GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי אורבך: אם אני לוקח את השעות המרכזיות של התוכניות שאני מדבר עליהן, הבעייתיות- ושוב, אנחנו לא מתערבים בתוכן כי זה לא תפקידנו – ואם אנחנו מצמצם את זה לשעות הרבה יותר מצומצמות, האחוזים מזנקים והנתונים האלה לא רלוונטיים.
נעה אלפמט-לפלר: הנתונים הגבוהים שאתה מתייחס אליהם הם 9 עד 10.
מנשה סמירה: 9 עד 10 בלילה.
מנשה סמירה: זאת השעה של הבידור שאתה מדבר עליו.
מנשה סמירה: אלה תוכניות הבידור מהסוגים השונים, לפעמים טובים יותר ולפעמים טובות פחות.
אורי אורבך: אבל מה אפשר לעשות מבחינת
אורי אורבך: כם נגיד בעניין החדשות ואקטואליה?
אורי אורבך: בלי לפגוע בחופש.
מנשה סמירה: מהי אתיקה?
מנשה סמירה: דיברנו על אתיקה ועל רגולציה עצמית.
מנשה סמירה: זה בהחלט מסר מאוד חשוב כי אתה יודע יפה מאוד שבחדשות בכל זאת, ואני חושב שזה חשוב לכולנו שזה יהיה סוג של משהו שלא נכנסים אליו גם אם לפעמים קורות תקלות.
מנשה סמירה: כלומר, אני מעדיף לדבר עם העורך על תקלה שהוא עשה בדיעבד מאשר למנוע חלילה מראש כי אין לזה סוף והיום זה אני ומחר זה מישהו אחר ובוודאי אנחנו לא רוצים להיכנס למשטר כזה.
מנשה סמירה: זה בתחום של החדשות.
מנשה סמירה: הדבר השני הוא כלים, כלים וכלים לילדים כדי לדעת לנתח ולצפות אחרת בדברים.
מנשה סמירה: אנחנו לא יכולים לחסום.
מנשה סמירה: כמו שאמרנו קודם, השפע של התוכן מגיע מכל כיוון והדרך היחידה היא שקודם כל ההורים יהיו מודעים.
אורי אורבך: יש אמצעים שהם לא כניסה לתוכן שאפשר לצמצם תוכן לא ראוי לילדים?
אורי אורבך: זאת אומרת, אמצעים טכנולוגיים או פחות מכשירי טלוויזיה בבית?
מנשה סמירה: סיווג וסימון.
מנשה סמירה: כל הנושא של סיווג וסימון תוכניות ואנחנו לא נחיל אותו על חדשות.
מנשה סמירה: עכשיו סיימנו עבודה ונחדד אותה, ואולי בהזדמנות נציג את העניין הזה.
מנשה סמירה: למשל, למדנו, ואתה צודק, שדפוסי הצפייה השתנו והם עלו יותר.
מנשה סמירה: אם בעבר חשבנו שזה עד 8-9, היום יש תוכניות מסוימות שמותרות לשידור לאחר 8 בערב אבל בפועל בעצם היום ילדים הולכים לישון מאוחר יותר.
אורי אורבך: הם הולכים לשתות בשעה 12:00 בלילה.
דני דנון: דיברנו הרבה ורצינו לשמוע על ההיקפים.
דני דנון: בגדול הבנו מה צריך לעשות אבל רצינו לדעת בכמה אתם נוגעים.
דורית באלי: אני רוצה להוסיף על דבריו של מנשה כי אנחנו עובדים ביחד.
דורית באלי: אני חושבת שאם מסתכלים על החדשות בעולם, על הטלוויזיה בעולם, יש להם בדרך כלל אתר באינטרנט ובאתר האינטרנט שלהם הם עושים פינות גדולות מאוד משמעותיות לז'ורנליזם לתלמידים.
דורית באלי: זאת אומרת, עיתונאות לילדים.
דורית באלי: זה מתוך הנחה שבאתר האינטרנט הם מעבדים את הידיעות ואת מה שנמסר בחדשות.
דורית באלי: לדעתי זה אחד הדברים שהיה חשוב לעשות ואני חושבת שאתם בדרך לשם.
דורית באלי: אני חושבת שגם מורים היו מאוד שמחים לקבל איזשהו אתר בעקבות החדשות שראינו אתמול בערב, בו הם יכולים להיכנס פנימה ולהבין קצת יותר מה נעשה מאחורי החדשות כי באמת רוב הציבור לא מבין מה נעשה מאחורי החדשות.
דורית באלי: אני חושבת שאחת הבעיות – ואני מעלה את זה תוך כדי שיחה – היא העניין של שפת הדיבור בחדשות.
דורית באלי: אם תשאלו אותי, בסקר שאני עושה סביבי, אנשים לא מבינים מה נאמר בחדשות.
דורית באלי: מדברים מהר, מדברים במלים גבוהות, לא מסבירים מושגים מסוימים עליהם מדברים, וזה כמו איזשהו משהו שחולף מלים, מלים, מלים, ורק מי שמכיר את המילה כלכלה או מכיר את המושג, יכול אולי להתחבר אליו.
דורית באלי: אולי צריך להשפיע במקום הזה ולכתוב את החדשות לא באיזשהו מופע רוק אלא לכתוב אותן באיזושהי גישה קצת יותר ציבורית.
דורית באלי: אני לא מדברת רק על ילדים אלא אני מדברת גם על אנשים מבוגרים מגיל 60 ומעלה.
דני דנון: השאלה איך אפשר ב-22 דקות להעביר.
מנשה סמירה: מהדורת חדשות היא כמעט שעה.
דורית באלי: אני לא מדברת רק על ילדים אלא על אנשים מגיל 60 ומעלה שלא מבינים את החדשות.
דורית באלי: זאת אומרת, יש איזשהו קהל מסוים שרוצה לראות כי הוא מבין שזה האקשן, אבל הוא לא כל כך מתחבר כי הוא לא מבין את החדשות שנאמרות.
דורית באלי: זאת אולי הבקשה שלי מהמקום ממנו אני מדברת.
דורית באלי: אני באה ממשרד החינוך, אחראית על לימודי התקשורת והקולנוע מגני הילדים ועד התיכון.
דורית באלי: יש תוכניות לימודים מגני הילדים ועד התיכון.
דורית באלי: השיא שלנו במערכת החינוך, בה יש בסביבות 300 בתי ספר ואפילו יותר בהם לומדים חמש יחידות לבגרות בתקשורת וקולנוע.
דני דנון: בחירה מכיתה י'.
דורית באלי: בחירה מכיתה י' או ט', תלוי בבתי הספר.
דני דנון: בכמה תלמידים בשנה מדובר?
דורית באלי: לפחות 10,000 תלמידים ניגשים לבגרות ברמה של חמש יחידות.
דורית באלי: במסגרת הלימודים שלהם הם עושים יישום הלכה למעשה של הלימודים העיוניים שלהם והלימודים העיוניים הם ברמה אקדמית.
יובל גוז'נסקי: בעיקר קולנוע.
יובל גוז'נסקי: פחות אקטואליה.
דורית באלי: לא נכון.
דורית באלי: ממש לא.
דורית באלי: חצי מבתי הספר לומדים תקשורת, עיתונות כתובה ומשודרת.
דורית באלי: הם לומדים את כל התיאוריות, הם לומדים את הז'אנרים, הם לומדים את עבודת העיתונאי, הם לומדים תקשורת ודמוקרטיה.
דורית באלי: באחוזים ממערכת החינוך?
דורית באלי: רבע מבתי הספר התיכוניים עוסקים היום בתקשורת וקולנוע.
דני דנון: לא, אני שואל כמה תלמידים מכיתה י', מכל המחזור בארץ, לומדים תקשורת.
דורית באלי: אני לא יכולה לומר לך בדיוק.
מנשה סמירה: אני אומר לך.
מנשה סמירה: בשנתון יש 120-130 אלף תלמידים.
מנשה סמירה: 130 כפול 3, זה 390.
אורי אורבך: ממלכתי, לא דתי.
מנשה סמירה: גם בממלכתי דתי.
דורית באלי: אחוז קטן.
מנשה סמירה: 130.
מנשה סמירה: בוודאי במחזורים האלה.
מנשה סמירה: עכשיו אולי אצל הצעירים יותר, בכיתות א', ב' ו-ג', שם אולי קצת יותר.
מנשה סמירה: דורית עושה עבודה חשובה מאוד בקרב אלה שהם פריקים של תקשורת.
דורית באלי: יש בתי ספר שמכוונים את התלמידים שלהם למגמה הזאת.
דורית באלי: פריקים זה אלה שנמצאים בתל אביב ובמרכז.
דורית באלי: אני מדברת על הפריפריה הרבה.
מנשה סמירה: המילה פריקים לא מתאימה אבל תחום ההתמחות שלהם היא תקשורת.
מנשה סמירה: אנחנו מדברים כרגע על מסגרת הפרוייקט המשותף.
דורית באלי: אני רוצה להמשיך את דבריי.
דורית באלי: תוכנית הלימודים מורכבת מיחידה אחת שנקראת מבוא לתקשורת המונית שאותה הפרידו מכל התוכנית.
דורית באלי: הוועדה שכתבה אותה חשבה שמשרד החינוך יאמץ את היחידה הזאת כיחידת חובה, כמו שיש יחידה באזרחות.
דורית באלי: היחידה הזאת לדעתי הייתה צריכה להיות יחידת חובה בבית ספר.
דני דנון: עד איפה הגעתם במהלך הזה?
דורית באלי: מה שאני יכולה לעשות זה במקום שאני יכולה לעשות.
דורית באלי: הבעיה במערכת החינוך היא שהיום מנסים לצמצם את בחינות הבגרות, להישאר עם תכנית הליבה, לחזור למקצועות הבסיסיים שהיו פעם, לפני שלושים שנים, ושוכחים את המקצועות האלה שאנחנו מדברים עליהם כמו תקשורת, שזה מקצוע מאוד חשוב.
דני דנון: מה קורה בגילאים היותר נמוכים?
דורית באלי: עוד תשובה אחת שאני אומר לך.
דורית באלי: באזרחות הם לומדים תקשורת, אבל באזרחות מעט מאוד תקשורת ובדרך כלל זה יוצא במיקוד של המקצוע ואף פעם לא נוגעים בנושא של התקשורת בתוך לימודי האזרחות.
דורית באלי: את זה אני אומרת מתוך ידע אישי.
דורית באלי: בחינוך היסודי יש למעלה מ-100 בתי ספר בהם לומדים היום תקשורת וקולנוע והם לומדים חינוך לצפייה מכיתה א' ועד כיתה ו'.
דורית באלי: בתוך זה יש את התוכנית שאנחנו עכשיו מפתחים לכיתות ד', ה' ו-ו' על אוריינות תקשורת.
דורית באלי: אני יודעת על בקשות רבות שפונים אלי להכניס את המקצוע הזה אבל אין שעות.
דורית באלי: יש את המקצועות החשובים, המקצועות שנבחנים עליהם במיצב אבל על תקשורת לא נבחנים במיצב ולכן הוא נשמע משהו אמורפי.
דורית באלי: כל מנהל שתפנה אליו יאמר שאם הוא היה יכול, הוא היה מכניס תקשורת לבית הספר.
דורית באלי: יש בתי ספר שעושים בבתי ספר יסודי רדיו.
דורית באלי: התלמידים עושים תחנת רדיו שמשדרת לאוויר ב-106 FM, בכמה תחנות.
דורית באלי: ילדים ממש כותבים עיתונים.
דורית באלי: זאת אומרת, יש עשייה ואפשר להביא את הדוגמאות האלה.
דורית באלי: בעיקר בסרטים, בהפקות סרטים אתה רואה את הילדים מספרים את הסיפור האמיתי שלהם, האישי שלהם, וכאן אני אומרת בקול רם, גם לגבי תלמידי התיכון, שם נשמע הקול של התלמידים.
דורית באלי: האמת?
דורית באלי: לאף אחד אין זמן לראות את התוצרים האלה.
דורית באלי: אם אני הייתי אומרת עכשיו שנראה רבע שעה סרט של תלמיד, אף פעם אין זמן לראות את הסרטים האלה.
דורית באלי: אני עכשיו מסיימת אירוע וצפיתי בחמישים סרטים של תלמידים, שליש מתוכם עוסקים באלימות.
דורית באלי: שליש מהסרטים שראיתי, סרטים שבתי הספר שלחו אותם לאירוע, עוסקים באלימות.
דורית באלי: אני חושבת שמנהלי בתי הספר ששלחו את הסרט, המורים, לא ראו את הסרטים האלה.
דורית באלי: אני חושבת שאם הם היו רואים את הסרטים, הייתי מצפה שהם ייקחו את הסרט הזה ויקרינו אותו שוב בבית הספר ויעשו דיון עם התלמידים על האירוע שקורה אולי בדמיון של התלמיד, כי יכול להיות סרט עלילתי ויכול להיות סרט דוקומנטרי ולאו דווקא חייב להיות מקרה של אותו ילד שעשה אותו.
דורית באלי: אין ספק שאלה ילדים שהרגישו את זה על בשרם, הרגישו את זה דרך הורים שהם אלימים, דרך מורים שהם אלימים, דרך הורים שלא קיימים בסרטים.
דני דנון: אתם משרד החינוך, אתם יכולים להחליט שעכשיו בשיעור יושבים וצופים במשהו, וזה בניגוד לטלוויזיה שמשדרת ואומרת לילדים שיבחרו מה שהם רוצים לראות.
מנשה סמירה: במדינת ישראל הילד נכנס לשיעור כי הוא חייב להגיע לשיעור.
דני דנון: אני חש שביסודי זה בשוליים לחלוטין.
דורית באלי: זה קיים בכישורי חיים וזה קיים באוריינות תקשורתית.
אורי אורבך: הייתי בעשרים דיונים וכל דבר שאין איפה לשים אותו, שמים אותו בכישורי חיים.
אורי אורבך: סמים, אלכוהול, חינוך לחיי משפחה, צפייה ביקורתית, קחו כדור ושחקו בחוץ.
דורית באלי: כל מקצוע שאתה משלב אותו במקצוע אחר, מאבד מהחשיבות שלו.
דורית באלי: ללמוד תקשורת זאת שפה.
דורית באלי: אתה לא יכול לומר שנלמד את זה תוך כדי.
דורית באלי: אתה חייב להכשיר את התלמידים האלה להבין את השפה המדוברת בתקשורת, העושה את התקשורת וזה לא פשוט.
דורית באלי: אתם יודעים שמנקודת מבט התקשורת להסביר לציבור היא לא דבר פשוט.
מנשה סמירה: אני רוצה לעזור לדורית.
מנשה סמירה: לא ייתכן שזה יהיה עניין וולנטרי של מנהלי בתי הספר.
מנשה סמירה: מי שיש לו מודעות רבה יותר, יש לו תקציבים רבים יותר, יעשה את זה.
דורית באלי: את זה הייתי מצפה מהכנסת.
מנשה סמירה: זה צריך לבוא, בוודאי לתת את השורשים ואת הבסיס בבתי הספר היסודיים ברוח הדברים עליהם דיברנו, המערכים שנכתבים, ומשרד החינוך שותף.
יובל גוז'נסקי: הייתי מוסיף עשייה.
יובל גוז'נסקי: היום לכל בית ספר יש אתר אינטרנט.
יובל גוז'נסקי: אי אפשר לעשות עיתון בית ספר באינטרנט?
יובל גוז'נסקי: זה אפילו לא עולה כסף.
יובל גוז'נסקי: אלה כבר לא משאבים אלא להשקיע.
יובל גוז'נסקי: היום ללמד שפה, שפה של האודיו-ויזואלי היום, כל אחד יכול לצלם ולערוך במדיה פלייר בכל מחשב ביתי.
דורית באלי: לי חשוב עוד דבר.
דורית באלי: הקלות הבלתי נסבלת של הפקה מביאה את הילדים לאותו מקום שאנחנו לא רוצים שהם יהיו בו מפני שזה שילד עושה סרט, עדיין לא אומר שהוא מבין את התקשורת.
יובל גוז'נסקי: אני אומר שבכל בית ספר יש עיתון ויש מורה אחראי שיושב ועושים ישיבות מערכת ומחליטים אם יעשו כתבה על סגירת המכולת בשכונה או לא.
דורית באלי: הכל קיים.
דורית באלי: יש לנו אתרים בהם תלמידים כותבים ועושים את זה.
דורית באלי: יש עיתון שיוצא בעברית ובערבית, מתורגם לשתי השפות, ויש שם אלפי כתבות שתלמידים כותבים דברים מדהימים ומדובר בתלמידים מכל הגילאים.
דורית באלי: שוב, צריך רק להיכנס כדי לקרוא ולראות שזה קיים על המפה העשייה התקשורתית האמיתית של תחקירים, של ראיונות עם אנשים, של הבנה של מקומם כאזרחים בתוך המדינה הזאת.
דורית באלי: אבל התקשורת הציבורית לא לוקחת את הדברים האלה אליה ומדווחת על זה, היא לא מספרת על המקום הזה שהילדים כותבים עליו כי אין מקום.
דורית באלי: אנחנו צריכים לחפש את אותו מקום בתקשורת הציבורית, להשמיע את קולם של התלמידים.
דורית באלי: זה הייתי מצפה שיהיה.
דניאלה גרדוש: לכן טוב שנפגשנו כאן.
אורי אורבך: מי אמר שכל תחביב צריך להיות בתקשורת הציבורית?
דניאלה גרדוש: רק אם הוא טוב.
אורי אורבך: אנחנו אומרים כל הזמן תקשורת.
אורי אורבך: בסדר, זה קצת טיפולי.
אורי אורבך: מחנכים ילדים ליצירה, זה כמו שיעור חיבור אלא שכאן מדובר במדיה.
דורית באלי: לא יצירה.
דורית באלי: מחנכים אותם להיות אזרחים מגיבים ומשפיעים.
אורי אורבך: אני בכוונה שואל שאלת כפירה.
אורי אורבך: אני לא מדבר עכשיו על משהו נדיר שזכה בפרסים בינלאומיים, ואז בתוכנית הבוקר עושים על זה אייטם.
אורי אורבך: כמו שלא מפרסמים חיבורים של ילדים או בני נוער בעיתונים, ב"ידיעות אחרונות" וב"מעריב", ואף אחד לא חושב גם לפרסם חיבורים מצטיינים, אני לא בטוח שצריך את היצירות המוצלחות של תיכוניסטים לתת להם את הבמה הציבורית.
אורי אורבך: בסדר, יש ערוצים מקומיים.
אורי אורבך: קודם כל, המקום הוא מוגבל, ושנית, לשם כך יש היום אתרי אינטרנט בבתי הספר עצמם.
אורי אורבך: זאת אומרת, יכול להיות שהשאיפה המופרזת הזאת להגיע לערוץ 2 ושכל ילד יגיע לכולם, היא דבר שאף פעם אי אפשר יהיה למלא אותו ותמיד זה ייצור תסכול.
אורי אורבך: האפיק צריך להישאר אפיק חינוכי.
דורית באלי: אתה מכיר את המחקר על הנוכחים והנפקדים?
אורי אורבך: כן, אני מכיר אותו.
דורית באלי: יש גם נפקדים גדולים מאוד שאחוז גדול מאוד הוא בני נוער וילדים.
דורית באלי: הם פשוט נפקדים בתוך המערכת התקשורתית.
אורי אורבך: לא, אבל מי אמר שכיוצרים?
מנשה סמירה: אף אחד לא מתכוון שזה ייכנס בדיוק.
מנשה סמירה: אלה חייבים להיות מדדים מקצועיים כאלה ואחרים כדי להעלות את הטלוויזיה הציבורית הפתוחה.
מנשה סמירה: כאשר אני הצבעתי על שתי הרצועות שיש לנו, סרטי סטודנטים וסרטים של תלמידים מצטיינים, הם עוברים איזשהו מבחן מקצועי גם אם זאת רצועה בצהרים.
מנשה סמירה: זאת אומרת, זה לא באופן אוטומטי.
מנשה סמירה: אתה צודק.
מנשה סמירה: זה גם חלק מהחינוך שאנחנו צריכים להטמיע, שזה חייב להיות במדדים מקצועיים ואיכותיים.
מנשה סמירה: כפי שאמרת קודם, לא כל הפקה הופכת להיות סרט.
דורית באלי: קולם של הילדים ובני הנוער לא נשמע בתקשורת.
דורית באלי: זה לא ברמה של היצירתיות אלא ברמה של לשמוע מה יש להם לומר כלפי הדברים שקורים סביבם באיכות הסביבה, בפוליטיקה, במלחמות מסביב, גם בנושא של יהודים וערבים.
דורית באלי: יש להם מה לומר והדברים נאמרים אלא שצריך לשמוע אותם כי הם הופכים להיות האזרחים של העתיד.
דניאלה גרדוש: אנחנו כמעט כל יום מביאים את הילדים האלו שאומרים מה שיש להם לומר.
דניאלה גרדוש: אני לא יודעת אם יש עוד מקום אחר בכל התקשורת שעושה את זה.
דניאלה גרדוש: אני הייתי חולמת לעשות – ואולי זה יכול לבוא דווקא מהכנסת – ערוץ ציבורי לילדים.
דניאלה גרדוש: זאת אומרת, אנחנו חיים בתוך נישה וגם כך יש לנו בעיות צפייה.
מנשה סמירה: יש ערוץ לילדים.
דניאלה גרדוש: ערוץ ציבורי.
מנשה סמירה: יש את הטלוויזיה החינוכית.
דניאלה גרדוש: צריך את הערוץ הזה מהבוקר עד הערב.
דניאלה גרדוש: אני מדברת על ערוץ ציבורי לילדים.
דניאלה גרדוש: זאת אומרת, כל התחנות בעולם, בארצות הנאורות, BBC, דומיהם ואלף ארצות אחרות, יש להן בצד השעה שמקדישים אחרי הצהרים לילדים, ליד זה יש להם ערוץ לילדים.
דניאלה גרדוש: הרי ילדים מלפני עשרים שנים התרגלו שיש להם ערוץ שלהם ומתי שהם פותחים אותו, הוא שם.
דניאלה גרדוש: מאוד קשה להם למצוא אותי.
דניאלה גרדוש: בין זה לזה הם ימצאו את ה-90 דקות שלי ביום או בשבת בבוקר?
דניאלה גרדוש: אני לא רוצה לפגוע, אבל דובר על כך שערוץ 33 יהיה כזה לילדים, אבל זה לא יצא.
דניאלה גרדוש: לכן, הם צריכים את המקום שלהם.
דניאלה גרדוש: אנשים מאוד מפנקים את הילדים בארץ, קונים להם את הצעצועים ואת הכל, את הבגדים הכי יפים, קונים להם טלוויזיה וכולי, אבל מה הילדים רואים – להורים ממש לא משנה.
דניאלה גרדוש: למה הציבור לא דורש את זה מאתנו, מהערוץ הציבורי?
דניאלה גרדוש: אולי הוא התייאש.
דני דנון: אני חולק על המילה האחרונה שלך.
דני דנון: להורים זה משנה ואיכפת להם.
דני דנון: אנחנו כאן לא רק כדי לומר להורים שיטפלו בזה אלא אנחנו גם צריכים להקל על ההורים.
דניאלה גרדוש: באמת בוא נשים את זה בסוגריים.
לימור בן שושן: אפשר לתת להורים כלים נוספים.
דניאלה גרדוש: אני אומרת להרחיב את המקום ואצלנו זה מקום טבעי.
דניאלה גרדוש: להרחיב אותו ושיהיו יותר שעות ולעשות עוד יותר ממה שאנחנו עושים עכשיו.
דני דנון: אני רוצה לסיים את הישיבה.
דני דנון: האווירה הייתה נחמדה וקלילה יותר מאשר בכנסת.
דני דנון: אנחנו לא ממהרים ולא רבים.
דני דנון: אפשר לנסות להעתיק את השולחן העגול הזה גם לכנסת.
דני דנון: אני רוצה להזכיר את הדגשים שנאמרו כאן כדי שנעקוב אחריהם.
דני דנון: הוועדה לזכויות הילד רואה חשיבות בחשיפת הילדים והנוער למידע ולתקשורת וקוראת למשרד החינוך לחזק ולהמשיך בפעילות חינוכית הקשורה באוריינות תקשורתית.
דני דנון: הוועדה קוראת להסדרה עצמית של מערכות החדשות בשידורי חדשות בשעות בהן צופים ילדים.
דני דנון: הוועדה רואה חשיבות בהגדלת היצע השידורים והתוכניות האקטואליות הקשורות לילדים.
יובל גוז'נסקי: ברשותך, אני מבקש להוסיף עוד משהו.
יובל גוז'נסקי: אני חושב שאפשר לנסות לקרוא קריאה יותר מחייבת ואני יודע שגופים פרטיים קשה מאוד לחייב אותם, אבל רשות השנייה, בכל זאת יש לה איזשהו סוג פיקוח.
יובל גוז'נסקי: באתר האינטרנט שלהם, שיעשו מהדורה לילדים.
יובל גוז'נסקי: זאת אומרת, אין סיבה שהם לא יפיקו תת חדשות.
דני דנון: אמרתי הגדלת היצע השידורים והתכניות הקשורות לילדים, כך שזה כולל את זה.
לימור בן שושן: כמו שאנחנו רואים, מי שבסופו של דבר עוצר את הילדים נכון להיום אלה ההורים וצריך לתת להם כלים.
לימור בן שושן: כמו שאתם מסמנים את התוכניות, אפשר באמצעים טכנולוגיים לעשות כפי שנהוג בארצות הברית, שם שמים שביב שאפשר לחסום באמצעותו שידורים מסומנים.
לימור בן שושן: אפשר גם לעשות את זה רגולטיבית.
נעה אלפמט-לפלר: יש אפשרות לחסימת ערוצים ותוכניות.
דניאלה גרדוש: הילדים לא יודעים לעשות את זה.
אורי אורבך: צריך לבקש את הסיסמה מהילדים.
לימור בן שושן: אפשר לחייב את יצרני הטלוויזיה למכור רק כאלה.
דני דנון: אנחנו נוסיף להחלטה משפט האומר שהוועדה קוראת לחזק את המיזם המשותף ברשות השנייה ובמשרד החינוך בנושא אוריינות תקשורתית.
דני דנון: אנחנו בוועדה נמשיך לעקוב אחרי הנושא.
דני דנון: אני מתכבד לפתוח את הישיבה של הוועדה לזכויות הילד בנושא הצעת חוק הנוער (טיפול והשגחה) (תיקון מס' 18) (צילום קטין), של חבר הכנסת אלי אפללו, עם מציעים נוספים.
אורי אריאל: לא נעשו מאמצים, זה לא שהמאמצים לא צלחו.
דני דנון: זו פרשנות, אבל בפועל ניתן היה לזהות את הילדים וזו הפגיעה בהם, ולכן נולד החוק.
דני דנון: אבל החוק, בנוסח הקיים שלו, ופה הבעייתיות, דיבר על איסור של צילום, בניגוד לשידור.
דני דנון: איסור צילום זה דבר גורף מאוד, יש לו השלכות רוחב שאני לא חושב שהמציעים חשבו עליהם בכלל, זה גם כולל צילום בחתונות, צילום במסיבות סיום, צילום באינטרנט וצילום במצלמות טלפון---
אבי אפללו: זה לא נכון.
אבי אפללו: אני אתקן, ברשותך.
דני דנון: אני תיכף אתן לך, חבר הכנסת אפללו, כי אתה ראשון המציעים, ואני רואה חשיבות ופתח להגיע להבנות ולקדם את החוק ולעשות את ההפרדה המתבקשת בין צילום לבין שידור.
דני דנון: אז אני רוצה לבקש מחבר הכנסת אלי אפללו.
אבי אפללו: תודה, אדוני היושב ראש, חברי הכנסת, אורחים נכבדים.
אבי אפללו: בדיוק כמו שאמרת, המטרה היא לא לפגוע, לא בצלמים ולא באף אחד אחר.
אבי אפללו: אנחנו באים כולנו להגן על הקטינים ואם צריך לשנות בצורה כזאת או אחרת את החקיקה, כדי להתאים אותה, אין לי ספק שאנחנו נרצה ובשביל זה אנחנו דנים בוועדה וכבר דנו בוועדה ושמענו הערות ואני אשמח לשמוע עוד הערות כדי שנוכל לתקן.
אבי אפללו: אין לנו שום כוונה, אני אומר את זה לכל האורחים הנכבדים שנמצאים פה, להכביד, אלא לשמור על האינטרס של הילדים.
אבי אפללו: לי, ואני חושב שלכל האנשים הנוכחים פה, יש אינטרס זהה, רק שלצערנו הרב לפעמים יש דברים שלא נחקקים בחוק או שבאופן כזה או אחר היו קיימים ולא היו ברורים.
אבי אפללו: אני לא אאריך, כי אנחנו נדון בסעיף-סעיף ו---
שלי יחימוביץ': אתה אמרת שהדברים שנאמרו לא נכונים, כלומר אמרת שזה לא תופס לגבי צילום בבית ספר, במסיבות סיום וכן הלאה.
שלי יחימוביץ': בוא תסביר לנו איך זה לא תופס.
אבי אפללו: חברת הכנסת יחימוביץ, אני מבקש ממך, אל תבקשי ממני מה להסביר, אני אסביר לך---
שלי יחימוביץ': אני רוצה לדעת בשבילי.
שלי יחימוביץ': אני לא רוצה להתנגד למשהו שאני לא צריכה להתנגד אליו.
אבי אפללו: את כבר התנגדת, שמעתי אותך כמה פעמים שהתנגדת.
אבי אפללו: זה לא דיון בינך לביני.
שלי יחימוביץ': אם הדבר הזה ירד מהפרק, אז נסתתמו טענותיי בחלק מהדברים.
דני דנון: אנחנו כרגע בשלב---
אבי אפללו: זה לא---
שלי יחימוביץ': זה ענייני.
אבי אפללו: אני יודע, אבל לגופו של עניין.
דני דנון: חבר הכנסת אפללו, אנחנו בשלב מקדמי כרגע, שלא דנים בסעיפים.
דני דנון: גם התיקונים שקיבלנו מה---
אבי אפללו: אני חייב לענות למה שחברת הכנסת יחימוביץ אמרה.
שלי יחימוביץ': אבל לא רצית לענות לי.
אבי אפללו: אני לא רציתי, כי אני חושב שזה לא ראוי שנשאל אחד את השני את הדברים האלה.
אבי אפללו: כי באמצע הדיון נשאל את כל השאלות.
אבי אפללו: לגופו של עניין אנחנו מדברים לפי סעיף 24 לחוק לנוער ובסעיף הזה יש מצבים מסוימים שהם רואים...
אבי אפללו: בגלל זה הבאנו את החקיקה הזאת, עם מציעים מכובדים שנמצאים כאן, כדי לתקן את המצבים האלה, כדי שנוכל לטפל בהם וכדי שנוכל באמת לשמור על הדבר הכי חשוב, שלום הילד.
דני דנון: מבחינת
דני דנון: כם המשמעות של השידור והצילום, זה לא המהות.
דני דנון: זאת אומרת, אם נמצא את הכלי---
אורלי לוי אבקסיס: זו המהות, זו הצעת החוק.
דני דנון: לא, הצעת החוק היא בעייתית.
דני דנון: יש בעיה עם לשון החוק היום.
דני דנון: השאלה אם אתם רוצים להשיג את המטרה שהצגת, ופה בוועדה נמצא את הדרכים שננסח את זה כך שנגן על הילדים, אבל לשנות מהצילום לשידור.
דני דנון: השאלה כרגע אם מבחינתך זה מקובל.
נירה לאמעי-רכלבסקי: פרסום.
דני דנון: כן, פרסום, שידור פלוס.
שלי יחימוביץ': אם אנחנו משנים מצילום לשידור...
דני דנון: הגב' נירה לאמעי-רכלבסקי, היועצת המשפטית של הוועדה, בקצרה.
דני דנון: יש פה הבנה לגבי לשון החוק ולגבי ההתחייבות שנתנו.
נירה לאמעי-רכלבסקי: למען הסר ספק, התיקון מתייחס לנסיבות המפורטות בסעיפים 24(א)(1)(א) עד (ח) בחוק הנוער (טיפול והשגחה), וזה לא כולל חתונות.
נירה לאמעי-רכלבסקי: הנסיבות הן אלה שכתובות, לא שינינו אותן, להיפך, אפילו צמצמנו אותן.
נירה לאמעי-רכלבסקי: בכל מה שקשור לעבירות אלימות, אם זה בקשר לתאונות דרכים, פגיעת איבה או מעשה טרור, אנחנו החרגנו את זה מהחוק, כך שמדובר אך ורק בקטין שהובא בפני בית משפט, פקיד סעד שפעל או פועל לגבי הקטין לפי חוק זה, הקטין ניסה להתאבד או התאבד, דבר שיש בו כדי לייחס לקטין עבירה או שחיתות מידות, הקטין הוא בן משפחתו של אדם שמייחסים לו עבירה של שחיתות מידות, נעברה בקטין עבירת מין, אלימות, התעללות, או עבירה בידי אחראי עליו.
אורלי לוי אבקסיס: אז חצי מהעבריינים לא יתועדו כי יש להם ילדים קטינים.
אורלי לוי אבקסיס: זו בעיה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אני מדברת על הנסיבות.
נירה לאמעי-רכלבסקי: החוק מדבר כרגע, וגם במסגרת התיקונים בהצעת החוק, על פרסום שיכול להביא לזיהוי של הקטין.
נירה לאמעי-רכלבסקי: כלומר אם הולך עבריין מוכר ולוקח איתו בכוונה את הילד שלו כדי לא לצלם, התמונה הזאת בעיקרון יכולה להיות משודרת, אם את הקטין אי אפשר לזהות, בנסיבות כאלה או אחרות.
דני דנון: אבל החוק הזה לא עובד.
דני דנון: זו הנקודה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: יש פה שני עניינים.
נירה לאמעי-רכלבסקי: עניין הזיהוי שלא עבד ו---
דני דנון: אנחנו נשנה אותו ונגרום לכך שהוא יעבוד.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אני רוצה לדבר על הנוסח.
נירה לאמעי-רכלבסקי: שמתי על שולחן הוועדה הצעות נוסח שמסומנות בצהוב ובעוד סימון אחר, שנעשו על הצעת החוק המקורית.
שלי יחימוביץ': יש לי שאלה.
שלי יחימוביץ': אני באמת רוצה להבין.
שלי יחימוביץ': יש כמה דברים שאני מתנגדת להם---
אורי אריאל: אולי אפשר לדבר ואז---
שלי יחימוביץ': אני רוצה לדעת מה...
שלי יחימוביץ': אז תסביר לי אתה---
דני דנון: אני רוצה להמשיך עם המציעים ואולי, חברת הכנסת יחימוביץ, תקבלי את התמונה המלאה.
דני דנון: חבר הכנסת אורי אריאל ואחר כך חבר הכנסת אורלב.
אורי אריאל: כפי שאמר היושב ראש ואחרים, החוק נולד מזה שהתקשורת לא מקפידה על מה שהיא הסכימה בדיונים פה.
אורי אריאל: אין טשטוש ואין עבודה נכונה בכלי התקשורת שאתם מייצגים.
אורי אריאל: היתה הסכמה שהיו פאולים לא מעטים.
אורי אריאל: זה לא תמיד ככה, והרבה פעמים זה בסדר, אבל פעמים רבות שזה לא בסדר.
אורי אריאל: אני אתייחס קודם כל לזה.
אורי אריאל: אחרי זה אני אעבור, חברת הכנסת יחימוביץ, גם לדבר השני, שאולי יותר מעניין אותך.
יצחק קדמן: זה סעיף (א) לחוק.
אורי אריאל: אם דר' קדמן חושב שזה נכון, ואני מציע לשאר החברים גם להסכים על מה שמוסכם ולא לתלות אחד בשני, כי הדאגה לקטינים משותפת פה לכולם, אני לא יותר דואג להם מכל אחד אחר בחדר הזה, אם היה אפשר להסכים ולקדם את זה, זה בעיניי רווח גדול.
אורי אריאל: אני אומר כל בוקר אל תביאנו לא לידי ניסיון ולא לידי ביזיון.
אורי אריאל: יש דברים שאתה אומר, אל תכניס מישהו לניסיון כזה שסופו ביזיון, זה ברור, אז אני לא אומר פה.
אורי אריאל: אני לא יודע את התשובה, אבל אני מציע שגם אם נפריד בין שני הסעיפים, שיהיה לנו פה צוות שכן יחשוב האם אפשר לשנות ולמזער נזקים ושעדיין תהיה תקשורת.
אורי אריאל: אני לא בא להגיד שלא תהיה תקשורת, ואני מאוד מבקש, אם אפשר, כמה שאפשר, לנטרל את הוויכוח הזה.
אורי אריאל: זה לא הוויכוח, אין פה עכשיו הצעה לנטרל את התקשורת, אלא יש הצעה שיכולה להשתנות.
אורי אריאל: רק אני מבקש שלא נגיע למצב שעוד פעם יגידו 'בואו נביא הצעה' וזה יהיה בעוד שנתיים.
אורי אריאל: אפשר אחרת, אבל אתם התבקשתם ואני עדיין מבקש שאם יש לכם הצעות ברוח הזאת, פחות או יותר, מי שמסכים לה, שיביא הצעה אחרת.
אורי אריאל: יש לכם עורכי דין, ויש לכם ראש ויש לכם צוותים, תביאו הצעה, תגידו 'זה לא כך', 'זה לא טוב', 'אבל יהיה כך', טוב, בואו נדון בזה, בבקשה.
דני דנון: חבר הכנסת זבולון אורלב, בבקשה.
זבולון אורלב: נקודת המוצא, כפי שהתקיימו הדיונים בהכנה לקריאה ראשונה בקדנציה הקודמת, היתה התמונה שהיא מאוד ברורה ושלא היתה עליה מחלוקת, שבמצב הנוכחי נגרמו נזקים שלא ניתנים לתיקון לקטינים, עקב פרסום כזה או אחר שהביא לזיהויים.
זבולון אורלב: הדברים האלה ברורים וחדים.
זבולון אורלב: כלומר, במצב החוקי הנוכחי אנחנו עומדים מול מציאות שבה לקטינים נגרמו נזקים חמורים שלא ניתנים לתיקון.
זבולון אורלב: לא ניתנים לתיקון.
זבולון אורלב: אם הסביבה והחברה והכיתה והתנועה יודעת, לא יעזור שום דבר, עם זה הולכים כל החיים.
זבולון אורלב: וגם אם הוא עובר דירה, זה עובר איתו הלאה.
זבולון אורלב: כלומר מדובר פה בנזק שאדם ישא אותו כל ימי חייו.
נירה לאמעי-רכלבסקי: זו רשימה קיימת בחוק מאז שהוא חוקק.
זבולון אורלב: נדון עליה, נראה אם כל מקרה זיהוי כאן גורם נזק או לא גורם נזק.
זבולון אורלב: בכל מקום שזה גורם נזק, ואני אומר שוב שזה נזק לכל החיים, עליו צריכים לדבר, לצמצם את זה לאותם מקרים.
שלי יחימוביץ': אותם דברים שבהם ברור שחל נזק אם אתה שם את תמונתו של הקטין, או זיהויו בכל דרך אחרת, האם אז אתה מבקש שלא לאפשר למצלמות להיכנס לשטח?
שלי יחימוביץ': או שאתה מבקש להדק את איסור הפרסום?
זבולון אורלב: אני אסביר לך.
זבולון אורלב: אני רוצה להגיע לתוצאה מאוד ברורה, שלא יהיה פרסום של אותו נער.
שלי יחימוביץ': אתה יודע מה שאלתי.
זבולון אורלב: אז אמרתי, לקריאה הראשונה, נכון, הלכנו לאיסור פרסום.
זבולון אורלב: אם יתקיים פה דיון ויתברר שאפשר להגיע לאותה תוצאה בדרך אחרת, אמר את זה גם חבר הכנסת אפללו ואמר את זה, נדמה לי, גם חבר הכנסת אוריאל וגם אני אומר לך את זה.
זבולון אורלב: .. לנו אין עניין, אגב, יש לנו עניין שתקשורת כן תדווח על המעשה.
זבולון אורלב: אנחנו חושבים שזה חשוב לדבר, שאם קרתה פגיעה מינית בקטינים, יש לנו עניין שזה יפורסם, כי הפרסום של זה והעלאת המודעות והשמת העניין על סדר היום זה דבר חיובי.
זבולון אורלב: על זה בואו נדבר.
זבולון אורלב: אני מסכים, כדי להגן על קטינים אחרים שזה לא יקרה, צריך לשים את זה על סדר היום של החברה ולדבר על זה שהיתה פגיעה במקום מסוים.
זבולון אורלב: אתה יודע?
זבולון אורלב: לא במקום מסוים, כי אולי זה חלק מהזיהוי, אבל צריך לדבר.