GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אייל ורשביאק: המדינה, בזה שלא חוקקה ולא חייבה מפתחות תקינה שיחייבו את משרד העבודה והרווחה ואת הרשויות המקומיות - היה צריך לתת איזשהו מפתח ולפי זה לקבוע פקידי סעד – לא מאפשרת לנו לטפל בילדים.
אייל ורשביאק: כשאני שמעתי את אילנה ביום ראשון אומרת ברדיו שהמשפחה לא הייתה מוכרת, "רווח" לי, כי אמרתי שמסכנה פקידת הסעד שאולי הילד הזה היה אצלה בתחתית הערימה כי אצלי על השולחן היום יכולים להיות ילדים כאלה.
אייל ורשביאק: יש ילדים שבדקתי בבית-הספר ובדקתי בגני הילדים וענו לי תשובות ומלאות.
אייל ורשביאק: רופאי הילדים לא אוהבים לדבר אתנו, אנחנו חודרים לצנעת הפרט ושואלים אותם שאלות קשות.
אייל ורשביאק: מעונות, המטפלות מפחדות כי אין להן הגנה.
אייל ורשביאק: אם אותו אב תוקף ויכה אותן בגן?
אייל ורשביאק: יש גננות שבאות ואומרות ומדווחות אבל מבקשות שלא אומר שזה יצא מהן וכי הן לא בעסק.
אייל ורשביאק: הרבה פעמים הגננת היא הדמות היחידה שיכולה לומר שהיא ראתה למרות שקשה לחקור ילדים בגיל הזה כי הם מפחדים מהמיקרופון, הם מנסים לחשוב מה אתה רוצה לענות, הזיכרון שלהם הוא מאוד מאוד קצר.
אייל ורשביאק: כמה ילדים שאנחנו יודעים שיש אלימות נגדם, בחקירת ילדים לא עולה דבר ויש עשרות כאלה וסוזי בטח מכירה את המקרים האלה.
אייל ורשביאק: יש חוקרי נוער שאומרים שהם יודעים שיש משהו, אבל בחקירת משטרה לא עולה שום דבר וידם קצרה מלהושיע.
אייל ורשביאק: צריך שיהיה לנו מספיק כוח אדם כפקידי סעד וחוקרים – ואני חושב שזה התפקיד שלנו – להיות במקומות האלה, לראות את הילדים, שאני לא אצטרך להיעזר בדיווח של המורה.
אייל ורשביאק: מורה צריכה לבוא אלי בזמן אמת ולומר שהיא ראתה במו עיניה, ואז יהיו לנו הרבה יותר דיווחים ואני חושב שנוכל להגן הרבה יותר טוב על הילדים כי אנחנו אלה שמומחים לעשות זאת.
אייל ורשביאק: היום המדינה לא נותנת לנו את האמצעים הראשוניים כדי לדעת ואני כבר לא מדבר על טיפול.
אייל ורשביאק: יתרה מזאת, המדינה הופכת אותנו, נציגיה, לעוברי חוק כי אני אומר בריש גלי שאני עובר על החוק כי לא על כל דבר אני מדווח כי לא כל דבר אני מספיק לבדוק.
אייל ורשביאק: כשעל פניו נראה לי שיש סיבה להעביר, אני מעביר גם בלי לבדוק שזה שוב עבירה על החוק כי החוק מחייב אותי לבדוק, אבל זה המצב שהמדינה הביאה אותי אליו.
תמר גוז'נסקי: נושא אחר הוא ילדים ונוער בסיכון, שזה חוק הרבה יותר מקיף וכולל, שבא לקבוע בחוק את הזכות של הילד לקבל את השירות, ואז ניתן להתחייב וכן הלאה וכן הלאה.
תמר גוז'נסקי: בחוק זה אני מקווה שיהיה סל ויהיו גם כל מיני הגדרות יותר מדויקות.
תמר גוז'נסקי: השאלות האלה, מבלי לזלזל במה שאתה אומר כי אני מסכימה אתך מאוד שאם זה רק טיפול דמי, למשל להוציא לילדה אישור שהיא צריכה מוסד או פנימייה ולא נותנים לה מוסד ולא נותנים לה פנימייה אלא היא רק מסתובבת חצי שנה ברחוב עם האישור הזה, אז כמובן לא יוצא שום דבר טוב, אלא להפך, אולי נוצרו אצלה תקוות והכל מתנפץ ואז היא אומרת שהמערכת לא שווה שום דבר, הנה כבר באתי, הנה פגשתי ובסוף המערכת לא שווה.
תמר גוז'נסקי: לכן ברור שהדברים שלך הם מאוד חשובים ואנחנו כמובן נמשיך לטפל.
סלים ג'ודום: אנחנו מחזיקים היום 1,200 אסורים שפוטים על אלימות במשפחה כאשר את המספר המדויק של אלימות במשפחה לא ניתן לזהות מאחר והאסירים האחרים שבביתם קיימת אלימות שפוטים על עבירות אחרות אבל מתוך העבודה אנחנו מגלים אותם.
סלים ג'ודום: יש לנו עבודה משותפת עם משרד העבודה והרווחה, במסגרת ועדות בין-משרדיות, הוועדה למניעת גילוי עריות והוועדה לטיפול באלימות במשפחה.
סלים ג'ודום: הוועדות האלה פועלות כבר כאשר שנים אבל הוועדות האלה כבר פקוקות מעומס בלתי אפשרי ובגלל זה בנושא אלימות במשפחה אנחנו עושים סינון על-פי פרמטרים מסוימים כשאנחנו אומרים שמקרים מסוימים יידונו במסגרת ועדה פנימית ומקרים מסוימים יידונו במסגרת ועדה בין-משרדית.
סלים ג'ודום: אם יש לי אסיר חדש ואני רוצה לקבוע לו ועדה, אני אקבע לו ועדה לעוד חצי שנה כי כל שבוע יש ועדה לפניה מובאים ששה-שבעה מקרים ובכל מקרה מעורבת קהילה, שירות מבחן למבוגרים, פקידי סעד, חוק נוער וכולי.
סלים ג'ודום: מעבר לזה, לוועדות האלה אין עדיין מעמד חוקי.
סלים ג'ודום: יש בקשה ויש פנייה שלי ושל כל הגורמים האחרים כדי שיעשו מאמץ שיקבלו מעמד חוקי כי אנחנו מקבלים החלטות של בג"ץ, החלטות של בתי-משפט, החלטות של ועדות שחרורים לדון ולבדוק מחדש ושואלים אותנו על-סמך איזה נימוקים אנחנו מונעים את חופשתו של האסיר וכדומה וכדומה.
סלים ג'ודום: הסוגיות הן רבות.
סלים ג'ודום: אני מנצל את הבמה הזו ומבקש לקדם את הנושא הזה של מניעת ביקורי קורבנות אצל העצורים ואני לא יודע אם זה יכול להיעשות באמצעות חוק או משהו אחר, וגם בעניין של הוועדות המקצועיות האלה שיקבלו מעמד חוקי.
סלים ג'ודום: לפני שהגעתי לכאן הבוקר קראתי החלטה של שופט שרוצה את הנימוקים המאוד ברורים, כולל המידע החסוי של העובדים הסוציאלים ומבקש לדעת למה אנחנו מונעים מהאדם המסוים הזה לצאת לחופשה.
סלים ג'ודום: יושבות ועדות מקצועיות וזה לא שאני קם בבוקר ויש לי מצב רוח אחר ואני לא רוצה לתת לאותו עציר לצאת לחופשה.
סלים ג'ודום: מה שקורה הוא שבכל מקרה צריך לנמק.
ציפי נחשון: יש תוכנית של הוסטל לעצירים אלימים כאשר במודל של ההוסטל מדובר על 20-12 גברים במקביל בתוכנית האב, אבל צריך להגדיל את מספר העובדים הסוציאלים שיכולים לעשות עבודה נפלאה.
ציפי נחשון: עכשיו עשינו ניסיון להכשיר עובדים סוציאלים שיעבדו עם אסירים אלימים בכלא, אבל אי-אפשר שמאה עובדים סוציאלים יטפלו בכל כך הרבה אסירים כאשר מתוכם 1,800 יושבים על אלימות במשפחה.
ציפי נחשון: אני מרגישה שבדיונים האלה כל הזמן אנחנו מסתובבים סביב המטבע ולא מגיעים אל המטבע עצמה.
ציפי נחשון: נושא איתור הילדים, של המכים, של המוכים הוא מאוד חשוב אבל לדעתי במציאות של היום הוא הופך להיות שולי כי אנחנו יודעים על ילדים מוכים ועל נשים מוכות, וישנם גברים אלימים, יש לנו רשימות, אבל אין לנו חיילים שיעשו את העבודה.
ציפי נחשון: אני מרגישה שכל הזמן בדיונים האלה אנחנו לא תוקפים את הבעיה האמיתית.
ציפי נחשון: נערוך הכשרה ועובדים סוציאלים ידעו לזהות ילדים מוכים, אבל השאלה היא מה הפתרון שנותנים לילדים האלה.
ציפי נחשון: יש 1,200 עצורים שיושבים פרופר על אלימות ובערך עוד 600 מסביב, והשאלה היא איך אפשר לטפל בהם כדי שישתחררו מהכלא אחרי שנתיים ושלוש שנים ולא יהיו אלימים.
ציפי נחשון: אם אותו גבר מכה סוף סוף מצליח להתגרש מאשתו, אז הוא מוצא לו חברה שהופכת להיות קורבן חדש.
אייל ורשביאק: אנחנו לא יכולים לעצום את העיניים וצריך לשים את הדברים על השולחן.
אייל ורשביאק: המציאות בשטח מרה מאוד.
אייל ורשביאק: בהחלט יש ילדים שאנחנו נאלצים להכריע לשבט או לחסד והדברים שאני אומר הם מזעזעים.
חניתה צימרין: הייתי רוצה לעשות סדר ואני רוצה לדבר על האמהות.
חניתה צימרין: האימא הזאת, אני שומעת שהוגש נגדה כתב אישום על הזנחה ושמעתי משהו שאני לא ממש מבינה אותו אבל אני פשוט מקשיבה למה שאתה אומר, שזה נעשה כדי שהיא תוכל להעיד נגד חברה.
חניתה צימרין: אני רוצה קצת יותר עוצמה שתפעל כלפי האדם שהתרשל בדיווח וכאן זאת לא רק הזנחה.
חניתה צימרין: יש את העניין של הסביבה ואחרי שהקשבתי למקרה אני רוצה לומר לכם שהיו כאן המון סימנים.
חניתה צימרין: הסבתא אמרה שהיא השתדלה שהילד יהיה אצלה, היא יודעת מה קורה שם.
חניתה צימרין: אחת הבעיות אצלנו היא שרוב המשפחות עם הילדים הקטנים מגיעות לקבל את השירות, אותו אחוז – שאני לא יודעת מהו אבל הוא מאוד קטן – שאיננו מגיע מתחלק לשניים: אלה שהולכים לרופא פרטי ומקבלים את השירות בצורה אחרת, או אלה שלא הולכים.
חניתה צימרין: אלה שלא הולכים, זו המשפחה שצריכה להיות מוכרת.
חניתה צימרין: אני רוצה שנעשה את אותו הדבר שיש באנגליה, כאשר משרד הפנים מדווח על תינוק שנולד ומישהו צריך ללכת ולראות למה הוא לא הגיע.
חניתה צימרין: אם מתברר שהוא לא הגיע מפני שיש טיפול נהדר, נעזוב את המשפחה, אבל אם יתברר שאין טיפול, צריך לדווח על זה.
חניתה צימרין: בהקשר הזה אני רוצה לומר שני דברים שאל"י עושה.
חניתה צימרין: אנחנו מתחילים עכשיו שירות חדש של נספח לשירות הזה שמציק לכם, לקו המצוקה שאליו מגיעים 6,000 מקרים בשנה.
חניתה צימרין: אנחנו מכניסים מספר חדש שנקרא טלה-הלט.
חניתה צימרין: השירות עוד לא התחיל אבל הוא בשלבי התחלה.
חניתה צימרין: טלה-הלט פונה לכל מורה, גננת, עורך-דין, עובדת סוציאלית שלא מבינים מה שקורה שם או שנורא פוחדים או שמהססים.
חניתה צימרין: שם לא צריכים להזדהות ואפשר לקבל עזרה.
חניתה צימרין: אפשר גם לדווח דרכנו.
חניתה צימרין: אנחנו קולטים את השם ואנחנו עושים את הדיווח.
חניתה צימרין: כלומר, אנחנו פותחים משהו שהוא באמת נותן איזושהי עזרה.
חניתה צימרין: הדבר הנוסף שאנחנו עושים.
חניתה צימרין: יש לנו תוכנה בקו המצוקה שהיא תוכנה שעוקבת אחרי המקרים.
חניתה צימרין: כלומר, קודם כל כאשר מישהו מתחיל לדווח ונותן לנו חלק מהאינפורמציה – כתובת, שם, עיר, כל מיני דברים כאלה – התוכנה מזהה לנו האם היו אלינו דיווחים קודמים.
חניתה צימרין: הדבר הנוסף שיש בתוכנה הוא מעקב.
חניתה צימרין: כשאנחנו מעבירים אליך את המקרה שתטפל בו בעוד חצי שנה, כל שלושה שבועות עולה אצלנו שאלה האם קיבלנו כבר תשובה ואז אנחנו רוצים לדעת ממך אם זה טופל, אם זה בסדר, אם אני יכולה לסגור את התיק.
חניתה צימרין: בחומר רקע מדובר כאן על הטיפול שנעשה במקלטים.
חניתה צימרין: אני מנהלת את אחד המקלטים ואני יודעת שזה טיפול נהדר שנעשה במספר מאוד קטן של מקלטים.
חניתה צימרין: מה שחומר הרקע לא נותן, וזה די שכיח, שלאל"י יש מחלקה נוספת שאיננה ממומנת על-ידי המדינה ולכן המדינה לא מדווחת עליה ואותה מחלקה נותנת טיפול אמיתי למקרים האלה.
חניתה צימרין: אחרי שגמרת את המשפט, אחרי שהם כבר יושבים בבית סוהר, אנחנו נכנסים ואנחנו נותנים טיפול שלפעמים זה חמש שעות בשבוע למשפחה.
חניתה צימרין: כלומר, ממש ממש טיפול ויש תוצאות ואנשים נחלצים.
חנה שטרום-כהן: דובר פה הרבה על הסימפטומים ואני יכולה לספק עוד ועוד סיפורים ואני גם מספקת הרבה עבודה, גם לאל"י וגם לפקידי סעד שכולם עושים עבודה נהדרת.
חנה שטרום-כהן: אני חושבת שעל זה לא צריך להרחיב.
חנה שטרום-כהן: אני רוצה לדבר דווקא על עבודת המניעה שאני חושבת שהיא מאוד חשובה.
חנה שטרום-כהן: אני אתחיל בדבר הציבורי יותר.
חנה שטרום-כהן: אני נתקלת הרבה גם במורים וגם בהורים, באנשים שונים שנתקלים בתופעות והם לא יודעים מה לעשות.
חנה שטרום-כהן: אני כמובן גם אותם מפנה למסגרות הקיימות.
חנה שטרום-כהן: אני חושבת שפה מאוד חסר מידע ואני חושבת שלא נעשה מספיק בעניין הזה של מה אתה צריך לעשות.
חנה שטרום-כהן: אנשים אולי שמעו שיש משהו להגנת הילד ומאוד עוזרות כל מיני תוכניות רדיו כאלה, אבל עדיין הם לא יודעים את הכתובת למי לפנות ואני חושבת שבעניין הזה כן צריך להשקיע.
חנה שטרום-כהן: מבחינת ההבחנה, גם של אנשי מקצוע, למשל רופאי המשפחה, אנחנו בתחנה שלנו ניסינו לעשות איזושהי פנייה לרופאים.
חנה שטרום-כהן: פנייה לרופא משפחה, הרבה פעמים לכל מיני תלונות פיזיות כאלה ואחרות, כשזה חוזר על עצמו, צריך ללמד את הרופא לשאול מפני שלא מעיזים לומר.
חנה שטרום-כהן: מי שעובד עם נשים מוכות יודע איזה חרדה יש להן לדווח.
חנה שטרום-כהן: אני לא כל כך הייתי ממהרת להאשים אותן.
חנה שטרום-כהן: יש בטח מקרים שהיו כל מיני שיקולים של טובת הנאה, אבל במקרים רבים יש חרדה מאוד גדולה ואני מוכרחה לומר שאני כאישת מקצוע הרבה פעמים חסרת אונים כי אני יודעת שאני אעודד את האישה לפנות ואני לא בטוחה שאני יכולה להגן עליה.
חנה שטרום-כהן: כל זמן שהתשתית הזאת שדוברה כאן לא תטופח, כולל משטרה, יהיה לנו מאוד קשה להציע סיוע.
חנה שטרום-כהן: אני מדברת גם על גברים אלימים, נשים אלימות, ילדים אלימים.
חנה שטרום-כהן: דבר אחד שאפשר לעשות בעניין הזה הוא קודם כל אבחון מוקדם.
חנה שטרום-כהן: בדרך כלל גבר אלים זה כבר מתחיל מהילדות, הרבה פעמים הוא הפריע בכיתה וזה ניתן לאבחון, הרבה פעמים אלה מקרים של ADHD ובטיפול נאות אנחנו יכולים להעלות ילד כזה על דפוסי התנהגות אחרים.
חנה שטרום-כהן: אין אבחון מוקדם בשום צורה שהיא.
חנה שטרום-כהן: אני יודעת שפעם בירושלים היה פרוייקט בטיפת חלב, אפילו של אבחון מוטורי ודרך זה האחות יכלה לראות כל ילד ולבדוק אותו, אבל זה נגמר מחוסר תקציב.
חנה שטרום-כהן: כשיש משהו מאוד קיצוני, הם רואים, אבל לפעמים זה לא ניכר.
חנה שטרום-כהן: יש לנו פסיכולוגים התפתחותיים שכבר יכולים מגיל אפס לאבחן ובוודאי אחר-כך בעת שמגיעים לתחנות לטיפול בילדים.
חנה שטרום-כהן: אנחנו יכולים כמובן לעשות הדרכה אבל שוב מגיעים לזה שאין את המודעות הציבורית שאפשר לזהות את אותם אנשים אלימים והם לא צריכים להתפתח מאותה התנהגות אימפולסיבית ואלימה ולהגיע אחר-כך להפרעות בהתנהגות שאנחנו רואים אצל המבוגר שלא יודע מה לעשות.
חנה שטרום-כהן: יושבים אתי הורים מבוגרים ואני רואה את ההיסטוריה שלהם.
חנה שטרום-כהן: הילד לא היה בבית-ספר תקופה ארוכה והיום הוא אבא אלים, הוא בעל אלים, הוא היה פעם עם בעיות כאלה, העיפו אותו מבית-ספר או לא ראו כשהוא לא היה שם.
חנה שטרום-כהן: בעניין הזה חייבים לטפל.
חנה שטרום-כהן: גם כשיש מישהו שמוכן להיות בטיפול, הסיפור שהבאתם מזכיר לי מקרה בו הופיע אצלי גבר ואמר לי – יש לו המון תיקים במשטרה, הוא כמעט הרג מישהו, הוא היה מעורב בהמון קטטות – שהוא לא רוצה להכות את הילדים שלו בבית.
חנה שטרום-כהן: זה מקרה בו היינו יכולים לטפל.
חנה שטרום-כהן: הוא אומר שמכיוון שהוא לא רוצה לפגוע בילדים בבית, לכן הוא כל פעם בורח, יוצא החוצה ומכה בחוץ.
תמר פלד-אמיר: אני רוצה להאיר נקודה אחת שפחות התייחסו אליה וזה הנושא ששיעור הילדים בקרב העולים החדשים שמוצאים את עצמם קורבנות להתעללות והזנחה, הוא לא פרופורציוני למספר שלהם באוכלוסייה, ובמקרה הזה צריך לתת מענה ייחודי ומדיניות מיוחדת.
תמר פלד-אמיר: זה נושא שלא כל כך עלה ואני חושבת שזה לא מקרי.
דליה בן-צבי: המחקר השני הוא מחקר בנושא של אלטרנטיבות לענישה שגם הוא נושא שעלה במשרד העבודה והרווחה כשיש איזושהי הרגשה שהנושא של הדיווח באמת טופל יחסית בחקיקה אבל יש עדיין איזשהו נתק בין מערכות הענישה ומערכות התפעול כאשר אנשים כן מגיעים לענישה אבל השאלה מה קורה אתם אחר-כך או במקביל, כשמדובר גם בטיפול תומך לעבריינים וגם למשפחה כדי באמת למנוע את החזרה ואת הישנות המקרים האלה.
תמר גוז'נסקי: כל פעם אני עומדת המומה כשאני שומעת שהמדינה, אם יקצצו ב150- עובדים סוציאלים, תבריא, תפרח ותצמח.
תמר גוז'נסקי: הנתק שקיים בין מקבלי ההחלטות התקציביות לבין המציאות בשטח הוא חריף ביותר.
תמר גוז'נסקי: בתקציב הקודם ניסיתי – ואני אנסה גם בתקציב הקרוב - ודרשתי שיתקיים דיון בוועדת הכספים על נושא מצוקת הילדים.
תמר גוז'נסקי: בפעם שעברה נתקלתי בסירוב.
תמר גוז'נסקי: אנשי ועדת הכספים משום מה חושבים שהנושא לא מספיק דרמטי או לא מספיק חשוב למרות שהם כן עוסקים בהרבה מאוד שאלות.
תמר גוז'נסקי: אני אומרת את הדברים כדי שיובן שבבית הזה זה לא איזשהו מובן מאליו שהנושא הזה עומד ובין היתר זה בגלל שאנשים מנותקים, לא יודעים, לא מכירים, קוראים בעיתון, מתייחסים לזה כאל תופעות שקורות באיזה מקום רחוק וכן הלאה.
תמר גוז'נסקי: זה הדבר הראשון ואני מסכימה שהמצב הוא חמור והולך ומחמיר כי אין שום תשובות לגידול במספר האוכלוסייה ולגידול באופי, בהיקף ובחומרת האלימות גם כלפי ילדים וגם בכלל.
תמר גוז'נסקי: אנחנו היום מדברים, כפי שסוזי דיווחה, על שמונה מקרים ועשרה פעוטות שנרצחו במשך שנה וחצי.
תמר גוז'נסקי: מתי היה דבר כזה?
תמר גוז'נסקי: מתי למדינת ישראל הייתה רשימה כזאת שעשרה ילדים נרצחו?
תמר גוז'נסקי: תרשו לי בקשר לדיון שהיה לנו פה להתרכז בכמה נושאים.
תמר גוז'נסקי: הנושא הראשון הוא העניין הזה של הגבר האלים, הרוצח.
תמר גוז'נסקי: העניין של הגבר האלים, אחרי שנפתחו נגדו אני לא יודעת כמה תיקים במשך עשור, מה עשינו כחברה וכמדינה מולו?
תמר גוז'נסקי: אני לא יודעת אם הוא הגיע לכלא בעשור הזה.
תמר גוז'נסקי: באיזשהו מקום אני חושבת שגם בענישה וגם בנושאים האלה אין כנראה הצטברות של חומרה.
תמר גוז'נסקי: אם הוא נתפס כבר בפעם השביעית או בפעם העשירית, הוא עדיין יקבל עבודות שירות.
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, אין לנו גישה שאומרת שיש לנו מקרים פתולוגיים של גברים אלימים ואם אנחנו לא נטפל בהם, מישהו ישלם את המחיר ואז או אישה תרצח או ילד יירצח.
תמר גוז'נסקי: זו נקודה שאני חושבת שלא עלתה כאן מספיק בדיון ואנחנו צריכים לדבר על זה.
תמר גוז'נסקי: אנחנו יודעים שיש מקום אחד שמנסים לטפל בגברים אלימים וכל פעם הוא נסגר ונפתח, נפתח ונסגר וכן הלאה.
תמר גוז'נסקי: הדבר השני בקשר הזה הוא הטיפול באלה שנשפטו כבר ושיש לנו כבר את כל ההוכחות והעדויות של האלימות.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת ששירות בתי הסוהר ומשרד העבודה והרווחה, מעבר לעניין הזה שהעלית, שאני צריכה ללמוד את הנושא הזה של מעמד חוקי לאותן ועדות משותפות, אני מדברת על כלי טיפול בתוך הכלא.
תמר גוז'נסקי: היתרון בכלא הוא שהאסיר נמצא שם 24 שעות ביממה ולא צריך לבקש ממנו שיואיל בטובו לבוא ביום שני בשעה 17:00 ולשלם לו דמי נסיעה.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת ששירות בתי הסוהר יחד עם גורמים אחרים צריכים לדאוג לכך שבאמת כל אחד יקבל את ההזדמנות.
תמר גוז'נסקי: יכול להיות שלא לכל אחד אנחנו יכולים לעזור, אבל שיקבל את ההזדמנות.
תמר גוז'נסקי: אני אומרת שהמטרה צריכה להיות לנסות להוציא כמה שיותר גברים שנשפטו על אלימות לטיפול כזה או אחר שיקטין או יפחית או יעזור להם וכולי.
תמר גוז'נסקי: אילנה, לא יזיק שכל אישה תקבל הרצאה על אלימות, גם אישה שהיא לא קורבן של אלימות, אבל אם היא תדע על זה, אז היא תדע שהשכנה שלה או הבת-דודה שלה נמצאת במצב כזה.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שצריכה להיות איזושהי הרצאת חובה בטיפת חלב.
תמר גוז'נסקי: כמו שמלמדים בטיפות חלב איך לחתל וכולי, שתינתן הרצאה בנושא הזה של אלימות ולעשות זאת בצורה הכי ידידותית שאפשר והכי פתוחה.
תמר גוז'נסקי: האם הזאת, אני מניחה שהיא הייתה בטיפת חלב כי היא גם הלכה עם הילד לקופת חולים, והיא כנראה כן הלכה אתו לכל מיני מוסדות כאלה.
תמר גוז'נסקי: לגבי הנושא של איך לשפוט אם.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שאנחנו לא יכולים כמובן לעשות הכללות וכנראה שיש כל מיני מקרים.
תמר גוז'נסקי: אני מטילה ספק בכך שאם אנחנו נקרא לה שותפה לרצח זה יפתור לנו איזושהי בעיה.
תמר גוז'נסקי: מה שכן, התפיסה הזאת שמי שלא עוזר או שמי שעומד מהצד הוא שותף, היא קיימת בחוק אבל לא קיימת במודעות הציבורית.
תמר גוז'נסקי: העבירה הציבורית היא לא כזאת.
תמר גוז'נסקי: מבחינה ציבורית יש הבחנה מאוד ברורה בין מי שעושה לבין מי שלידו.
תמר גוז'נסקי: יש לנו פה צורך בפעולה חינוכית וציבורית.
תמר גוז'נסקי: זה לא רק חוק כי החוק אומר, בסדר, החוק קבע, החוק אמר את הדברים האלה, אבל זה לא כל כך פשוט ואני חושבת שיש לנו צורך לעסוק גם בנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: לגבי הנושאים האחרים שעלו כאן.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שאלפי משפחות חד-הוריות במדינת ישראל, שבגלל נסיבות כאלה או אחרות, או חולשת האישה או לפעמים התלות הכלכלית שלה, לפעמים סיבות אחרות, מקיימות אורח חיים מאוד קורבני.
תמר גוז'נסקי: מהרגע הראשון הן כל הזמן חיות במצב של קורבן.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שאנחנו לא עושים הבחנה כי כשאנחנו אומרים חד-הוריות, תמיד זה משפט מאוד כללי.
תמר גוז'נסקי: יש כל מיני חד-הוריות, יש חד-הוריות חזקות ויש כאלה שהן קורבן.
תמר גוז'נסקי: אני גם מקבלת את ההערה של תמר פלד, מבלי לתת סטיגמה לאף אחת, שזה יכול לקרות בגלל אורח חייהם, בגלל מסורות, בגלל חולשות, בגלל קשיי קליטה, בגלל התפוררות של קהילות שהיו תומכות בעבר ועכשיו לא תומכות ואני חושבת שיש צורך להסב תשומת לב.
תמר גוז'נסקי: אני מרגישה שבקריית גת אתם הבנתם שיש משפחה שצריך לעזור לה, נתתם מועדונית לילדה, נתתם מעון רב-תכליתי לילד.
תמר גוז'נסקי: סוזי סיפרה באחד הדיונים שכאשר באים לבית-הספר במסגרת דיונים על אלימות ובא השוטר או בא מי שבא ומספר לילדים, בדרך כלל מה שקורה הוא שאחרי השיעור, אחרי שמדברים על זה, יש תמיד שניים-שלושה-ארבעה ילדים שבאים ואומרים שהם רוצים לספר משהו וזה משהו מהסוג הזה.
תמר גוז'נסקי: אני רוצה לומר שאם באמת הילדה הזו הייתה שומעת שיחה כזאת באיזשהו מקום, יכול להיות שהיא הייתה נפתחת.
תמר גוז'נסקי: הבעיה שלנו היא שהמערכות עוסקות בדברים אחרים וכולי.
תמר גוז'נסקי: לכן חשובה כל השקעה שאנחנו נעשה בדיבור על אלימות בבית-הספר, בטיפות חלב ובכל מקום שם נעשה תוכניות על הנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: זה מחזיר אותי לאייל ורשביאק שאומר שזה נכון, אבל עם מה יעשו זאת.
תמר גוז'נסקי: הנושא הוא ילדים ללא שם וללא מעמד חוקי.
תמר גוז'נסקי: במקרה שהובא לידיעת הוועדה, מדובר בילדה שהיום היא בת 12 ועדיין אין לה שם רשמי, תעודה ומספר זהות של ממש.
תמר גוז'נסקי: הילדה הזאת מוכרת למדינה, כי מאז שהיא נולדה היא נמצאת בטיפולה של המדינה ולכן זו לא ילדה שנעלמה.
תמר גוז'נסקי: היא ילדה שנולדה בישראל, בבית-חולים ידוע, שהיה אמור לעשות את כל מה שנוגע בדבר, וכמה שזה לא יראה מוזר 12 שנה לא הספיקו לרשויות להחליט מה השם שלה, מה המעמד שלה, מה מספר הזהות שלה.
תמר גוז'נסקי: לכך יש כמובן השלכות לגבי שירותים שהיא יכולה לקבל.
תמר גוז'נסקי: אנחנו יודעים שהרבה מאוד שירותים, למשל שירותי בריאות, מותנים בהיות המבקש אזרח או תושב וכן הלאה.
תמר גוז'נסקי: הגיע לידיעתי המקרה הזה, יכול להיות שיש מקרים נוספים.
תמר גוז'נסקי: אני רוצה לבקש מד"ר קדמן שהביא את המקרה לידיעתי לפרט ולהציג את הנושא.
יצחק קדמן: אני מוכרח לומר, שסוג כזה של הזנחה אני מעולם לא ראיתי.
יצחק קדמן: מדובר בילדה שננטשה בבית חולים עם לידתה, כנראה בגלל שהיתה לה בעיה בריאותית.
יצחק קדמן: ברגע שהיא הושארה בבית החולים נכנס לתמונה השירות לאימוץ, או בשמו הרשמי השרות למען הילד במשרד העבודה והרווחה.
יצחק קדמן: התכנית שלהם היתה למסור את הילדה לאימוץ , הם פנו בהליכים משפטיים, פנו לבית המשפט כדי לקבל צו שמאשר שהילדה בת אימוץ.
יצחק קדמן: זה השלב הראשון בתהליך האימוץ שבו למעשה הילדה מופקעת מהוריה הביולוגיים.
יצחק קדמן: השלב הבא הוא שלב יותר מאוחר שבו מוצאים משפחה מאמצת ואז ניתן צו אימוץ שמעביר את הילדה למשפחה החדשה שלה.
יצחק קדמן: כנראה שיש איזו שהיא בעיה בתחום הזה, במעבר הזה שבין שני השלבים.
יצחק קדמן: ברוב המקרים כשיש ילדה בריאה, זה עובר יחסית בקלות, ובסמוך לשלב הראשון מתחיל השלב השני.
יצחק קדמן: במקרה הזה, השירות לאימוץ או שלא היה מסוגל או שלא התאמץ מספיק, ולא הצליח במשך תקופה ארוכה להשיג משפחה מאמצת לילדה.
יצחק קדמן: הילדה נמסרה באופן זמני למוסדות, למשפחות אומנה שאותן היא החליפה בקצב מאוד גדול.
יצחק קדמן: ובאיזה שהוא שלב כנראה שהשירות לאימוץ התייאש.
יצחק קדמן: מאחר שהוא התייאש, הוא היה אמור להעביר את הטיפול לגורם אחר, הוא לא עשה את זה, ולכן הילדה באופן בלתי רשמי עברה לטיפולו של השירות לטיפול באדם המפגר, אבל אלה קיבלו ילדה שנותקה מההורים הביולוגיים, לא נמסרה לאימוץ.
יצחק קדמן: ולא רק זה, כל המסמכים שלה היו מסמכים חסויים שנשארו בשירות לאימוץ.
יצחק קדמן: השירות לאימוץ לא עשה את הצעד של העברת הילדה עם האפוטרופסות עליה, עם כל המסמכים שלה לשירות המפגר.
יצחק קדמן: וכך במשך שנים, בלי שזה הפריע למישהו, הילדה הסתובבה במקומות שונים, ואפילו שם לא היה לה, כי השם הביולוגי נשאר חסוי, ברגע שניתן צו שהיא בת אימוץ.
יצחק קדמן: הילדה נושאת כרגע את השם נעמי בן שמן, אבל זה לא שמה.
יצחק קדמן: זה שם של אחת ממשפחות האומנה שבהן היא שהתה בתקופה מסוימת.
תמר גוז'נסקי: מה מספר הזהות שלה?
יצחק קדמן: אין לה מספר זהות.
יצחק קדמן: כנראה שהיא קיבלה איזה שהוא מספר זמני.
תמר גוז'נסקי: 12 שנה הוא זמני?
יצחק קדמן: אני לא יודע האם נציגי משרד הפנים יכולים להגיד מה הפירוש של מספר זהות זמני.
יצחק קדמן: אבל היא נושאת שם שהוא בכלל לא השם שלה.
יצחק קדמן: ב-1998, כאשר פנו משירותי הרווחה בבאר שבע למשרד הרווחה, עובדת סוציאלית קיבלה נזיפה שהיא פנתה לכתובת הלא נכונה.
יצחק קדמן: היו כל מיני ענייני אדמיניסטרציה שהם מאוד חשובים למשרד הרווחה, אבל לא לעצם העניין, וזה כאשר הילדה היתה בת 10.
יצחק קדמן: השירות למפגר אמר לעובדת הסוציאלית שמי שאחראי זה פקיד סעד של שירות האימוץ, שתפנה אליה בכל פעם שהיא צריכה משהו.
יצחק קדמן: שירות האימוץ כבר מזמן התנער ממנה.
יצחק קדמן: פקידת סעד ראשית של השירות למפגר פנתה בעניין תהליך האימוץ, כי כשהילדה היתה בגיל 5 הם התייאשו, והשיבו לה: "אנא פני בדחיפות לשירות למען הילד למינוי אפוטרופוס אחר ולהסרת האפוטרופסות מהשירות למען הילד".
יצחק קדמן: זה היה במרץ 1998, מאז שום דבר לא קרה.
תמר גוז'נסקי: מי האפוטרופוס של הילדה הזאת כיום?
יצחק קדמן: יש מה שנקרא אפוטרופוס זמני, זה השירות לאימוץ.
יצחק קדמן: אבל השירות לאימוץ מזמן כבר אמר שהיא לא באחריותם, היא באחריות השירות למפגר.
יצחק קדמן: הילדה הזאת נופלת בין הכיסאות.
יצחק קדמן: לפני זמן לא רב קיבלנו פנייה מעובדת סוציאלית מאוד אמיצה ואכפתית, שנמצאת במקום שנקרא "הבית הקבוצתי", שזה שירותי מגורים בקהילה למפגר בשכלו.
יצחק קדמן: העובדת הסוציאלית אמרה שזה בלתי אפשרי שהילדה תהיה ללא אפוטרופוס, ללא מספר זהות קבוע, ללא שם אמיתי וכדומה.
יצחק קדמן: בעקבות הפנייה הזאת אנחנו פנינו לשני השירותים.
תמר גוז'נסקי: מה רמת הפיגור של הילדה?
תמר גוז'נסקי: האם היא הולכת לבית ספר?
יצחק קדמן: עורכת הדין יפעת בוים טיפלה באופן ספציפי במקרה.
יצחק קדמן: בכל אופן, בעקבות המכתב הזה, אנחנו פנינו גם לשירות למפגר וגם לשירות האימוץ, לא קיבלנו מהם התייחסות.
תמר גוז'נסקי: הם גם לא טרחו לבוא לישיבה.
יצחק קדמן: הוצאנו את זה לתהודה ציבורית, והעובדת הסוציאלית שפנתה אלינו קיבלה על הראש.
יצחק קדמן: זו היתה המסקנה, מצאו את האשם והיא ננזפה מדוע היא מדברת, מדוע היא מפיצה וכו'.
יצחק קדמן: שום דבר מאז לא קרה.
יצחק קדמן: קיבלתי מכתב של השירות למפגר, שהם פשוט ממציאים את הגלגל.
יצחק קדמן: מאחר שהיא לא אומצה עד כה, ואין כוונה כזאת, פנינו לפני שנתיים שיקבלו אפוטרופסות.
יצחק קדמן: בינתיים פנינו לשירות למען הילד שיסירו את כל האחריות שלהם.
יצחק קדמן: השירות לאימוץ פנה ליועץ המשפטי של משרד הרווחה, אולם עד כה לא נסתיים התהליך.
יצחק קדמן: 12 שנים הילדה הזאת נעה ונדה בין השירותים, עוד לא הסתיים התהליך, נפנה שוב בדחיפות לשירות למען הילד, ולייעוץ המשפטי להסדרת העניין בסיום ההליך.
יצחק קדמן: קיבלתי גם מכתב מיועצו של שר העבודה והרווחה, שעוד היה כזה, שהבטיח לי אחרי פרסום בעיתון שהשר לא ינוח ולא ישקוט והוא יטפל בעניין עד להסדרתו.
יצחק קדמן: השר הנחה את מנכ"ל המשרד ב-22 ביוני לקיים בירור בעניינה של ילדה זו, להסדרת כל הדרוש.
יצחק קדמן: מאז לא שמעתי דבר.
יצחק קדמן: לפי מיטב ידיעתי עד היום הנושא הזה לא טופל.
יצחק קדמן: מקרה כזה עוד לא היה לנו.
יצחק קדמן: יחד עם זה, יש קבוצה אחרת שבה יש יותר מאשר ילד אחד, של ילדים במדינת ישראל שאין להם אפוטרופוס רשמי.
יצחק קדמן: הכוונה היא לילדים, בעיקר ילדי עולים, שמגיעים הנה לא עם ההורים שלהם, אלא עם קרוב משפחה אחר, זה יכול להיות עם סבא וסבתא שזה השכיח, זה יכול להיות גם איזה שהוא קרוב משפחה אחר.
יצחק קדמן: סבא וסבתא הם לא אפוטרופוסים של ילד.
יצחק קדמן: היה מקרה שאבא רצח את האמא עוד ברוסיה, האמא בקבר האבא בכלא, הילד עלה עם הסבא הנה.
יצחק קדמן: ופה מתחיל מסע תלאות מפני שלילד הזה אין לו שום אפוטרופוס רשמי.
יצחק קדמן: לכאורה צריך היה לעשות את הדבר הנכון לתת לסבא אפוטרופסות.
יצחק קדמן: זה תהליך ארוך ומייגע.
יצחק קדמן: משרד הפנים ומשרד הקליטה אומרים, שעד שלא יהיה דו"ח של עובדת סוציאלית שיגיד להם אם זה בכלל נכון לתת לסבא אפוטרופסות הם לא פועלים.
יצחק קדמן: העובדים הסוציאליים מוצפים באלף מקרי חירום כדי לכתוב דו"ח על סבא שהם לא מכירים ונכד שהם לא מכירים, הם בדרך כלל בורחים מהעניין, זה לא בראש סדר העדיפות שלהם, ואנחנו יודעים על מצבים שלפעמים זה נמשך שנה ושנתיים ויותר.
יצחק קדמן: יש ילד שחי פה בארץ, יכול להיות שהוא הולך לבית ספר, אבל אין מי שיחתום אם הוא צריך לעבור ניתוח, או צריך לצאת לטיול.
יצחק קדמן: הילד הזה חי פה במעמד של תייר כי לא נותנים לו מעמד אחר.
יצחק קדמן: אם הוא חולה יש בעיות.
יצחק קדמן: לא פעם נאלצנו לעשות כל מיני קומבינות.
יצחק קדמן: יש מקרים שאנחנו מצליחים במאמץ רב להגיע לזה שמשרד הפנים נותן מעמד של תושב ארעי, אז הבעיה הרפואית אולי נפתרת, אבל עדיין הילדים האלה חיים פה בוואקום.
יצחק קדמן: אין להם אפוטרופוס רשמי, ואפוטרופוס זה דבר מאוד חשוב.
יצחק קדמן: אני חושב שהמסקנה שצריך להגיע אליה גם מהמקרה הזה וגם מהמקרים של ילדי עולים שנמצאים פה, היא שברגע שאין אפוטרופוס טבעי או שהילד ננטש, מוכרח להיות מצב שבו מדינת ישראל ממנה לילד אפוטרופוס לכל דבר.