GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דני דנון: מצב של אבל כשיושבים שבעה מגיעים המון אנשים ומחבקים את המשפחה ועוטפים אותה בחום ואהבה ואחרי זה יש את השלושים, ובשלושים עדיין מבקרים ועדיין יש יחס חם ואוהד של הסביבה.
דני דנון: אחר כך יש את יום השנה שמציינים אבל לאחר מכן נשארים לבדם האנשים האבלים.
דני דנון: אני חושב שזה המצב היום מהדוח שקיבלנו ממרכז מידע ומהעדויות מהספר שקראנו היום נשארו ילדים לבדם.
דני דנון: למרות הניסיונות, שורה תחתונה יש לנו בעיה קשה והנתונים הם בעייתיים מאוד.
דני דנון: עצם העובדה שמתוך כמעט כ-4000 ילדים שעזבו את בתיהם, 30% נתקלים בקשיים יומיומיים בנושא של קבלת סמכות הורית, בנושא של לימודים, מבחני בגרות.
דני דנון: אלה נתונים, זו לא הרגשות, זה לא שמועות.
דני דנון: אלה נתונים של תיקי רווחה, של פתיחת תיקים במשטרה, של דברים מאוד מאוד מטרידים.
דני דנון: אז אנחנו במסגרת הדיון קודם כל נשמע את הגורמים שנוגעים בדבר.
דני דנון: אני בהזדמנות הזאת להודות ליוכי סימנטוב שמופיעה בוועדה בנושאים נוספים אבל יחד איתנו הרימה את היום הזה שהוא יום חשוב מאוד.
דני דנון: אנחנו ננסה לקבל סקירה על המצב היום כמו שהוא בלי לטייח את העובדות.
דני דנון: העובדות הן קשות.
דני דנון: לאחר מכן אנחנו נשמע, אני רוצה לברך גם את בני הנוער שהגיעו אלינו.
דני דנון: קיבלתם יום חופש להגיע לפה?
דני דנון: אז אני רוצה לבקש מהגברת יוכי סימנטוב מהשירות הפסיכולוגי של משרד החינוך לפתוח, לתת לנו סקירה קצרה ומיד לאחר מכן לראות את המצגת של דנה.
דני דנון: קודם חנה שדמי מנהלת שירות שפי של משרד החינוך בבקשה.
חנה שדמי: אין ספק, 4 שנים אנחנו עוסקים באחד האירועים האנושיים, החברתיים, הלאומיים הקשים מאוד.
חנה שדמי: התערוכה הציגה מימד אחד של זה.
חנה שדמי: ההתערבות של השירות הפסיכולוגי היעוצי נעשתה טרום תהליך ההתנתקות בליווי גם של תמיכה של הצוותים החינוכיים, גם בניסיון לבנות תוכנית שתלווה את הילדים לא רק באזור של ההתנתקות אלא בכל הארץ כדי להבין מה המשמעות של המושג התנתקות ובהתערבויות קבוצתיות ופרטניות במהלך כל הארבע שנים האלה.
חנה שדמי: השירות הפסיכולוגי יישם ולמד בו זמנית ויצר שיטות שונות של התערבות.
חנה שדמי: היום גם יוצג הספר שהוא סיכום של עבודה של השירות הפסיכולוגי שלומד את התהליכים של ההתערבות של עצמו ומסיק מסקנות.
חנה שדמי: יש פה ידע חדש שהלוואי שלא נצטרך להשתמש בו אבל בהחלט ידע מאוד משמעותי מבחינה טיפולית.
חנה שדמי: אני רוצה להגיד במילה אחת על יוכי, את כל השבחים שאמרת אני רק אתמוך ואומר שלאורך כל הדרך היא עבדה עם הלב ועם הראש ועם כל נים בגוף מתוך תחושה של שליחות והיא תתאר את העבודה בצורה מאוד יפה.
דני דנון: תודה רבה חנה.
דני דנון: קודם כל החבר'ה הצעירים אתם מוזמנים לשולחן.
דני דנון: אנחנו מדברים עליכם אבל אתכם.
דני דנון: זה דיון שאתם שותפים אליו ובזמן שנפתח את הדיון אתם מוזמנים להשתתף בו וחשוב לנו לשמוע לא רק מהמדריכים ולא רק מהמורים אלא לשמוע גם מכם, החבר'ה שאנחנו מדברים עליהם.
דני דנון: יוכי סימנטוב בבקשה.
יוכי סימנטוב: תודה רבה.
יוכי סימנטוב: אני קודם כל רוצה להודות לך חבר הכנסת דני דנון על ההזדמנות להשמיע את הקול של הילדים באמצעות הציורים ואני מקווה שגם נשמע חלק מהם בקול רם.
יוכי סימנטוב: אני רוצה להודות גם לכל השותפים בעשייה.
יוכי סימנטוב: כל המבוגרים שנמצאים פה ממש כולם הם שותפים ואולי זה אפשר לעשות משהו בכל זאת במציאות כל כך מורכבת.
יוכי סימנטוב: מחוז דרום, מנהלת סל"ע, מהות, המשרדים השונים.
יוכי סימנטוב: אני מקווה שאני לא שוכחת אף אחד אבל באמת כולם היו שותפים ועבדנו ביחד.
יוכי סימנטוב: אני רוצה להודות באופן מיוחד לדנה סלמון התרפיסטית שהתגייסה תמיד בכל מקום, רחל סעדה שבאמת בלעדיה כלום לא היה קורה, ועד הרגע האחרון היא עבדה על כל פרט קטן, ולד"ר שי חן גל שלא יכול היה כרגע להיות פה ומר עמוס ספראי מנהל מכללת אמונה שהשאיל לנו את הפנלים.
יוכי סימנטוב: בלעדי זה גם זה לא היה.
יוכי סימנטוב: חשוב לי להזכיר בתחילת הדברים שמדובר באוכלוסייה שברובה היא נורמטיבית.
יוכי סימנטוב: היא נקלעה למשבר והוא מתמשך ומה שחבר הכנסת דנון אמר, השווה את זה לתהליכי אבל זה מאוד נכון.
יוכי סימנטוב: נקלעה למשבר.
יוכי סימנטוב: הוא היה אמור להיות בשלב של איזושהי סגירה.
יוכי סימנטוב: כמו שאנחנו מצפים שאחרי אבל, אחרי שנה אמנם נשאר הכאב אבל הוא לובש מימד של השלמה עם האובדן והוא חלק מהחיים של האדם שאנחנו מצפים שאדם יחזור לחיים הנורמליים שלו עם האובדן מתוך השלמה כואבת איתו.
יוכי סימנטוב: מה שפה פחות קרה אולי בגלל המציאות הייחודית של מגורים זמניים והקשיים שנמצאים ביום יום של האנשים מאוד מקשים על תהליכי התאוששות טבעיים שהיו אמורים לקרות אילו זה לא היה ככה.
יוכי סימנטוב: ארבע שנים אחרי אובדן אנחנו מצפים בכל זאת ליותר תהליכי התאוששות.
יוכי סימנטוב: זה לא שהם לא קיימים.
יוכי סימנטוב: הם קיימים בחלקם.
יוכי סימנטוב: היינו מצפים ליותר.
יוכי סימנטוב: אנחנו חושבים שהמציאות שבה הילדים והמבוגרים נמצאים לא תורמת לתהליך ההתאוששות.
יוכי סימנטוב: הציורים הם חלון להתבוננות בקשיים, בלבטים, לעיתים גם בתהליכי התאוששות.
יוכי סימנטוב: חשוב להבין שלמרות שרוב הילדים נמצאים במחוז דרום הפיזור הוא מעל 280 מוסדות ברחבי הארץ.
יוכי סימנטוב: כדי לתת מענה לכל מי שנזקק אנחנו בכל שנה ממפים את הפיזור הזה.
יוכי סימנטוב: איפה נמצא עד רמה של ילד אחד בבית ספר אנחנו מגיעים ובודקים מול המוסדות את הצרכים ובהתאם לכך בונים את המענים.
יוכי סימנטוב: אנחנו בנינו מנגנון שמאוד מכביד עלינו אבל עוזר לזה שמקסימום משאבים יגיעו לילדים ואכן בכל שנה אנחנו מגיעים לאלפי ילדים.
יוכי סימנטוב: הכוונה היא שלפעמים אותו ילד יקבל גם שתי תוכניות.
יוכי סימנטוב: אם זה למשל תרפיה פלוס תמיכה טיפולית חינוכית שהיא ממוקדת יותר בעניין הלימודי אבל בהחלט מכוונת גם למצבו הרגשי.
יוכי סימנטוב: בתחילת הדרך נתנו תרפיות קבוצתיות לכל הילדים עקב המצב האקוטי שנוצר בגלל העקירה.
יוכי סימנטוב: היתה לנו תחושה שנכון לאפשר מסגרות לעבודה רגשית בתוך בתי הספר.
יוכי סימנטוב: זה היה משהו ייחודי שעשינו אותו מאוד נרחב.
יוכי סימנטוב: בעצם אפשרנו לכל הילדים לקבל קבוצות לעבודה רגשית.
יוכי סימנטוב: זה לא נכון להגיד שכולם קיבלו את זה מיידית אחרי מפני שהילדים היו בתנועה מתמדת איפה שזה היה אפשרי.
יוכי סימנטוב: בכל שנה הגענו, יכול להיות שהמספר הוא מעל 3000 ילדים אבל יכול להיות שהיו מספר ילדים שלא הגענו אליהם בגלל סיבות שונות.
יוכי סימנטוב: למשל בשנה הראשונה ילד עשה לפעמים ארבעה או חמישה מעברים.
יוכי סימנטוב: מאוד קשה אפילו לעקוב איפה הוא נמצא כל פעם.
יוכי סימנטוב: וגם היום התנועה היא לא אותה תנועה.
יוכי סימנטוב: בהחלט הרבה יותר קל להגיע אליהם והשנה הגענו למשהו כמו 2400 ילדים.
יוכי סימנטוב: שנה שעברה למעל 3000 ילדים.
יוכי סימנטוב: אני שוב אומרת זה לא בהכרח שכל ילד וילד שיצא מגוש קטיף קיבל את הטיפול.
יוכי סימנטוב: זה יכול להיות שאותו ילד קיבל שני סוגים של טיפולים.
יוכי סימנטוב: ויש ילדים שכבר לא צריכים.
יוכי סימנטוב: ואני אתמול דיברתי עם בני הנוער שהבאנו לפה.
יוכי סימנטוב: חלקם אמרו המצוקה חריפה אתם חייבים להמשיך לטפל.
יוכי סימנטוב: חלקם אמרו רובנו בסדר, אתם לא צריכים לטפל בכולנו.
יוכי סימנטוב: טפלו במי שצריך.
יוכי סימנטוב: זאת אומרת אנחנו משתדלים לבדוק היום מה צריך ובהתאם לזה לתת.
דני דנון: מה הבעיות?
יוכי סימנטוב: הבעיות.
יוכי סימנטוב: קודם כל אני רק אוסיף ואומר שהעבודה בתוך בתי הספר מאוד הוכיחה את עצמה.
יוכי סימנטוב: היא מפחיתה סטיגמטיות, היא מאוד זמינה והיא פחות מעוררת התנגדות.
יוכי סימנטוב: המגמות המרכזיות שלנו היום הן (א) לתת מענה אישי יותר בעצם לצורך (ב) לחלק מהילדים להפוך אותם לעוזרים לילדים צעירים יותר ובגלל זה התחלנו השנה פרויקט חונכות שמטרתו היא להפוך את בני הנוער, הילדים גם למסייעים כי יש מספיק מחקר על זה, יש מספיק ספרות על זה, שכאשר אדם עוזר זה עוזר לו ומקדם אותו.
יוכי סימנטוב: הבעיות הן כמו שכתוב במסמך וכמו שנאמר כבר אצל חלק מבני הנוער קשיים עדיין בלימודים בהחלט, ביכולת להסתגל ולעשות את המטלות ההתפתחותיות הטבעיות שלהם.
יוכי סימנטוב: זה ללמוד בבית ספר, לעשות באופן סדיר להיבחן וכולי.
יוכי סימנטוב: דבר שני נתקלנו וזה גם שוב כתוב במסמך, בעיות בסמכות הורית.
יוכי סימנטוב: בעיות באמון במדינה.
יוכי סימנטוב: שוב אני אומרת, אני לא מדברת באופן גורף על שום דבר.
יוכי סימנטוב: צריך להסתכל ולראות בכל מקום זה קצת שונה.
יוכי סימנטוב: ילדים שלא קיבלו עזרה מיידית בהתחלה הן בגלל המעברים התכופים והן בגלל שהאידיאולוגיה של המקום היתה לא כל כך לקבל עזרה פסיכולוגית, דבר שהשתנה מאוד מאוד בשנים האחרונות והיום יש הרבה יותר פתיחות, אז הם אולי טיפה במקום פחות מתקדם.
יוכי סימנטוב: עדיין המבוגרים בקשיים וצריך לזכור שכדי לעזור לילדים צריך לעזור למבוגרים.
יוכי סימנטוב: כי הילד הוא מראה של המצב של ההורה שלו.
יוכי סימנטוב: אם ההורה במצוקה יראו את זה על הילד.
יוכי סימנטוב: ואנחנו גם שמענו מילדים בסיורים, שאלנו פעם ילד שסיפר על מצוקות, אתה מספר להורים שלך?
יוכי סימנטוב: הוא אמר, לא, מה פתאום, יש להם מספיק צרות.
יוכי סימנטוב: למה שאני אספר להם.
יוכי סימנטוב: מדובר בילד בן 11 שאמר את זה.
יוכי סימנטוב: ברגע שיש היפוך תפקידים וילד הופך להיות ילד הורי זה לא מצב טוב.
יוכי סימנטוב: אז יש בעיות בכיוון הזה של הקרנה של הבעיות של המבוגרים של הפרנסה, של המגורים שמאוד מקשים.
יוכי סימנטוב: אם יש בעיה של חוסר תפקוד בוודאי יש לה השלכות על לפעמים חלילה שעלולות להתדרדר להתנהגויות סיכון.
יוכי סימנטוב: זה פחות או יותר.
יוכי סימנטוב: שולה אם את רוצה להוסיף משהו.
יוכי סימנטוב: שולה היא הפסיכולוגית מנהלת השירות הפסיכולוגי חינוכי בנחל שורק.
יוכי סימנטוב: אז תוסיפי עוד מילה אם את רוצה.
יוכי סימנטוב: ושם דווקא הילדים קיבלו עזרה מיד אחרי העקירה מגוש קטיף והם קיבלו ממש עזרה רציפה מהתחלה.
יוכי סימנטוב: יש מקומות שהעזרה הגיעה מאוחר יותר בהתאם ליכולת ההכלה של האנשים.
שולה ביין: קודם כל תודה ליושב ראש שהזמין אותי.
שולה ביין: אנחנו באמת נמצאים במקום אחר היום.
שולה ביין: הטיפול אצלנו במועצה התחיל בשלב מאוד מוקדם.
שולה ביין: הקהילה גם הגיעה כקהילה מאוד מאוד אחידה מסודרת מלוכדת.
שולה ביין: ערכנו טיפולים קבוצתיים בבתי הספר בעיקר.
שולה ביין: היום אין לנו טיפולים קבוצתיים.
שולה ביין: החלטנו שהיום אנחנו נותנים מענה אינדיווידואלי.
שולה ביין: מנסים לאתר את הצרכים הייחודים של כל ילד וילד, כל משפחה ומשפחה, גם הגירוש, גם הטלטלות, גם הצפיפות בדיור, הם באו ממקום מסוים והן משפחות בואו לא נשכח של שמונה עשרה נפשות שגרים פתאום בקרווילות.
שולה ביין: זה מוציא החוצה המון קשיים שבחלקם זה לטובה שהם יצאו החוצה אבל שהיו קיימים ולא כל כך נתנו עליהם את הדעת והם יצאו עכשיו החוצה ואנחנו עכשיו בקטע של לטפל במשפחות מסוימות וילדים ובעיקר נוער.
שולה ביין: היום הבעיה המרכזית שלנו היא באמת עם הנוער בעיקר בגלל אובדן האמון לא רק במדינה אלא בזולת בכלל.
שולה ביין: ואובדן אמון בזולת נותן איזושהי תחושה של בדידות, של אני לבד, אין מי שיכול לתמוך בי, אין מי שיכול להאכיל אותי, אני לבד בעולם וזו תחושה ברמה האישית גורמת להמון חוסר ביטחון וגם אם אני מסתכלת ברמה המדינית, יש לנו המון קשיים לקראת יום העצמאות, אנחנו נתקלים בהמון קשיים איך לחגוג, מי חוגג.
שולה ביין: האוכלוסייה פתאום מתחלקת לנו לכל מיני קולות.
שולה ביין: אנחנו היום במקום הזה שלנסות איכשהו להחזיר את האמון של החבר'ה האלה אחד בשני, כעבודה של המועצה, ובמדינה, וברמה הפרטנית במשפחות, שכל הגירוש וכל הטלטלות הוציאו המון המון קשיים.
יוכי סימנטוב: אנחנו רואים הרבה בקשות לעבודה פרטנית.
יוכי סימנטוב: הילדים שלא התאוששו דורשים עבודה אינטנסיבית יותר.
יוכי סימנטוב: זה מאוד חשוב להגיד ואולי דנה תציג את דבריה.
דני דנון: אנחנו ניתן לדנה לדבר.
דני דנון: אני רוצה גם את עמירה חיים מנהלת מחוז דרום של משרד החינוך לשמוע ממך עמירה לגבי מה קורה בתוך מערכת החינוך מבחינת בעיות של נוכחות ובעיות של לימודים.
דני דנון: נראה את המצגת ואז נפנה אלייך.
דנה שלמון: צהריים טובים.
דנה שלמון: אני קיבלתי בעצם את המינוי לפני חודשיים בערך.
דנה שלמון: תמונת מצב של המצב היום.
דנה שלמון: אני נפגשתי עם כשמונים ילדי ובני נוער ממפוני גוש קטיף וצפון השומרון.
דנה שלמון: הסדנאות הטיפוליות בעצם לא רצינו לבוא פעם אחת.
דנה שלמון: היה מאוד חשוב שבני הנוער ירכשו אמון גם בזה שאני מגיעה עוד פעם ועוד פעם וגם לראות מה הם יוציאו אחרי שבוע ושבועיים.
דנה שלמון: בעצם בואו נתחיל נראה.
דנה שלמון: אז קודם כל אני רוצה להגיד תודה ליוכי כמובן ושי חן גל על ארגון הפרויקט, לנועה טל אוצרת התערוכה, למדריכים שלי שככה הסתכלנו כולנו על הציורים, ד"ר רונית פלוטניק היא פסיכולוגית חינוכית התפתחותית ויוני שור תרפיסט באמנות ועינת לאור פענוח ציורי ילדים.
דנה שלמון: אני רוצה להתחיל בעצם בתיאור שמראה את המצב של הילדים היום.
דנה שלמון: אפשר לראות קודם כל את הילדה, דיברת על הבדידות.
דנה שלמון: הילדה שככה עומדת לבד וחושבת בעצם לאן היא הולכת.
דנה שלמון: דרך אגב גם מיכל וימר שעשתה מחקר טרום התנתקות גם אמרה שהילדים אמרו לאן בעצם אנחנו הולכים.
דנה שלמון: עבדה על הדמות הזו בערך שעה.
דנה שלמון: איך אני נראית ולאן אני הולכת.
דנה שלמון: אפשר לראות את כל השכבות ומעליהן את הגוש, את הכובד של ההתנתקות מעליה.
דנה שלמון: אני רוצה להראות את זה אין.
דנה שלמון: מאוד אפשר לראות את מה אין כרגע.
דנה שלמון: את מה חסר להם.
דנה שלמון: וזה בעיקר הבית.
דנה שלמון: אני יכולה להגיד שמשמונים בני נוער שנפגשתי איתם יש לי ציור משפחה אחת.
דנה שלמון: זה מאוד משקף את זה שבעצם המשפחה היא במשבר.
דנה שלמון: ציור המשפחה זו משפחה שלקחה את הכסף, קנתה משק, ואמרה אני רוצה להתנתק גם מהנושא.
דנה שלמון: יש לזה כמובן מחירים אבל יש משפחה.
דנה שלמון: דרך אגב גם הציור מאוד חזק.
דנה שלמון: הילד כתב באסה, באסה, באסה.
דנה שלמון: כאילו הוא לא מנותק מהרגשות, הוא לא מנותק מהמחיר שהמשפחה שילמה לצאת מיישוב מאוד קהילתי.
דנה שלמון: הוא ממש צייר על כל דמות את העצב שלה, את מה היא הפסידה, את האובדן.
דנה שלמון: אבל עדיין יש תיאור של משפחה.
דנה שלמון: פה זה המקום היחיד שבו ראיתי את ההבדל בין חילונים לדתיים.
דנה שלמון: החילונים פשוט בפגישה הראשונה בדקה הראשונה עשינו סבב שמות.
דנה שלמון: הם אמרו אני כך וכך, נפל לי פצמ"ר בצד הזה של הבית.
דנה שלמון: אני כך וכך נפל לי פצמ"ר מאחורי הבית.
דנה שלמון: הפצמ"רים כאילו שהם היו אתמול.
דנה שלמון: אצל הדתיים הציורים האלה יצאו רבע שעה לפני שנגמרו שלושת הפגישות.
דנה שלמון: זה הדימוי של הפגישה אצל הפסיכולוג כשהיד על הידית ופתאום אומרים את הדבר הכי חשוב.
דנה שלמון: זה יצא רגעים לפני הסוף כשאפשר לראות גם את הפגיעה של הפצמ"ר בבית ובעצם הבית ההרוס זה הבית ההרוס מההתנתקות.
דנה שלמון: פה אנחנו יכולים לראות את התולעים מתחת לפני השטח.
דנה שלמון: התולעים חיות ועליהן אין שליטה.
דנה שלמון: זה בדיוק המחשבות הטורדניות, הזיכרונות, התסריטים שאנחנו עושים במוח ואין לנו בעצם שליטה עליהם.
דנה שלמון: יש פה שמונים ילדים מכיתה ג' עד י"ב.
דנה שלמון: הציורים האלה הם של ילדים שרובם בית ספר עממי.
דנה שלמון: פה אנחנו ממש יכולים לראות, הילדה באה ואמרה לי יש לי סיוטים.
דנה שלמון: והסיוטים זה הפחד מהפצמ"רים.
דנה שלמון: בשקופית הזאת אנחנו יכולים לראות איך הם מחלקים את החיים.
דנה שלמון: אנחנו מדברים בפסיכולוגיה על מנגנון הגנה של ספליט, שזה מנגנון של השנה הראשונה של החיים, של אני ולא אני, אחר כך זה מתחלק לאני ואימא, אחר כך זה אני אימא ואבא.
דנה שלמון: ואפשר פה לראות גם איך החיים כאילו מתחלקים בעצם.
דנה שלמון: יש פה לפני, יש פה אחרי, ויש פה שבר מאוד גדול.
דנה שלמון: פה ילד שכתב קודם בהווה.
דנה שלמון: ופה הוא כתב איזה חיים טובים.
דנה שלמון: זאת אומרת השקט לא היה.
דנה שלמון: כי ילד צריך משפחה עם בית וביטחון.
דנה שלמון: זה מתחלק לאורך ואחר כך מתחלק לרוחב.
דנה שלמון: בעצם זה כמו המשחק של הסכינים שהיינו משחקים שחותכים את העיגול לכמה חיתוכים.
דנה שלמון: אלה ילדים שבעצם עשו את הקו הוא קו אנכי והוא נותן איזושהי אסרטיביות.
דנה שלמון: לעומת הקו למעלה שאנחנו רואים שזה קו יותר סיפורי, איזה שכבות יש לנו על שכבות, שפה בעצם אנחנו רואים ריק מתחת לשכבות.
דנה שלמון: פה אנחנו רואים מים סוערים מתחת לשכבה.
דנה שלמון: ופה כבר דיברנו עליו.
דנה שלמון: אלה ילדים צעירים עם היסטוריה.
דנה שלמון: עם היסטוריה שבעצם חודרת לחלומות, חודרת לכל החיים.
דנה שלמון: פה אני רוצה להראות איך בשלוש פגישות אפשר לראות שינוי.
דנה שלמון: כמה הם נותנים את עצמם.
דנה שלמון: הנושא של גוש קטיף אצל הילדים זה משיכה דחייה.
דנה שלמון: מצד אחד יש מבוכה ואנחנו לא רוצים לדבר וכבר עברנו את זה.
דנה שלמון: ומצד שני הם מאוד מאוד רוצים לדבר על זה.
דנה שלמון: אנחנו יכולים לראות בציור הראשון איזה רווח יש בתוך הלב ואיזה שבר גדול.
דנה שלמון: שבוע אחרי השבר בעצם מתחבר, ושבוע אחרי לא צריך את כל הסיסמאות הצרכניים של שברת, שילמת, בעצם את כל ההתלהמות והיא עוברת בעצם לציור של געגוע.
דנה שלמון: אנחנו לא רוצים להגיד תשכחו.
דנה שלמון: גוש קטיף מי שהיה שם לא ישכח לעולם.
דנה שלמון: אבל כן אנחנו רוצים לראות שהם יורדים מהסיסמאות שהם לא אישיים.
דנה שלמון: שיהודי לא מגרש יהודי וכל זה.
דנה שלמון: כן אני רוצה לראות שיש את העיבוד הרגשי.
דנה שלמון: בשלוש פגישות אפשר לראות ממש איך זה נראה.
דנה שלמון: פה זאת ילדה שבעצם התחילה בלמה הגירוש עזר.
דנה שלמון: ופה היא כתבה זו פינה לפירוק עצבים.
דנה שלמון: על זה דיברתי על הקטע של אמון שהם צריכים לראות שאני מגיעה כמה פעמים.
דנה שלמון: דרך אגב אמרתי שאני מתל אביב ואני חושבת שזה מאוד הקל עליהם.
דנה שלמון: כי בסך הכול ההורים והמורים הם גם מפוני גוש קטיף.
דנה שלמון: זאת אומרת אם הם צריכים להגיד משהו שהוא לא בקונצנזוס מאוד קשה להם.
דנה שלמון: פינה לפירוק עצבים למשל זה לא לגמרי בקונצנזוס שלהם.
דנה שלמון: וכשהיא ראתה שאני אומרת לה אני רואה שאת מאוד כועסת אז היא יכלה להגדיל את זה לכל הדף.
דנה שלמון: להראות בעצם את סערת הנפש שלה.
דנה שלמון: בפגישה השנייה זה ממש ציור כמו של הלומי קרב.
דנה שלמון: זאת אומרת זה ציור של ילדה שעברה טראומה.
דנה שלמון: דרך אגב זו הטראומה השנייה.
דנה שלמון: כי היא גרה בניצן.
דנה שלמון: ובניצן עופרת יצוקה עברה מעליהם.
דנה שלמון: הציור השלישי היא בסוף הפגישה קרעה אותו.
דנה שלמון: היא מצד אחד ציירה אותו אבל לא יכלה להיות שם.
דנה שלמון: זה הציורים שרוצים היינו לראות יותר אצל המפונים.
דנה שלמון: זה ציורים שאפשר לראות בהם קצת יותר השלמה עם מה שקרה להם.
דנה שלמון: אנחנו יכולים לראות פה ילדה שנתמכת אצל האימא והאימא בוכה.
דנה שלמון: פה היא אומרת, שמח, מאוכזב, עצוב ומתרגש.
דנה שלמון: זה גם אינטגרציה שאנחנו יכולים לראות אצל ילד שהוא מכיל את כל מה שקורה לו בחיים.
דנה שלמון: הוא מכיל את הטראומה, הוא מכיל את הפינוי והוא מכיל גם את הקושי של היום.
דנה שלמון: מצד שני החלק היותר קשה בציור הזה שהילדה עומדת על רגל אחת וזה מאוד מקשה על התנועה.
דנה שלמון: בציור הזה אנחנו יכולים לראות שוב את האינטגרציה, את הקרע והאינטגרציה ביחד.
דנה שלמון: זה מה שאנחנו רוצים לראות אצל הילדים.
דנה שלמון: פה אנחנו יכולים לראות איך היתה עלייה והיתה ירידה והילדים בסך הכול הם בלי כפות ידיים אבל בסך הכול נראים יושבים טוב על הדף.
דנה שלמון: פה אנחנו יכולים לראות את הפינוי לעומת החיים שלי עכשיו.
דנה שלמון: אבל גם שוב אפשר לראות את שני הדברים.
דנה שלמון: הילד יכול להכיל את כל מה שהחיים זימנו לו ופה שוב אפשר לראות את החיבור של שני הדברים.
דנה שלמון: לסיכום אני חושבת שצריך להמשיך לפחות עד הגעה לבתי קבע.
דנה שלמון: שזה חלק מאיזושהי ישיבה בבית קיים כי כרגע להרבה מאוד מהילדים גם נורא חשוב להגיד שיש הבדל בין הדיבור שלהם לבין הציור שלהם.
דנה שלמון: כמו שראינו בפצמ"רים.
דנה שלמון: הילדים שציירו את הפצמ"רים לא אמרו אף מילה על פצמ"רים.
דנה שלמון: לקדם עבודה עם ההורים אני חושבת שזה מאוד חשוב.
דנה שלמון: ולעודד ריבוי דעות כי זה בעצם מה שפותח את הלב ואת האינטגרציה.
דנה שלמון: תודה רבה.
דני דנון: תודה רבה דנה.
דני דנון: אני רוצה מפה ללכת לדברים היותר קשים.
דני דנון: ראינו את הנתונים האלה של הילדים.
דני דנון: אני מפנה את הכיוון למשרד החינוך, מנהלת סל"ע, משרד העבודה והרווחה.
דני דנון: מה נעשה היום ומשיחות רגע שערכנו אני יודע שהבעיה העיקרית היא שאין מחשבה ארוכת טווח.
דני דנון: המחשבה היתה אוקיי עקורים, תוך שנה, שנתיים יתאקלמו והבעיה תיפתר ואנחנו כבר ארבע שנים שהאנשים גרים במבנים זמניים, חלקם בקרווילות.
דני דנון: זה עלול לקחת עוד מספר שנים.
דני דנון: אני רוצה לשמוע מה נעשה היום אצלכם ובייחוד מה קורה היום מבחינת התכנון רב שנים.
דני דנון: למרות שאני אישית וכל חברי הוועדה לא היינו רוצים שהנושא הזה יימשך עוד שנים ושלא יעברו לבתי קבע אבל מהיכרותנו את המציאות שבה אנחנו חיים יכול להיות שזה יהיה המצב.
דני דנון: פה אני שומע כל שנה מחדש על תקנים, תקציבים, הדברים האלה כרגע תלויים באוויר.
דני דנון: אז אני רוצה לבקש קודם מעמירה מנהלת מחוז דרום להציג את הדברים.
דני דנון: ואחרי זה למנהלת סל"ע.
עמירה חיים: כל הליווי של הפינוי מגוש קטיף היה מאוד מאוד מאורגן ומסודר מבחינת מחוז דרום של משרד החינוך שתכנן את כל הטיפול כאשר כל מה שהוצג עכשיו זה חלק מהפעילות של משרד החינוך.
עמירה חיים: צריך את זה להבין.
עמירה חיים: הפעילות של משרד החינוך היתה מחולקת לשלושה היבטים.
עמירה חיים: היבט אחד תמיכה ריגושית שהוצגה עכשיו, זה משרד החינוך ומי שבפועל נמצא בשטח מול האנשים אלה נציגי שפי שהם היועצים הבכירים והיועצים של מוסדות החינוך שהם השליחים של המטה בתוך השטח שהם אלה שליוו ומלווים היום ביומיום את מה שגם הוצג היום כך שזה חלק אינטגרלי מתוך העשייה של משרד החינוך.
עמירה חיים: היבט שני זה ההיבט הלימודי והתמיכה הלימודית והליווי הלימודי שהוא מאוד חשוב כשמירה על רצף, כניסה לשגרה שגם לה יש עוצמה מאוד רצינית, וההיבט השלישי זה ההיבט של התמיכה בעיקר בבני הנוער בנושא החברתי והקייטנות שאנחנו נתנו בקיץ ועדיין אנחנו ניתן.
עמירה חיים: יושב לימיני זאב אלדר שהוא המפקח שליווה את התלמידים והמורים בגוש וממשיך היום ללוות את אותם תלמידים היכן שהם נמצאים.
עמירה חיים: אנחנו נתנו לו את המשימה להמשיך וללוות אותם והוא עושה את זה במסירות עליונה וכך גם הצוותים האחרים.
עמירה חיים: לגבי ההיבט הריגושי אני חושבת שכאן פורט רבות וזה היבט שאנחנו נמשיך ללוות אותו.
עמירה חיים: רק לאחרונה תוקצבנו דרך משרד ראש הממשלה באיזשהו סכום לעוטף עזה ואנחנו נמצאים בדיון לקראת קבלת סיוע כספי להמשך.
דני דנון: התקציב הזה הוא ברור או שכל פעם יש איזושהי גיחה תקציבית כנגד ארגונים.
דני דנון: ראיתי פתאום הגיעו עוד 2 מיליון שקלים, פתאום עוד מיליון שקל.
דני דנון: ואני מברך על כל שקל שמגיע אבל זה נראה לי אקראי ובעייתי.
עמירה חיים: העניין הוא שיש תכנון כולל.
עמירה חיים: אני הייתי בישיבה אצל מנכ"ל משרד החינוך לפני מספר ימים כאשר הצגתי לו את הצרכים במשוואה הבאה.
עמירה חיים: קודם כל קיבלתי את ברכת הדרך אבל הכסף עוד לא נמצא.
עמירה חיים: אתה יודע שהכסף מגיע במנות.
עמירה חיים: עוד אין אישור תקציב וכולי.
עמירה חיים: ההחלטה לגבי ההיקף התקציבי הנדרש להיבטים שאני אמרתי, ההיבט הרגשי, הלימודי וההיבט החברתי, הצורך וההכרה קיימים.
עמירה חיים: גם הכסף יגיע.
עמירה חיים: כבר אני אומרת שלשנה הבאה אנחנו ערוכים כאן עם תוכנית מאוד מאוד מסודרת מה הצרכים שלנו ומה אנחנו ניתן.
עמירה חיים: אני כבר אומר לך שמבחינת הצרכים הלימודיים אנחנו נתנו היקף אדיר, ממש גדול של סיוע לימודי לתלמידים בחלוקת כיתות לחלקי כיתות כדי לתת מענה לכל זרם ולכל כיתת לימוד הרבה מעבר למה שהוקצה על ידי משרד החינוך.
עמירה חיים: מחוז דרום מתקציבו גם בהעדפה מתקנת מאוד מאוד ברורה מסייע לילדי המתנתקים מתוך הבנה שאנחנו צריכים ללוות את האוכלוסייה בצורה ברורה.
עמירה חיים: אני רוצה לשבר את האוזן.
עמירה חיים: הציגה כאן פסיכולוגית של מועצה אזורית שורק שיש שמה 295 ילדים שנמצאים במגורי קבע.
עמירה חיים: חלקם בזמני חלקם בקבע.
עמירה חיים: יש להם אופק.
עמירה חיים: התכוונתי לזה שיש להם את האופק של מגורי הקבע.
עמירה חיים: הם יודעים.
עמירה חיים: בניצן לא לכולם יש אופק של מגורי קבע.
עמירה חיים: ובמועצה אזורית חוף אשקלון יש 874 תלמידים היום שרובם נמצאים בתוך האתר שזה 793 ילדים בתוך האתר.
עמירה חיים: שם נמצאת הקבוצה שזקוקה לסיוע וטיפול בכל ההיבטים שאמרתי בהיקפים אחרים.
עמירה חיים: נמצא כאן המדריך שמלווה אותם כאן.
עמירה חיים: ושם אנחנו באמת משקיעים בליווי התלמידים בשעות אחר הצהריים כי המועצה המקומית חוף אשקלון עם כל המאמץ שהיא עושה והיא עושה מאמץ הקבוצה נמצאת באופן נפרד.
עמירה חיים: היא לא חלק אינטגרלי מתוך הישוב כמו שזה קורה במקומות אחרים ששם נקלטו 50 ילדים, 80 ילדים, 200 ילדים.
עמירה חיים: פה זה מסה גדולה של ילדים בתוך מקום שהוא נפרד.
עמירה חיים: אנחנו שיבצנו את כל 365 המורים שיצאו מהגוש.
עמירה חיים: גם זאת אוכלוסייה מאוד חשובה ומרכזית.
עמירה חיים: חלק מהמורים לקחנו את הגננות עברו עם התלמידים שלהם.
עמירה חיים: עם הציוד של הגן שלהם.
עמירה חיים: עשינו מאמץ מאוד גדול לתת תחושה של מעבר כמה שיותר רך.
עמירה חיים: הפעילות שלנו התחילה לפני ההתנתקות.
עמירה חיים: ביוני 2004 אחרי החלטת ממשלה אני הקמתי ועדת היגוי במחוז שאנשים אמרו לי השתגעת לגמרי.
עמירה חיים: אמרתי, אנחנו נכין תוכנית מגירה כי אם יקרה הפינוי שנהיה מוכנים.
עמירה חיים: אנחנו הכנו עשרת אלפים מקומות קליטה ל-3335 תלמידים שהיו בגוש.
עמירה חיים: בשומרון יצאו 73 תלמידים.
עמירה חיים: אז זו לא היתה מסה שהיה צריך בכלל לטרוח להכין מוסדות חינוך.
עמירה חיים: אבל כאן אנחנו הכנו מוסדות חינוך.
עמירה חיים: אנחנו הכנו מקומות אלטרנטיביים מול כל הרשויות באזור.
עמירה חיים: הכנו קליטה בתוך כל המלונות.
עמירה חיים: בתוך כל מלון היה צוות שקלט גן ילדים שהקמנו.
דני דנון: עם המצב הקיים היום את מרגישה שלמה?
עמירה חיים: אני רוצה לומר שיש איזשהו רצף.
עמירה חיים: אחרי הפינוי אנחנו מלווים אותם ביום יום ואני יודעת שכל מה שאנחנו עושים צריך עדיין להמשיך.
עמירה חיים: ואם אתה שואל אותי על האוכלוסייה המזוהה כאוכלוסייה הבעייתית זו אוכלוסיה של בני הנוער.
עמירה חיים: בני הנוער שמרגישים אובדן דרך.
עמירה חיים: בני הנוער הבוגרים יותר.
עמירה חיים: לא הצעירים.
עמירה חיים: בבתי הספר היסודי המצב טוב יותר.
עמירה חיים: קל יותר להתמודדות.
עמירה חיים: בטח בגני הילדים.
עמירה חיים: המשפחה נושאת את הכאב של העזיבה, את הכאב של הפינוי, מעבירים את זה גם לילדים הצעירים זה נכון, אבל הם לא מרגישים אובדן דרך הילדים הצעירים.
עמירה חיים: הילדים הבוגרים מרגישים אובדן דרך.
עמירה חיים: עכשיו לגבי ההישגים הלימודיים אני חייבת לציין בשנה של הפינוי ההישגים הלימודיים גם בהישגי הבגרות היו זהים למה שהיה בעבר.
עמירה חיים: לאחר מכן היתה ירידה בהישגי ירידה.
עמירה חיים: שנה מסוימת היתה אפילו נפילה כי זה היה קיץ של פינוי עמונה וחלק מהחבר'ה הצעירים גם לא הגיעו לבחינות.
עמירה חיים: היתה איזושהי נפילה.
עמירה חיים: לאחר מכן אנחנו הגענו למצב שהיום יש כבר איזון ואנחנו מתקרבים כבר להישגים שהיו לפני הפינוי כאשר ההישגים של הילדים שפונו מהגוש היו בעבר גבוהים יותר מהממוצע הארצי.
עמירה חיים: לגבי הישגי המיצב כבר היום אנחנו רואים שהישגי התלמידים מגוש קטיף עולים על הממוצע הארצי בהישגי המיצב.
עמירה חיים: אין ירידה דרסטית בהישגים לימודיים מכיוון שהתמיכה היא כמעט פרטנית.
אורלי לוי אבקסיס: יש ירידה דרסטית.
אורלי לוי אבקסיס: מדובר פה על 166 מתוך 175 תלמידי י"ב.
עמירה חיים: אני מדברת על היסודי, סליחה.
דני דנון: בבגרויות מה קורה?
עמירה חיים: בבגרויות יש ירידה.
עמירה חיים: בהישגי הבגרות יש פער.
עמירה חיים: ואני אומרת שוב שבני הנוער הבוגרים נמצאים.
עמירה חיים: ..
עמירה חיים: היום הפער מאוד הצטמצם.
עמירה חיים: ההישגים של תשס"ח עוד לא פורסמו.
עמירה חיים: צריכים להתפרסם החודש.
עמירה חיים: ואני מקווה מאוד עם המאמץ הגדול באמת שנעשה מול התלמידים לקראת הבגרות בשנה שעברה נקבל הישגים גבוהים יותר.
עמירה חיים: אני מקווה.
עמירה חיים: בכל מקרה לגבי בית הספר היסודי שם התאזנו ההישגים.
עמירה חיים: שם היה גם קל יותר בלמידה פרטנית בשעות פרטניות.
עמירה חיים: היה קל יותר.
עמירה חיים: הילדים היו יחד איתנו.