GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יצחק אורן: גם בארצות הברית יש ועדה של הקונגרס שהטילה את כל נושא בטיחות הילדים על כוח משימה, SAFETY COMMITTEE.
יצחק אורן: הוועדה הזו מרכזת את כל נושא בטיחות הילדים, ויש לה גיבוי של הקונגרס – אצלנו זה צריך להיות בגיבוי הכנסת - ואז העניין אינו נופל בין הכיסאות, כי מה שקורה בפועל הוא שמשרד המשטרה אומר שזה שייך למשרד התחבורה, משרד התחבורה אומר שזה שייך למשרד החינוך וכו'.
נחום לנגנטל: הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, כהגדרתה בחוק, אחראית על התיאום בין כל הגורמים.
נחום לנגנטל: בתוך הרשות יושבים גם נציגי המשטרה, גם נציגי משרד החינוך וגם נציגי משרד הבריאות.
נחום לנגנטל: כולם יושבים בדירקטוריון שלה.
נחום לנגנטל: זו ההגדרה בחוק.
נחום לנגנטל: השאלה היא אם הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים תחליט באג'נדה שלה לשנה הבאה, באחד הפיקים של תכנית העבודה שלה, שהיא תקיים פעם אחת משהו מערכתי בעניין ההסברה והיא תקבץ את כולם תחת קורת גג אחת - הרי לא מדובר על מבצע, כי אוי ואבוי אם זה יהיה רק מבצע ואחר כך נשכח מזה - ואחרי זה היא תיתן לפעילות היום יומית השיטתית והסזיפית הזאת להימשך, וכעבור חצי שנה או שנה היא תקיים איזו שהיא ביקורת אם צריך לעשות שוב משהו מערכתי.
נחום לנגנטל: אם כך היא תעשה, זה יילך.
נחום לנגנטל: הרשות הלאומית מומחית בזה, היא עשתה דברים טובים מאוד – למשל, בנושא המשאיות - וכתוצאה מזה היא גם הפחיתה את מספר תאונות הדרכים.
נחום לנגנטל: זאת השאלה שעומדת על הפרק.
יצחק אורן: אני רק מבקש לסיים את דבריי.
יצחק אורן: יכול להיות שאכן המועצה הלאומית לבטיחות בדרכים יכולה לעשות את זה.
יצחק אורן: עם זאת צריך לזכור שכאשר יש היום תאונת דרכים אי אפשר לדעת אם הילד נפגע כתוצאה מזה שההורה לא חגר אותו היטב, כתוצאה מזה שהכיסא לא התאים או שהילד בכלל לא היה חגור.
יצחק אורן: כשבאים לבדוק ועושים רישום תאונה, איש אינו יכול לדעת מה קרה.
דני נוה: למה אי אפשר לדעת?
יצחק אורן: מה שאני מציע הוא שאותו גוף יהיה גם מומחה למה שקורה בישראל, מה הדבר שבגללו הילדים נפגעים.
יצחק אורן: רכב זה מקום אחד שבו נפגעים.
דני נוה: אינני מבין מדוע אי אפשר לדעת.
דני נוה: כשיש חקירת תאונה, אפשר לברר את העניין.
יצחק אורן: לא, אינך יכול לדעת.
יצחק אורן: אתן לך דוגמה.
יצחק אורן: לפני שנה נפטר בלילה ילד שישן בתוך עגלת תינוק.
יצחק אורן: משטרת ישראל קיימה חקירה.
יצחק אורן: פנינו לדעת מה קרה, ואי אפשר היה לקבל נתונים, כי זה חסוי, זה של המשטרה.
יצחק אורן: שאלנו את מכון התקנים אם הם יודעים - - -
יצחק אורן: אני מדבר על תהליך שבו אותה ועדה גם מפנה את תשומת לבם של כל הגורמים המעוניינים, של אלה שמטפלים בעניין ואומרת להם: שימו לב, יש להימנע מסוג כזה של מוצר, או לשפר את החוקים.
יצחק אורן: דברים קורים, יש מידע, ואין בעצם גוף שרשאי לדרוש את המידע הזה.
יצחק אורן: אנחנו, למשל, כמשווקים שנושא הבטיחות איכפת להם, לא יכולים לקבל מידע איך קרה לפני חודש שילד במודיעין נפטר בתוך שמיכה.
יצחק אורן: אולי הפתח בציפה היה גדול מדי?
יצחק אורן: אם היה גוף שהיה יכול לפנות למשטרה ולקבל מידע למה קרה מה שקרה, אפשר היה להוציא באותו יום הנחיה או תקן שאומרים, על פי הדוגמה הזו, שאסור שבציפה יהיה פתח כזה שמאפשר לילד לדחוף לתוכו את הראש.
יצחק אורן: יש הרבה מידע שאי אפשר לקבל.
יצחק אורן: אם היה גוף כזה, לדעתי, זה היה עוזר מאוד.
תמר גוז'נסקי: רבותיי, שמענו את הגורמים השונים ואנחנו עוברים עכשיו לדיון.
תמר גוז'נסקי: אבנר אגסי: אני מהמרכז הלאומי לבריאות ובטיחות ילדים – בטרם.
תמר גוז'נסקי: אני רוצה לגעת בכמה דברים שנאמרו פה ואולי קצת להרחיב.
תמר גוז'נסקי: דיברנו פה על חוק.
תמר גוז'נסקי: אין חוק, יש תקנה.
תמר גוז'נסקי: זה קרוב, אבל זה לא חוק.
תמר גוז'נסקי: במקרה התקנה נמצאת פה עמדי.
תמר גוז'נסקי: היא מאוד מאוד כללית.
תמר גוז'נסקי: מה אתה רוצה שייכתב בחוק?
אבנר אגסי: צריך שיהיה כתוב בדיוק מה צריך לעשות, תוך עדכון מעת לעת על פי מה שמקובל בעולם, על פי מה שקובעים הגורמים המקצועיים.
אבנר אגסי: זה צריך להיות כלי לאזרח, לאוכף ולשופט וזה צריך להיות דבר ברור, ולא "הולם את גילו ומשקלו", כי זה דבר שנתון לפירוש.
אבנר אגסי: זה דבר ראשון.
אבנר אגסי: הנושא השני הוא צמצום העלות.
אבנר אגסי: דנו פה בנושא של צמצום העלות ואני רוצה להציע הצעה.
אבנר אגסי: להערכתי, אם השימוש יגבר, יגדל היקף המכירות והיבואנים יוכלו לתרום חלק.
אבנר אגסי: עוד גורם, שלעניות דעתי, הוא מאוד מאוד דומיננטי בעניין הזה הוא חברות הביטוח.
אבנר אגסי: אמרנו שמושבי הבטיחות הם מעין חיסון?
אבנר אגסי: כתוצאה מכך חברות הביטוח ישלמו פחות?
אבנר אגסי: אפשר שאחת לפרק זמן מסויים יוכיח בעל הרכב שמושב הבטיחות נבדק במקום מוסמך, ואז הפרמיה שלו תהיה נמוכה יותר.
אבנר אגסי: זאת אומרת, צריך לצרף את חברות הביטוח לעגלה הזאת של צמצום העלות, בצורה עקיפה, דרך זה שהפרמיה השנתית של בעל הרכב תהיה נמוכה יותר אם הוא עושה שימוש נכון במושב הבטיחות.
אבנר אגסי: נושא שלישי הוא הגברת האכיפה.
אבנר אגסי: השוטרים עושים מה שהמפקדים שלהם אומרים להם, וזה מתחבר לנושא החקיקה והתקנות.
אבנר אגסי: ברגע שהמשטרה תדע מה התקנה והיא תנחה לאכוף אותה, התקנה תיאכף.
אבנר אגסי: נושא נוסף הוא הכשרת המוכרים בחנויות.
אבנר אגסי: צריך להפוך אותם, אם להשתמש בשפת הרחוב, למאכערים של מושבים, היינו, לאנשים שמוכרים את מושבי הבטיחות כמומחים, כך שכאשר האדם יוצא מהחנות הוא סמוך ובטוח שהכיסא מותקן נכון כבר בפעם הראשונה.
אבנר אגסי: קנית, שילמת?
אבנר אגסי: לא כאן נפרדו דרכינו.
אבנר אגסי: דרכינו נפרדות כשהמושב מותקן נכון אצלך ברכב ואתה יודע לעשות בו שימוש נכון.
תמר גוז'נסקי: אני מניחה שמשרד התעשייה והמסחר צריך לפקח על זה.
אבנר אגסי: לדעתי, כן.
אבנר אגסי: ודבר נוסף במסגרת נושא המושבים הוא תרגום ההוראות לגבי המושבים לשפות הנהוגות במדינת ישראל.
אבנר אגסי: לגבי רוב המושבים ההוראות הן בשפת ארץ היבוא, למקצתן יש תרגום.
אבנר אגסי: אין חוברת הנחיות בעברית, ואני חושב שזה הכלי הראשוני והבסיסי לרוכש לעשות בזה שימוש נכון.
ד"ר ציפי דולפין: אני יושבת פה בשני כובעים: אני חברת מועצת עיר בעיריית רעננה ואני מופיעה כאן בשם ראש העיר, מר ביאלסקי, ואני מנהלת מחלקת תינוקות ופגים בבית חולים מאיר.
ד"ר ציפי דולפין: אני רוצה להתייחס לדברים קונקרטיים שאנחנו יכולים לעשות.
ד"ר ציפי דולפין: אני מצטרפת לדברי חבר הכנסת נוה שאנחנו יכולים להתחיל בדברים קונקרטיים עוד בעת שחרור התינוק מבית החולים.
ד"ר ציפי דולפין: אנחנו יודעים ואנשי "בטרם" יודעים היטב שכאשר נרתמים לפרוייקט חשוב זה נושא תוצאות, כמו שקרה, למשל, בפרוייקט "שנה הנקה".
ד"ר ציפי דולפין: עדיין לא בדקנו, אבל יש לנו תחושה מאוד עמוקה שאחוז ההנקה עלה בצורה משמעותית בקרב האוכלוסייה.
ד"ר ציפי דולפין: יש בסך הכל 22-24 בתי חולים שבהם יש יולדות, וזה בוודאי יעזור אם יחד עם שחרור האם והתינוק לביתם יתנו הנחיות להורים, במקום להמליץ על "BABY SENSE", שהוכח בעולם כי הוא לא שווה שום דבר וזה נמצא ב-60,000 בתי אב בישראל וזו הוצאה גדולה שאינה מבטיחה שום דבר.
ד"ר ציפי דולפין: זה נועד למנוע מוות בעריסה.
ד"ר ציפי דולפין: אנחנו כרופאים לא מצליחים לשכנע את ההורים לא להוציא את הסכום הזה.
ד"ר ציפי דולפין: אילו היינו קובעים כחלק מתהליך השחרור את החובה לגבי כיסא בטיחות, זה היה עוזר.
תמר גוז'נסקי: אצלכם זה לא נהוג?
תמר גוז'נסקי: לא אומרים להורים משהו מעין "תביאו מושב בטיחות תקבלו את הילד הביתה"?
ד"ר ציפי דולפין: זה הוכנס כחלק מההדרכה בתהליך השחרור, אבל לא נעשית בדיקה.
ד"ר ציפי דולפין: האחיות עמוסות והן מסתפקות בכך שההורה מביא את הכיסא כאשר משחררים את התינוק, או שהאם אומרת שיש לה כיסא באוטו, ואינך יודע בדיוק מה קורה.
ד"ר ציפי דולפין: אם נתחיל בצעד הזה תוך שיתוף, ואני בטוחה שכל הקולגות שלי ישתפו פעולה, ועם קצת עזרה בהדרכה איך להרכיב - אולי בזמן השחרור מישהו יירד ויוודא שכיסא הבטיחות אכן מורכב כמו שצריך – אני בהחלט חושבת שנוכל לקדם את הנושא.
דני נוה: אני מניח שיהיו חברות מסחריות כמו "שילב" שישמחו להפיק אפילו על חשבונם פרוספקטים שיחולקו בבתי החולים, וזאת כדי לקדם את המוצרים שלהם.
דני נוה: אנחנו יודעים שבמחלקות יולדות בבתי החולים קופות החולים וגורמים אחרים מפיצים מוצרים.
תמר גוז'נסקי: קופות החולים יכולות לעשות את זה.
ד"ר ציפי דולפין: אנחנו רוצים להפוך ל"FRIENDLY HOSPITAL", ולכן כל הדברים האלה - - -
דני נוה: כל הדברים האלה נעלמו מבתי החולים?
דני נוה: הם לא קיימים?
ד"ר ציפי דולפין: הם לא נעלמו, אבל לפחות הם לא נעשים על ידי שלטים.
ד"ר ציפי דולפין: אני בהחלט חושבת שצריך גם להתייחס לעלות הכספית.
ד"ר ציפי דולפין: גם אצלנו יש אזורים שבהם יש בעיה כלכלית, ואם אנחנו מתרחקים קצת מאזור המרכז, ודאי שהבעיה הכלכלית הולכת וגוברת, ואם אני חושבת על הנגב ועל האוכלוסייה הבדואית, אני רוצה לדעת איזה אחוז יהיה מסוגל לקנות את הכיסאות האלה ולהרכיב אותם כראוי.
ד"ר ציפי דולפין: רציתי להתייחס גם לנושא הקסדות.
ד"ר ציפי דולפין: יחד עם מרכז "בטרם" ויחד עם היחידה לשירותי בריאות אנחנו עוסקים בהרצה של תכנית "רעננה עיר בטוחה", אבל גם בלי קשר לזה היה רעיון של ראש העיר לעשות מבצע של קסדות לילדים, ומכרו קסדה ב-10 שקלים.
תמר גוז'נסקי: וכמה היא עולה בדרך כלל?
אורלי סילבנגר: 90 עד 110 שקלים.
ד"ר ציפי דולפין: לא רק משרד התחבורה.
ד"ר ציפי דולפין: משרד התחבורה נטל בזה חלק, גם גורמים פרטיים.
ד"ר ציפי דולפין: הייתה התארגנות וחילקו 1,000 קסדות בקניון מרכזי, והקסדות נחטפו.
ד"ר ציפי דולפין: נתנו גם פרסים לבתי ספר שרכשו יותר קסדות.
ד"ר ציפי דולפין: הבעיה היא שעד היום הזה אינני יודעת כמה מאלה שקנו קסדות אכן משתמשים בהן.
ד"ר ציפי דולפין: קרוב לוודאי שאף אחד מהם לא משתמש בקסדה.
ד"ר ציפי דולפין: אנחנו מדברים על הוזלת המחיר, אבל אם לא נתחיל בבסיס, איך לחנך מהגיל הרך, בין מגיל הגן ובין מגיל מאוחר יותר, לא יהיה פתרון.
ד"ר ציפי דולפין: אנשי מקצוע מנוסים יותר ממני יודעים שלתת או להוריד את המחיר של הקסדות זה לא מה שפותר את הבעיה, אלא השאלה היא איך אתה גורם לכך שמי שיש לו הקסדה אכן ישתמש בה.
ד"ר ציפי דולפין: לכן, אני חושבת שעל זה צריך לשים את הדגש.
ד"ר ציפי דולפין: אני מקווה שהנקודה הראשונה, שכל תינוק שנולד בארץ ייצא מבית החולים עם כיסא ושמישהו יבדוק שהוא בטיחותי, תתרום הרבה.
תמר גוז'נסקי: מאין את?
דיאנה קוגן: מעיריית ירושלים.
דיאנה קוגן: אני רכזת מטה בטיחות עירוני ואני רוצה לשים את הדגש על הנושא של שיתוף פעולה רב-מערכתי, כי בעיניי זה מהפתח לפיצוח חלקי לפחות של כל העניין הזה.
דיאנה קוגן: מעורבים הרבה גורמים והבעיה היא שכל אחד פועל די בנפרד, וכשפועלים בנפרד אין די כוח להילחם או להוביל לשינוי.
דיאנה קוגן: בחינוך הפורמלי יש הדרכה מגיל מסויים בתוך בתי הספר ובתוך גני הילדים, אלא שאנחנו יודעים שילדים נמצאים בבית הספר רק כמה שעות: ארבע, חמש או שבע שעות, ואחר כך יש הנושא של החינוך הבלתי פורמלי, וגם שם אנחנו מוצאים את הילדים.
דיאנה קוגן: אני רואה את אוכלוסיית היעד שלנו, ההורים והילדים ביחד, כמחנכים חינוך הדדי: זה מחנך את זה, וזה מחנך חזרה, ודרושה דוגמה אישית, לא רק של הפרלמנטרים שלנו, אלא גם של אנשים מבוגרים, של בוגרים, שאנחנו רואים בהם מעין שגרירים.
דיאנה קוגן: התפקיד שלנו כמטה בטיחות עירוני הוא לתאם בין הגורמים האלה, להביא למצב של שיתוף פעולה ולהוציא את הטוב ביותר מכל אחד.
דיאנה קוגן: דיברו על קסדות.
דיאנה קוגן: קל לי לדבר על קסדות, כי בנושא זה אנחנו יכולים לפעול גם במישור הפורמלי, בתחום בתי הספר ומוסדות החינוך, ואנחנו גם פועלים אחר הצהריים.
דיאנה קוגן: הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים מעמידה תקציבים לרשות הרשויות, כשהרשויות הן בדרך כלל הו די עצמיות להוציא אותם כראות עיניהן.
דיאנה קוגן: בעיר ירושלים יש 650,000 תושבים.
דיאנה קוגן: זו עיר רבגונית, רב-מגזרית, ויש שם הרבה ביקוש לאופניים.
דיאנה קוגן: לכן מדי שנה אנחנו מקבלים מכסה.
דיאנה קוגן: קסדה לילד עולה בסביבות 20 שקל – לא 10 שקלים כמו אצלכם – וחוטפים את הקסדות.
דיאנה קוגן: רק במהלך השנה הזו חטפו כ-2,200 קסדות, כאשר עיריית ירושלים מממנת 10 שקלים, משרד התחבורה מממן 10 שקלים, והילד מממן 20 שקל.
דיאנה קוגן: זאת אומרת, שהעלות הכוללת של קסדה היא 40 שקל.
דיאנה קוגן: אם ילד הולך לחנות וקונה את הקסדה, הוא קונה אותה ב-90 שקל מינימום.
קריאה: והם חובשים את הקסדה?
דיאנה קוגן: זה העניין.
דיאנה קוגן: אני לא רוצה לענות ב"כן" ו"לא".
דיאנה קוגן: אין לנו מחקרים, אבל אני מאמינה שבירושלים חובשים יותר קסדות, כי יש לנו גם מרכז הדרכה לבטיחות בדרכים, ושם הדגש הוא על הדרכות לרכיבה נכונה ובטוחה על אופניים.
דיאנה קוגן: במשך שלוש עשרה השנים האחרונות כל ילד בכיתה ד' עבר דרך המרכז הזה ולמד רכיבה, כולל שימוש בכל האביזרים ובכל האלמנטים האחרים של הכביש, ואני מאמינה שיש יותר חובשי קסדות.
דיאנה קוגן: מה שעזר לנו זו העזרה של גורמים כמו משרד התחבורה.
דיאנה קוגן: הם עשו קמפיין אדיר בנושא הקסדות.
דיאנה קוגן: הם הפכו את הנושא הזה גם לעניין אופנתי מוביל, לא רק לעניין של בטיחות.
דיאנה קוגן: יש יותר ילדים שחובשים קסדות כשהם רוכבים על אופניים.
דיאנה קוגן: אני לא מומחית ואני לא נוקבת במספרים, אבל אני מאמינה שיש דעת קהל, ואתם בוודאי יודעים מה כוח הקנייה של ילדים.
דיאנה קוגן: ואם זה נושא של בטיחות, קל וחומר שצריך שיתוף פעולה בין כל הגורמים.
דיאנה קוגן: יש ליצור כאן יותר לחץ תקשורתי, כי תקשורת עוזרת.
דיאנה קוגן: יש ערוצים וכו'.
דיאנה קוגן: כאן צריך לעבוד יותר, ולא בשיטה השמרנית.
דיאנה קוגן: בקטע של הקסדות, למשל, יש ללכת בראש אחד עם הצעירים, לזרום אתם.
דיאנה קוגן: הדוגמה של "האבטיח והקסדה" היא דוגמה לקמפיין מצויין.
דיאנה קוגן: הנושא של החגירה הוא נושא הרבה יותר מורכב ומסובך.
דיאנה קוגן: בזמנו עשינו בירושלים הסדר – אבל שוב זה רק חלקי – עם התחנות לטיפול באם ובילד, טיפות החלב, ונתנו שם.
תמר גוז'נסקי: מה נתתם?
דיאנה קוגן: לזכותם של משרד התחבורה ושל הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, הם מעמידים חומרי הסברה כמעט ללא הגבלה.
דיאנה קוגן: צריך רק שמישהו יבוא ויקח, ימסור ויתן את חומר ההסברה.
דיאנה קוגן: אם אני יודעת שיש פה עכשיו גברת שממונה על העניין, זה נהדר, היא תתחבר לצינור האספקה שם ותקבל את החומרים.
דיאנה קוגן: יש חומרי הסברה מעודכנים.
דיאנה קוגן: אבל זה לא מספיק.
דיאנה קוגן: צריך שמישהו יקח את האחריות, כי כשאנחנו ניסינו לעשות את זה כעירייה, זה היה מאוד קשה.
דיאנה קוגן: נכון שיש גם האגף לבריאות הציבור, שגם הוא נתן את חלקו.
דיאנה קוגן: לגבי החלק של הקשישים, קנינו בסבסוד של משרד התחבורה מכשירים לבדיקת ראייה ושמיעה שתורמת לבטיחותם בדרך, אבל שוב צריך שמישהו יקנה את הציוד ושמישהו יפעיל את הציוד.
דיאנה קוגן: אם כל גורם יקח את האחריות החלקית בכל אופן, זה יכול לעזור.
דיאנה קוגן: אשר לנושא של מושבי בטיחות, בירושלים יש גוף של מתנדבים.
דיאנה קוגן: הם לקחו את זה על עצמם.
דיאנה קוגן: הם עובדים בעיקר במגזר החרדי.
דיאנה קוגן: כפי שאתם יודעים, יש שם הרבה ילודה, ברוך השם, והם לקחו על עצמם גם לסבסד.
דיאנה קוגן: אתם בוודאי מכירים את טובי קורין, שאפשר לומר שהיא שגרירה ראשונה בנושא התקני ריסון.
דיאנה קוגן: היא מאלי"ן, פיזיותרפיסטית בתפקידה, והיא "משוגעת" לנושא הזה של התקני ריסון.
דיאנה קוגן: אנחנו מחפשים את המשוגעים האלה.
דיאנה קוגן: אני שחושבת שאני יודעת הרבה בבטיחות בדרכים, זו הפעם הראשונה שאני נתקלתי בחגירה בהתאמה.
דיאנה קוגן: זה היה פשוט מדהים לגלות כמה אני לא ידעתי, ואני מדברת בשם עצמי.
דיאנה קוגן: כך קורה אצל רוב ההורים.
דיאנה קוגן: רובם הולכים וקונים מוצרים לפי התקציב, לפי העיצוב.
דיאנה קוגן: אני מאוד מצטערת לשבור מיתוסים.
תמר גוז'נסקי: קונים לפי הצבע של הבד.
דיאנה קוגן: המיתוסים האלה נשברים ברגע שהם עומדים במבחן המציאות.
דיאנה קוגן: הגב' טובי פתחה פתח בפניי ובפני כל ההורים האלה, אבל שוב כמה טובי יש?
דיאנה קוגן: יש 650,000 תושבים בירושלים, וכמה פעמים אני יכולה לעשות את אותו מבצע שאני עושה - - -
תמר גוז'נסקי: אלא אם כן תבני פירמידה: טובי אחת למעלה, ולמטה עוד הרבה אנשים שילמדו ממנה.
דיאנה קוגן: מה שרציתי להגיד בסופו של דבר הוא שיש להשתמש בניסיון הקיים, להגיע לשיתוף פעולה רב-מערכתי ולהוציא מזה את הטוב ביותר, כי יש פה כל כך הרבה גורמים.
תמר גוז'נסקי: בהקשר הזה אני רק רוצה להגיד, שכמו שאפשר שבעת שחרור היולדת מבית החולים ידברו על כיסא הבטיחות, אני חושבת שזה לא בשמים שבעת שסבא קונה לנכד זוג אופניים, יגידו לו המוכרים: אם תקנה גם קסדה, שבדרך כלל עולה 80 או 90 שקל, נמכור לך אותה ב-20 או 30 שקל כיוון שקנית אופניים.
תמר גוז'נסקי: ראשית, המוכר לא ייצא נפסד מזה, ושנית, הוא יתרום את תרומתו.
תמר גוז'נסקי: לכן אני אומרת שאם נצליח להגיע עם המודעות הזו לגורמים שונים – למשל, שאותו מוכר בחנות יהיה גם תועמלן של הקסדה – זה יכול לעזור.
דיאנה קוגן: ברשותך, עוד משפט אחד: זה בדיוק העניין.
דיאנה קוגן: כשאני התחברתי לטובי – וזה היה רק לאחרונה, כשפגשתי אותה באיזה שהוא יריד בטיחות שקיימנו בבית ספר פה בירושלים – אמרתי לה: הרעיון הטוב ביותר שעולה בראשי עכשיו הוא שנחבר בין המומחיות שלך לבין התקציבים שלנו ונכין איזו שהיא איגרת הסברה לשימוש ונפיץ אותה בירושלים, למשל, לחנויות שמוכרות התקני ריסון, ואז כל הורה, לפחות בצעד הראשוני שלו, כשהוא קונה את כיסא הבטיחות לרכב, יוכל לקבל את אותה איגרת ויידע משהו או יקבל כתובות למי לפנות הלאה.
אורלי סילבנגר: אני מהמרכז הלאומי לבריאות ובטיחות ילדים - בטרם.
אורלי סילבנגר: אני רוצה להעלות נקודה מאוד חשובה.
אורלי סילבנגר: הרבה אנשים פה מעלים את הנושא של הורדת מחירי הכיסאות ומדברים על חקיקה.
אורלי סילבנגר: אני מאוד מזדהה עם הדברים שאמר חבר הכנסת דני נוה.
אורלי סילבנגר: אני חושבת שאחד הדברים הבעייתיים מאוד הוא חוסר המודעות וחוסר הרצון החברתי של אנשים לעשות צעד אחד קדימה.
אורלי סילבנגר: אין אף אחד, לא בחדר הזה ולא מחוץ לחדר הזה, שלא יסכים שנושא בטיחות ילדים ברכב הוא חשוב, אבל בין המחשבה שזה חשוב לבין הרצון לעשות צעד קדימה, אפילו בשבילך, בשביל הילדים שלך, יש מרחק.
אורלי סילבנגר: לדעתי, אחד הדברים החשובים מאוד הוא לתת לנושא לגיטימציה חברתית.
אורלי סילבנגר: ברגע שהנושא יעלה ויקבל לגיטימציה חברתית, יש יותר סיכוי שאנשים גם ירצו לקבל שירות.
אורלי סילבנגר: טובי היא דוגמה לאחד המומחים שהוכשרו בנושא הזה בארץ.
אורלי סילבנגר: אין הרבה מומחים, אבל המטרה שלנו בכל העשייה הציבורית הזאת היא להגיע למצב שבכל מקום, בכל מגזר, יהיו נציגים - - -
תמר גוז'נסקי: מה הבעיה להכשיר עוד אנשים?
אורלי סילבנגר: אין שום בעיה.
אורלי סילבנגר: ההכשרה היא תהליך.
אורלי סילבנגר: כגוף ציבורי שחי מתקציבים מאוד זעומים אנחנו עוסקים עכשיו בחיפוש רציני כדי להשיג תקציבים לעניין זה.
תמר גוז'נסקי: מה זאת אומרת?
תמר גוז'נסקי: הרשות לבטיחות בדרכים מחפשת- - -
אורלי סילבנגר: פנינו לרשות לבטיחות בדרכים.
אורלי סילבנגר: הנושא בדיון שם, אני מאוד מקווה שהדיון ייסגר בימים הקרובים.
אורלי סילבנגר: פנינו כיוון שגוף כמו שלנו, שעוסק בנושא עם כל הגורמים בשטח, ודאי וודאי שאינו יכול לבצע את התהליך לבדו.
אורלי סילבנגר: אנחנו עובדים עם הרבה מאוד גורמים מסביב, והמטרה היא שהנושא הזה הקרוי באנגלית "BUCKLE UP" יהפוך למשהו שמצוי בכל רשות מקומית בישראל, ולכן יש לנו קשר טוב עם מרכז השלטון המקומי ועם כמה מהרשויות, כולל רעננה, עם משרד החינוך ועם משרד הבריאות.
אורלי סילבנגר: אני חושב שזה תהליך.
אורלי סילבנגר: אני חושבת שהנושא של BUCKLE UP בא, כפי שאת אומרת, להפוך את חוסר היידע בציבור לשירות.
אורלי סילבנגר: הרעיון הוא שבכל עיר, בכל מקום, ניתן יהיה לקבל שירות התקנת כיסאות התקנת בטיחות, ולא רק צוות המרכז שלנו הוא שיעשה את זה, אלא אנשים שיוכשרו בקורס מספיק ממוקד, יתמקצעו בנושא ויוכלו לתת שירות.
תמר גוז'נסקי: את יודעת שיש בארץ כחצי מיליון פנסיונרים שרק מחפשים לעשות משהו, וכשמישהו מחפש שני מתנדבים, מגיעים אליו עשרים מתוכם ומציעים את עזרתם.
תמר גוז'נסקי: זה קהל בלתי רגיל מבחינת הרצון והיכולת שלו ומבחינת הסבלנות שיש לו.
אבנר אגסי: אנחנו פועלים בסקטור הזה.
תמר גוז'נסקי: אז אני אומרת שאני לא רואה מחסור במתנדבים.
תמר גוז'נסקי: צריך רק שיהיה מישהו שיארגן אותם.
אורלי סילבנגר: מה שאני רוצה לבוא ולומר זה שצריך לשים את כל הדברים באותם מאזניים, אבל יש דברים שהם מיידיים.
אורלי סילבנגר: הדבר המיידי זה להכשיר כל מי שרוצה לעזור - ואנחנו אכן משתמשים בשירותיהם של מתנדבים – ולתת לאנשים שירות בקהילה.
אורלי סילבנגר: במקביל צריך לעסוק בחקיקה; במקביל צריך להעלות את המודעות של הציבור, ואתן לכם דוגמה: אתמול אחר הצהריים ערכנו במרכז שניידר שירות התקנה לכיסאות בטיחות.
אורלי סילבנגר: אלפי פליירים ואלפי הזמנות יצאו לקהל הרחב.
קריאה: והודעות ברדיו.
תמר גוז'נסקי: למי פניתם, להורים?
אורלי סילבנגר: כן, פנינו להורים לגבי האפשרות לקבל שירות.
אורלי סילבנגר: אני מודיעה לכם שאם הטלביזיה הייתה משדרת ערב קודם בחדשות בערוץ 1 שזאת בעיה ושניתן לקבל שירות התקנה ושזה משהו חשוב, זה היה עוזר מאוד להביא קהל, כי התקשורת עוזרת לנו, לאנשים הפשוטים, להפוך משהו לדבר שהוא מאוד חשוב.
אורלי סילבנגר: תראו את נושא האלימות כלפי נשים.
תמר גוז'נסקי: ומה קרה אתמול?
תמר גוז'נסקי: אתמול, לאחר שהוצאנו אלפי פניות, הגיעה כמות קטנה יחסית של אנשים, אבל הגיעו.
תמר גוז'נסקי: זה אומר שחשיפה תקשורתית היא משהו חשוב, כי היא בעצם הופכת משהו לדבר שצריך להתייחס אליו.
תמר גוז'נסקי: זה מאוד חשוב כדי לקדם את הנושא הזה הלאה.
תמר גוז'נסקי: הניסיון שלנו בשירותים רבים מאוד לימד שאם צריך לצאת מהבית, להיכנס למכונית ולנסוע במיוחד לקבל הדרכה, יש תמיד בעיה, אבל זה יכול להצליח אם זה מופיע דרך אגב ואם זה מתקשר עם פעילות אחרת של המשפחה, שהמשפחה כבר משוכנעת מזמן שהיא פעולה חיונית, זאת אומרת, באותה הזדמנות חגיגית שבה לקחנו את הילד לחיסון או הבאנו אותו לגן גם נתנו לנו הסברה.
אורלי סילבנגר: השלב הבא הוא - - -
תמר גוז'נסקי: ברגע שאת אומרת, למשל, שביום חמישי בשעה שבע יש הדרכה, קשה יותר להביא את האנשים.
תמר גוז'נסקי: אנחנו צריכים למצוא את הדרך להגיע עם ההסברה למקום שההורים נמצאים בו ממילא.
תמר גוז'נסקי: זה יכול להיות בית היולדות, זו יכולה להיות טיפת חלב, זה יכול להיות גן הילדים, זה יכול להיות המתנ"ס – כל מקום שאנשים מגיעים אליו ממילא, כי אחרת את מגיעה להכי משוכנעים, לאלה שמוכנים לעשות המון, אבל מספרם קטן, לדעתי, וחוץ מזה הם משוכנעים בכל דבר, זאת אומרת, הם הולכים לכל ההדרכות.
תמר גוז'נסקי: ורוב המשפחות, לדאבוננו, אינן נוהגות כך, ואיננו יכולים לשבת פה ולרטון על רמת המודעות של הקהל, כי זה לא יעזור לנו בשום דבר, ולכן אני חושבת שאנחנו צריכים להכשיר מומחים, וכמו שאת אומרת, נפזר אותם בכל מקום.
ד"ר רוזה גופין: אני מבית הספר לבריאות הציבור של "הדסה" באוניברסיטה העברית.
ד"ר רוזה גופין: אני מאוד מתרשמת ממה שאנשים אומרים וגם מהכספים שמסתובבים פה, כנראה.
ד"ר רוזה גופין: ואני שואלת את עצמי: אם עשינו כל כך הרבה, למה שיעור התמותה לא ירד?
ד"ר רוזה גופין: ולמה שיעור התחלואה לא ירד אם עשינו כל כך הרבה?
ד"ר רוזה גופין: איפה הכספים ולאן הם הולכים?
ד"ר רוזה גופין: ואני שואלת – ואולי השאלה מופנית אלייך או אל הכנסת – מה הצעד הבא שאנחנו שנעשה באופן מעשי.
ד"ר רוזה גופין: כאן יש רעיון להקים ועדה בחסות הכנסת.
ד"ר רוזה גופין: יכול להיות שזה יעבוד ויכול להיות שזו תהיה רק עוד ועדה, אבל עד היום לא ראיתי בארץ מטרות לאומיות, למשל: אנחנו צריכים להגיע עד פה בשיעור התמותה, עד פה בשיעור התחלואה, לבחון את העדיפויות, לבחון את המומחיות ולבצע דברים שאנחנו יודעים שהוכחו כיעילים.
ד"ר רוזה גופין: בכל הרעיונות שיש פה יש הרבה רצון טוב, וזה קיים בציבור, אבל בכמה מן הדברים האלה יש הוכחה שאם נעשה אותם נגיע לתוצאות?
תמר גוז'נסקי: ד"ר חמו-לוטם, זה אתגר לך לענות.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: אנחנו יושבות באותן ועדות.
ד"ר רוזה גופין: לכן, אני חושבת שאם יש ועדה כזאת או אם יש גוף מרכזי שמרכז את הדברים, זה מה שצריך לעשות, לדעתי: לבחון מטרות לאומיות, לבחון את ההתערבויות היעילות ובסוף לבצע.
ד"ר רוזה גופין: אני מניחה שלך וליתר האנשים פה יש הרבה מה לעשות בעניין זה.
תמר גוז'נסקי: בבקשה, ד"ר חמו-לוטם.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: נעשה ניסיון - וד"ר רוזה גופין בהחלט יודעת – על ידי מנכ"ל משרד הבריאות, פרופ' שוקי שמר, להקים רשות לאומית לנושא הבטיחות, לא הבטיחות בדרכים, אלא כלל הבטיחות, וכל אנשי המקצוע מסכימים – גם אני שותפה לדעתם – שהקושי הפוליטי סביב זה הוא כנראה גדול, כי בארצות הברית יש בהחלט הסתכלות לאומית יותר רחבה.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: אנחנו חברים בוועדה הלאומית, אבל היא גם תת ועדה של משרד הבריאות.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: זאת אומרת, אין האיגום הדרוש.
תמר גוז'נסקי: לפני שאמשיך למסור את רשות הדיבור לכל אלה שיספיקו לדבר בזמן שנותר אני רוצה רק להגיד מילים ספורות לגבי הכנסת למי שאינו מבין.
תמר גוז'נסקי: אנחנו רחוקים מאוד מהסמכויות ומכוח הפיקוח והבקרה שיש לקונגרס האמריקני, וזאת בגלל צורת מבנה השלטון אצלנו, ודי אם אומר לכם שאנחנו יכולים להזמין נציגי ממשלה, והם יכולים שלא להגיע, ולמעשה אין לנו בכלל כלי לפעול.
תמר גוז'נסקי: בארצות הברית נציג ממשלה שמופיע בוועדה נשבע להגיד את האמת, את כל האמת ושום דבר מחוץ מהאמת, וזה נחשב כמו עדות בבית משפט ואוי לו ואבוי לו אם הוא יסתיר איזה שהוא מידע.
תמר גוז'נסקי: ואצלנו באופן שיטתי נציגי ממשלה, מסיבות השמורות עמם, לא מספקים לנו את כל המידע, ולפעמים הם מספקים לנו מידע חלקי ומטעה, ויש כל מיני דברים מהסוג הזה.
תמר גוז'נסקי: אני פשוט רוצה להגיד לכם שיש לנו בעיה מאוד קשה, כשמצד אחד, אתם באים לכנסת ויש לכם הרגשה שהיא יכולה לעזור, אבל הממשלה - כל ממשלה - יכולה בלי להניד עפעף לא לבצע חוק שחוקקה הכנסת סתם כך, כי השרים חושבים אחרת וכו'.
תמר גוז'נסקי: כתוב בחוק מסויים שצריך להוציא תקנות, ושלושים שנה השר לא הוציא תקנות.
תמר גוז'נסקי: אז שלושים שנה החוק לא מתבצע, כי השר לא הוציא תקנות.
תמר גוז'נסקי: אני אומרת את זה בצער רב, כי כשאתם מדברים על ועדה של הקונגרס, אני מבינה מיד מה זו ועדה של הקונגרס.
תמר גוז'נסקי: ועדה של הקונגרס קוראת לאלה ואלה, והם כולם רועדים מפחד ממה שהוועדה תעשה להם.
תמר גוז'נסקי: ואצלנו, לצערי הרב, זה לא קיים.
תמר גוז'נסקי: ולכן, אנחנו יכולים לשתף אתכם פעולה, אבל הסמכויות שיש לנו מבחינת בקרה, הסמכויות שיש לנו כנותני הנחיות והוראות, לצערי הרב, אינן מעוגנות בחוקה שאין לנו, בחוקים שיש לנו ובדרך הניהול, ושיטת "הסמוך" שכולנו מכירים אותה באשר היא קיימת גם ביחסים בין הבית הזה לבין הבניינים הסמוכים שבהם נמצאת הממשלה.
תמר גוז'נסקי: ואני אומרת את זה, כי אחד הדברים שאנחנו כל כך רוצים לפעמים זה להביא לתיאום בין גורמים שונים ואנחנו משקיעים המון מאמצים, אבל אם הגורמים אינם רוצים מסיבה כלשהי להיות מתואמים, אלוהים לא יעזור, הם לא ישתפו פעולה.
תמר גוז'נסקי: ולכן, אנחנו זקוקים מאוד לדעת הקהל, לדעת הציבור, לדעת המומחים, לדעת הארגונים.
תמר גוז'נסקי: אנחנו צריכים את כל אלה, כי בלעדיהם כוחנו מוגבל.
תמר גוז'נסקי: זה א-פרופו ההצעות שעלו כאן
תמר גוז'נסקי: לגבי ועדות וכו'.
תמר גוז'נסקי: הוועדה לקידום מעמד הילד לוקחת את זה על עצמה, אבל במובן הזה שאיננו נותנים בדיוק הוראות לרשות הלאומית למניעת תאונות.
תמר גוז'נסקי: זה לא שאני יושבת פה, נותנת הוראה וכעבור שבועיים מדווחת לי הרשות למניעת תאונות שהיא עשתה כך או כך.
תמר גוז'נסקי: לדאבוננו, זה לא עובד כאן, אבל זו כמובן שאלה הרבה יותר רחבה מאשר עניין כיסאות הבטיחות.
תמר גוז'נסקי: זאת המציאות החוקתית הפרלמנטרית שלנו.
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, יש לנו עוצמה, אבל היא מאוד מוגבלת.
יצחק אורן: אבל לקדם חוק, למשל.
תמר גוז'נסקי: חוק אנחנו יכולים לקדם, אבל אחר כך אנחנו גם צריכים שמישהו יבצע אותו.
תמר גוז'נסקי: יש לנו בעיות מאוד קשות בביצוע של חוקים.
תמר גוז'נסקי: לפני חודשים הגשתי בג"ץ נגד משרד השיכון כי הוא לא ביצע חוק.
תמר גוז'נסקי: אתם לא חושבים שזה מצחיק?
תמר גוז'נסקי: מה זאת אומרת, למה אני צריכה לפנות לבג"ץ כדי שיגיד לממשלה שהיא תבצע את החוק?
תמר גוז'נסקי: ועכשיו הממשלה הודיעה שב-24 ביולי היא תבצע סוף סוף את מה שהיא צריכה לבצע.
תמר גוז'נסקי: רק שתבינו איזו מערכת לא נכונה קיימת במדינה.
תמר גוז'נסקי: זו מערכת שבה נחלש מעמדה של הכנסת לעומת הרשות המבצעת שיש לה תקציבים וכו'.
תמר גוז'נסקי: אבל אלה בעיות הרבה יותר גדולות שאינן קשורות לנושא זה והתייחסתי אליהן רק משום שמישהו פיתח כאן את הכיוון הזה.