימה הזאת היא לא בבחינת הטלת האחריות על ההורים.
יאיר בן-שלום: אני מבין את הרגישות, אני מבקר בביתן של הרבה מאוד משפחות.
יאיר בן-שלום: אתמול בלילה סיימתי ביקור בשעה 9:45 בבית משפחה ששני בניה נפלו כאשר השירות של הילד השני חייב חתימה, אבל לצערנו הוא נהרג לפני כשנתיים וחצי בתאונה.
יאיר בן-שלום: אני חייב קודם כל לומר שיש קושי להכיל את הצער אפילו שקיים במשך שנתיים וחצי אחרי ולהיות במקום אבל הילד השלישי עומד להתגייס ואם האימא או האבא היו צריכים לשבת כאן, אני מניח שהקולות שלהם היו שונים לגמרי מהפתיחה של הדיון הזה ואכן צריך לשמוע את כל הקולות.
דני דנון: אתה מדבר על 300 מלש"בים.
יאיר בן-שלום: פחות או יותר על 300 מלש"בים בשנה.
דני דנון: המספרים הולכים ויורדים?
יאיר בן-שלום: הם הולכים ויורדים.
יאיר בן-שלום: בשנים האחרונות המספר נשאר סביב 240, 250, 280.
יאיר בן-שלום: מלחמת לבנון השנייה ומבצע עופרת יצוקה מעלים לנו את המספר של היתומים.
יאיר בן-שלום: כאשר מילואימניקים נכנסים לנושא, לצערנו זה מעלה את מספר היתומים ואם מדובר בחיילים סדירים, מספר האחים גדל, כאשר תמיד האחים הם במספר גבוה יותר ממספר היתומים אבל זה פחות או יותר מאוזן.
דני דנון: אנחנו עוד נחזור אליך בהמשך.
דני דנון: יש כאן בחור צעיר.
דוד מינץ: דוד.
דני דנון: אתה יכול לומר לנו מי אתה ולמה אתה כאן?
דוד מינץ: אני דוד מיניץ, בן של סגן אלוף מאיר מינץ שנהרג בעזה עת הייתי בן שנתיים וחצי.
דוד מינץ: אבי היה ממחדשי חטיבת גבעתי.
דוד מינץ: אני עכשיו חודשיים לפני הגיוס.
דוד מינץ: בן 18.
דוד מינץ: חודשיים לפני הגיוס.
דוד מינץ: אני מתגייס לגבעתי אחרי שאימא שלי חתמה לי.
דוד מינץ: זה מצב לא נעים לבקש מאימא שתחתום.
דני דנון: אתה יכול לספר על זה?
דני דנון: אם אתה רוצה.
דני דנון: היה דיון וויכוח?
דוד מינץ: לא היה ויכוח אבל גם כך הגיוס וההליכה היא קשה.
דוד מינץ: ללכת מבית שחווה אובדן, זה קשה.
דוד מינץ: אני חושב שיותר חכם שהילד יקבל את התמיכה מהצבא, עם טיפול פסיכולוגי שהצבא מספק אותו, משרד הביטחון מספק אותו למשפחות שכולות, וזה דבר שיכול יותר לעזור ויהיה יותר יעיל.
דוד מינץ: אני, כאשר רציתי ללכת לגבעתי, שום דבר לא היה עוצר אותי, לא חוק ולא חתימה.
דוד מינץ: זה כרוך במתיחות ובקרב בבית, וזה לא צריך להיות.
דני דנון: לשיטתך היית מעדיף שזה לא היה דורש שכנוע של אמך.
דוד מינץ: נכון.
דני דנון: זאת ההעדפה שלך.
דוד מינץ: זאת הייתה בחירה מוחלטת שלי.
דוד מינץ: בלי ספק זה בער בעצמותיי.
דוד מינץ: אבי נהרג כשהייתי בן שנתיים וחצי ואני לא זוכר ממנו כלום.
דוד מינץ: יש איזה חיבור שאני עצמי מנסה להרגיש אליו.
דוד מינץ: זה אדם שאני אוהב ולא מכיר.
דוד מינץ: למנוע ממני ללכת לשם, אני חושב שזאת טעות.
דוד מינץ: זה דבר שתמיד ישב לי כאן בקצה הראש, שלא הלכתי לשם ולא היה לי את זה.
דני דנון: תרגיש חופשי כאן אם תרצה להוסיף דברים.
דני דנון: אמך נמצאת לידך.
דוד מינץ: כן.
דני דנון: את רוצה להוסיף משהו?
הדסי שמיר: אני אשמח.
הדסי שמיר: אני מתנצלת על ההתרגשות.
הדסי שמיר: לדוד ולי לא היה ויכוח.
הדסי שמיר: היו הרבה שיחות, שיחות שהיה קשה מאוד להטמיע אותן.
הדסי שמיר: השיחות התחילו עם המשפט שהיה לי כאימא הכי קשה.
הדסי שמיר: זה התחיל מזה שדוד אמר לי: אימא, אם תגידי לא, אני לא אלך בכוח.
הדסי שמיר: מאותו יום הוא הפסיק לישון והבנתי שבעצם הוא עושה איזשהו ויתור ושבילד הזה משהו בוער, כמו שהוא אמר, והוא מחפש את העבר שלו והוא מחפש את הקשר שלו.
הדסי שמיר: הוא כתב בבית על אבא גיבור שהקריב את חייו למען המדינה, שעשה את זה כמעשה שליחות, הוא ראה בזה שליחות, שכל השנים הוא שמע בבית שאנחנו לא מתלוננים על מה שקרה כי אבא שלו בחר בתפקיד שלו בידיעה ואני הלכתי אתו מתוך בחירה, ועכשיו פתאום, כאשר מגיע תורו, אומרים לו תיסוג אחורנית כי אימא פוחדת, כי אימא לא מוכנה לעשות את זה עוד פעם.
הדסי שמיר: הקריעה הגדולה הייתה בין הצורך הענק שלו לבין הצורך הענק שלי, בין הרחמים שלו עלי – ואני משתמשת במילה רחמים כי הוא חס עלי, הוא פשוט ניסה לחוס עלי כי הוא הבין מה זה אומר בשבילי לחתום – ומצד שני הצורך המטורף הזה שלו לחיות את החיים שלו.
הדסי שמיר: אני חתמתי כי בנקודת זמן מסוימת הבנתי שכדי שאני אמשיך לחיות ולישון בלילה, אני צריכה לא לחתום אבל כדי שהוא ימשיך לחיות ולישון בלילה, אני צריכה לחתום.
הדסי שמיר: כל מי שהיה בחדר הזה וכל מי שהיה במדינת ישראל שהיא אימא, יודעת שברגע שהיא צריכה לבחור אם מי שיישן בלילה זה היא או הבן שלה, הבחירה נהיית מאוד פשוטה, אז לא תשני.
דני דנון: מה היה המצב האידיאלי בעיניך?
דני דנון: דוד אמר שבחירתו לא הייתה חתימה.
הדסי שמיר: במצב כזה אין מצב אידיאלי, אבל בעקבות השיחות האלה שהיו, ואני רוצה באמת לנצל את ההזדמנות הזאת ולציין, אנחנו קיבלנו ליווי ותמיכה צמודה גם ממשרד הביטחון, מאגף המשפחות, וגם ממחלקת הנפגעים בצה"ל וניסו באמת להקל עלינו את התהליך הזה בכל דרך אפשרית.
הדסי שמיר: העניין הוא שעם כל הרצון הטוב, יש נקודה מסוימת, יש את הרגע הזה שאני מרגישה אותו פיזית ביד.
הדסי שמיר: מגיע הרגע שאת מגיעה ללשכת הגיוס, לקצין העיר, את מחזיקה את העט ואת צריכה לחתום וזה רגע נוראי.
הדסי שמיר: אמר כאן יאיר משפט מאוד חשוב.
הדסי שמיר: הוא אמר שהילד שייך למשפחה.
הדסי שמיר: ילד רגיל לא שייך למשפחה.
הדסי שמיר: דוד מתגייס יחד עם שני בני דודיו באותו יום, שני האחים מגייסים את הבנים שלהם וכולם הולכים ליחידות קרביות.
הדסי שמיר: אומר לי אח של מאיר שעדי לפחות אותך שאל אבל אותו לא שואלים.
הדסי שמיר: אחת מן השתיים: אם ילד שייך למשפחה שלו, תנו את הזכות הזאת לכל משפחה.
הדסי שמיר: אם הצבא צריך אותם, אם מדינת ישראל קוראת להם לדגל, היא קוראת להם לדגל.
הדסי שמיר: אם מדינת ישראל צריכה שהבנים ישרתו בקרבי, מדינת ישראל צריכה לקחת את האחריות ומדינת ישראל יודעת לקחת אחריות והיא לקחה אותה עד היום.
הדסי שמיר: היא קראה לבעלי לשירות והיא לקחה את האחריות ואין לי שמץ של תלונה על העניין הזה.
הדסי שמיר: אם צבא הגנה לישראל ומדינת ישראל חושבים שהבנים האלה צריכים לשרת בקרבי וצריך לאפשר להם לשרת בקרבי, וזה איזשהו צורך שלהם, תאפשרו להם את זה מולם.
הדסי שמיר: דוד אמר כאן דבר מאוד נכון שמבוסס על הניסיון שלו.
הדסי שמיר: אנחנו עברנו תהליך, שוב, בעזרת מדינת ישראל שמאפשרת לנו את התהליך הזה ומממנת לנו טיפול פסיכולוגי.
הדסי שמיר: נפגשנו עם איש מקצוע שליווה את שנינו בכל התהליך הזה.
הדסי שמיר: הגענו אליו מתוך איזושהי השלמה או מתוך לפחות ידיעה גם של דוד וגם שלי, לפחות מה מחכה לנו ועם מה אנחנו מתמודדים או לפחות למה זה כל כך חשוב, שזה דבר מאוד חשוב לילד או לכל בן אדם, ללבן לעצמו את השדים שלו.
הדסי שמיר: אבל בסופו של דבר אם אתם חושבים שצריך לאפשר לילדים האלה לשרת, קחו את האחריות ותאפשרו להם לשרת.
הדסי שמיר: אם אתם חושבים שאתם לא מסוגלים להתמודד עם הסיטואציה הזאת, שחס וחלילה תעמדו מול מישהו מאתנו כפי שכבר עמדתם בעבר ותצטרכו לעמוד שוב, קחו את האחריות ותאמרו לא, אבל קחו את האחריות ואל תגלגלו אותה עוד פעם לפתחי.
הדסי שמיר: אני לקחתי אותה כבר פעם אחת, לפני 22 שנים, כשבעלי, אז החבר שלי, היה מג"ד בצבא והמג"ד המקביל לו נהרג, חזרנו מההלוויה אחרי שמאיר ישב בקומנדקר ונשא את הארון של החבר שלו, ולפני שהוא הלך לישון הוא אמר לי: עדי, אלה החיים שלי, אני מג"ד בצבא, אני צריך לדעת היום אם את מסוגלת להתמודד עם זה או לא.
הדסי שמיר: אני נשארתי ערה כל הלילה.
הדסי שמיר: כשהוא התעורר ופקח את עיניו, אמרתי לו: אני כאן ואני אתך לאורך כל המסלול הזה.
הדסי שמיר: כשמאיר נהרג לא באתי לאף אחד בטענות.
הדסי שמיר: בחרתי במסלול הזה, בחרתי כי קיבלתי חינוך מסוים, כי חשבתי שכדי שהאנשים האלה יעשו את התפקיד הזה, אנחנו צריכות להיות שם ולשחרר אותם לעשות את התפקידים האלה.
הדסי שמיר: בחירה לגיטימית אבל 15 שנים אני מתהפכת בלילה ושואלת את עצמי מה היה קורה אם הייתי אומרת לא.
הדסי שמיר: אז מה?
הדסי שמיר: אולי הייתי מפסידה אותו?
הדסי שמיר: אולי הייתי מצילה את חייו ואת החיים שלי וחיה היום חיי משפחה נורמליים ולא משלמת את המחיר הזה לתפארת מדינת ישראל?
הדסי שמיר: אני לא אומרת את זה בציניות.
הדסי שמיר: אלה מחשבות שאת מתהפכת בהן כל לילה, אבל הבחירה הייתה בחירה לגיטימית, עם מי להתחתן, איך לחיות את חייך, זאת בחירה לגיטימית של אדם.
הדסי שמיר: אל תבקשו ממני לבחור.
הדסי שמיר: למה הכרחתם אותי לפני חודש כדי שהילד שלי יחיה חיים נורמליים, לעמוד מול קצין העיר ולחתום על הנייר הנוראי הזה?
דני דנון: הדברים מרגשים.
דני דנון: אני גם מתחבר לעניין של החתימה.
דני דנון: יאיר, יש לי תחושה לאן אני רוצה ללכת אבל קטיגורית החתימה של האימהות, אני חושב שזה באמת דבר שברור לכולם שהוא לא יכול להמשיך.
דני דנון: לגבי הפתרון שיהיה, את זה אנחנו עוד צריכים ללבן.
דני דנון: אני רוצה לשאול אותך עוד שתי שאלות.
דני דנון: מה-300 מלש"בים, כמה מתגייסים לקרבי?
דני דנון: האם יש לנו נתונים?
דני דנון: כמה באמת נאלצו או התבקשו לקבל חתימה?
דני דנון: שאלה שנייה היא על כמה מקרים ידוע לנו של מוות כפול במשפחה.
דני דנון: יש לנו כמה סיפורים שתכף נשמע אותם, אבל על כמה מקרים אתם יודעים, אם אתם יודעים?
יאיר בן-שלום: הסיפור של מוות כפול, אנחנו מכירים מספיק משפחות.
יאיר בן-שלום: אני לא אנקוב במספר כדי לא לחטוא בעניין הזה.
דני דנון: עשרות?
דני דנון: מאות?
יאיר בן-שלום: עשרות.
יאיר בן-שלום: כאשר מדברים על משפחה, אנחנו גם צריכים לדבר על מעגלי השכול כי אנחנו מדברים כאן סביב השולחן הזה על קשר שהוא קשר ישיר מאוד, ולנו יש דיונים על הרבה מאוד תחומים.
יאיר בן-שלום: יכולים לספר כאן אנשים שמגיעה אלי אחות שכולה שבאה לגייס את בנה ואומרת לי שהיא איבדה את אחיה בצבא, זאת קרבה ראשונה, והיא באה לגייס את בנה ומבקשת לא לשלוח אותו לקרבי.
יאיר בן-שלום: אני בצער צריך לומר לה שעל פי חוק ועל פי היכולת שלנו אני לא יכול לעמוד בדברים הללו.
יאיר בן-שלום: זה יכול להיות בן לאחות שכולה, זה יכול להיות ילד לאלמנה מנישואין או מזוגיות שנייה ובפועל אם יקרה משהו כזה, אתה מדבר בדיוק על אותו כפל בתוך המשפחה כאשר אתה מסתכל על המשפחה בכלל ולא על החלל.
דני דנון: מה קורה בנישואין שניים?
דני דנון: מה קובע היום החוק?
יאיר בן-שלום: החוק קובע שאם הילד הוא אינו יתום צה"ל, הוא לא צריך חתימה.
יאיר בן-שלום: לגבי מלש"בים, נכון להיום, משרתים כיום – אנחנו יודעים על כ-90 כאלה שנדרשו לחתימה – או ביחידות קרביות או במקצועות שמחייבים חתימה.
יאיר בן-שלום: 90 מכלל המשרתים, כאלה שהם בשירות ברגע זה.
דני דנון: השאלה שלי מתייחסת למחזור.
דני דנון: אם דיברנו על מחזור של 300.
יאיר בן-שלום: השירות מתפרס על פני שלוש שנים.
דני דנון: אפשר לומר שמדובר ב-90 חתימות שנדרשות על מנת לאפשר גיוס ליחידות קדמיות.
יאיר בן-שלום: אם משרתים עכשיו 90, כאשר מחלקים את זה לשנה, צריך לחלק את זה ואז מדובר על בין 30 ל-40.
דני דנון: מדי מחזור מדובר בין 30 ל-40.
יאיר בן-שלום: בין 40 עד 50, בגלל שנשים משרתות שנתיים.
נאווה שוהם: אני רוצה לציין שבסך הכל 12 אחוזים מכלל האוכלוסייה בישראל משרתים בדרג הלוחם.
נאווה שוהם: באותו יחס מדובר גם ביתומי משפחות שכולות.
נאווה שוהם: 12 אחוזים משרתים בדרג הלוחם.
יאיר בן-שלום: את לוקחת את 12 האחוזים, את לוקחת את כל אזרחי מדינת ישראל.
נאווה שוהם: נכון.
יאיר בן-שלום: צריך להוציא מהם את המוץ ולומר כמה מתוכם משרתים וכמה לא משרתים בצבא מכל מיני סיבות.
יאיר בן-שלום: אז, כאשר לוקחים את זה, האחוזים הופכים להיות אחוזים שונים.
נאווה שוהם: בארגון אלמנות ויתומי צה"ל בגיל 18 יש היום כ-100 יתומים, קצת יותר, שעומדים בפני גיוס ומתוכם כ-10 עומדים לשרת ביחידות קרביות.
נאווה שוהם: המספר הוא מאוד זניח.
יאיר בן-שלום: לא, אין מספר.
יאיר בן-שלום: כל אדם הוא עולם ומלואו.
נאווה שוהם: לא, אנחנו מדברים על מספרים.
נאווה שוהם: היושב-ראש ביקש מספרים ואנחנו מדברים על מספרים.
נאווה שוהם: בוודאי שכל אדם הוא עולם ומלואו.
דני דנון: נמצאת אתנו הדסי שמיר שיש לה סיפור קשה.
דני דנון: את יכולה בקצרה לספר את הסיפור ולומר מה את חושבת על מה שקורה?
הדסי שמיר: בעלי דובי דווקא בקטע הזה של חייו לא היה בקבע אלא במילואים.
הדסי שמיר: הוא נפל בניצנה בתאונת אימונים עת שירת במילואים, בהקמת חטיבת נ"ט מוצנחת.
הדסי שמיר: הוא היה רב-סרן, סמג"ד.
הדסי שמיר: היו לנו שלושה ילדים – דקלה בת 7, אלישע בן ארבע וחצי, וערן בן שנתיים וחצי.
הדסי שמיר: גידלתי אותם ברוח שאנחנו מאמינים בה מהבית של ההורים שלנו, מהבית של משפחתו של דובי כאשר כולם היו צנחנים, גם מצד המשפחה שלי וגם מצד המשפחה שלו.
הדסי שמיר: כולם תרמו, כל הילדים שלי הסתובבו גאים בקרן הצנחנים שאנחנו חלק חשוב ממנה והם היו קשורים שלושתם בכל נימי נפשם לארץ ישראל ולתרומה לה.
הדסי שמיר: כאשר הגיע גיל הגיוס, זה היה מובן מאליו שכל אחד מהם תורם את תרומתו כי על זה הם גדלו, על תנ"ך, על ציונות, על היסטוריה, על טבע וארץ, על להכיר את הארץ ולעשות את המיטב.
הדסי שמיר: דקלה בחרה לשרת בחוות אלון, ואני לא זוכרת אפילו אם חתמתי לה או לא למרות שנדמה לי ששירות מחוץ לבית היה טעון חתימה, אבל אני לא בטוחה וכבר לא זוכרת.
הדסי שמיר: אלישע רצה להתגייס לצנחנים וקיבל את ברכת הדרך ממני ואני זוכרת אפילו שהיה מקרה עצוב שלא מצאו את החתימה שלו והוא צלצל הביתה בלחץ נוראי והייתי צריכה לדאוג לזה.
הדסי שמיר: כאשר הגיע תורו של ערן להתגייס אני כבר ציידתי אותו בשתי חתימות.
הדסי שמיר: לי באופן אישי לא היה קשה לחתום.
הדסי שמיר: אני מחנכת תלמידים רבים, ניהלתי בית ספר, אני מאמינה בחינוך שלי וגם מאמינה בה'.
הדסי שמיר: צריך להזכיר כאן גם את חברתי שרה ברי-שחף שבעלה נהרג ביום כיפור, ומשה היה ממש חבר ילדות שלי נפל שנים מספר לפני ערן, אבל לא היה לנו שום ספק וקיווינו ל-ה'.
הדסי שמיר: אני יודעת שכל נימי נפשו של ערן היו עם מה שהוא עשה.
הדסי שמיר: הוא נפל כסגן מפקד הסיירת במבצע יזום בלבנון, עשרים שנים אחרי שדובי נהרג, ממש באותו שבוע, והיום אני רואה סביבי את הקטע הזה של הקושי של אימהות לחתום ואני חושבת שבאמת צריך להוציא את זה מידן.
הדסי שמיר: כשאני הייתי בבית הספר הייתה מורה שבעלה נפטר מחיידק טורף והיו לה שלושה בנים אבל אף אחד לא שאל אותה, לא פנה אליה ולא רצה ממנה דבר.
הדסי שמיר: מורה אתי ביחד.
הדסי שמיר: שלושת הבנים שלנו כמעט באותו גיל.
הדסי שמיר: אני חושבת עד היום שיש איזושהי אפליה ובארץ ישראל הקטנה שלנו, עם כל כך מעט משרתים, זה פשוט לא יתכן.
הדסי שמיר: חשבתי והתברר לי שזה קיים היום שיש הרבה יותר ליווי לילדים האלה שנה לפני הגיוס שלהם ומנסים להראות להם פנים אחרות של הצבא ולאו דווקא להיות בסיירת הצנחנים.
הדסי שמיר: אם ילד משתכנע ומאמין שהוא יכול לתרום גם במודיעין וגם במקומות עורפיים, זה מבורך, אבל ילד שרוצה לעשות כמו אבא?
הדסי שמיר: גם ערן, הוא חיפש ללכת אחרי מורשתו של אבא וזה היה מאוד חשוב לו.
הדסי שמיר: במקרה כזה, אני חושבת שצריך להקל ולתת לילדים לעשות כפי שהם מאמינים ורוצים.
הדסי שמיר: צריך ללוות אותם ואני מבינה שאכן מלווים אותם כדי לראות אם לא מעדו בדרך, אם הם לא מהססים וכולי.
דני דנון: אני רוצה לבקש מחגית, אמו של בניהו זיכרונו לברכה.
דני דנון: יש לך היום שני בנים בשירות קרבי באגוז.
חגית ריין: אחד באגוז ואחד בגולני.
חגית ריין: קודם כל אני רוצה לומר לכולם גמר חתימה טובה ושכולם ייכתבו וייחתמו לחיים טובים.
חגית ריין: זאת החתימה שלי.
חגית ריין: אני יהודייה מאמינה.
חגית ריין: בני חתם קבע בצבא והיום שולחים אלי קצינים שאני אשכנע אותם לחתום לעוד שנים בצבא ועם החתימה הזו אני מסכימה.
חגית ריין: עם חתימות אחרות שהייתי צריכה לעבור חודש אחרי האסון שקרה לנו, כשקמנו מהשבעה, המשפט הראשון שהבן שלי אמר היה: אימא, את יודעת שאת צריכה לחתום לי?
חגית ריין: לא הכרתי את המושג הזה ושאלתי אותו על מה אני צריכה לחתום לו.
חגית ריין: הוא אמר לי שאני צריכה לחתום כי הוא בן למשפחה שכולה.
חגית ריין: אמרתי לו שאם המשיח לא יבוא עד אז, אני אחתום לו.
חגית ריין: לא הייתה לי שום בעיה עם החתימה הזאת, עם האקט של עורך הדין, כי אני לא מחשיבה את זה.
חגית ריין: אני חושבת שאנחנו מחנכים את הילדים שלנו לשרת ולתת ובכלל לא היה ויכוח בבית ואפילו לא היו שיחות.
חגית ריין: זה כאילו היה באוויר והיה מול העיניים, והיה ברור לי שהבן שלי ילך לסיירת גולני ואחריו הקטן משרת עכשיו בגולני.
חגית ריין: אני חושבת שאת הקטע הזה צריך להוציא בכלל מהקטע של אימהות.