GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ניצנה בן-דוד: יש לנו פורמים מיוחדים, ויש לנו השתלמויות מיוחדות, ואנחנו צריכים לזכור שאנחנו מדברים על איזה שהוא שלב מעבר, שלב של לימוד לכל הצדדים, גם לבתי המשפט, גם לשופטים, גם לשירות המבחן, גם לפקידי הסעד, גם לסניגורים עצמם, וזה תהליך.
ניצנה בן-דוד: אני חושבת שאנחנו צריכים להיות סובלניים בתהליך הזה.
ניצנה בן-דוד: אני בהחלט מאמינה גדולה בתהליך הזה.
תמר גוז'נסקי: נמצא איתנו עורך דין דב פרינר, מרצה לדיני משפחה באוניברסיטה העברית.
דב פרינר: אני לא אחזור על הרבה מהדברים אשר נאמרו ונרשמו אצלי, אבל נקודה שאני חושב שהתעלמו ממנה, מפני שהתמקדנו בבתי המשפט לנוער, זה בית המשפט לענייני משפחה.
דב פרינר: לדעתי, הן בצד האקדמי והן בפרקטיקה, אני אכן מוצא שזכויות הילד הולכות לאיבוד בבתי משפט לענייני משפחה.
דב פרינר: חלק גדול מהבעיה זה העומס על השופטים בבית משפט לענייני משפחה, שבאמת עושים עבודה נפלאה, קשה, ומשקיעים המון המון זמן.
דב פרינר: אם הורים או צדדים באים לידי הסכמה, השופטים רק מברכים על ההסכמה.
דב פרינר: זה מוריד מהם את הנטל, ואין כלי חזק יותר בכדי להעלים ולכסות ולחפות על בעיות של ילד שבתוך המשפחה מלהביא לבית המשפט הסכם גמור.
דב פרינר: הפתרון לבעיה לדעתי זה שימוש תדיר יותר במינוי אפוטרופוס לדין.
דב פרינר: נכון, זה כרוך בבעיות תקציביות, הבעיות של סנגוריה לנוער וכו', אבל לדעתי יש יתרון במיוחד במסגרת המשפטית של בית המשפט לענייני משפחה בהשוואה לבית המשפט לנוער.
דב פרינר: אני אוסיף בסוגריים, שיש לי היסוסים בשימוש בסניגוריה בבית המשפט לנוער, וההיסוסים האלה לדעתי לא חלים במסגרת בית המשפט לענייני משפחה.
דב פרינר: לכן, אני חושב שאנחנו צריכים לחשוב יותר על השימוש בסניגוריה מעין סניגוריה לילדים יותר בבית משפט לענייני משפחה.
דב פרינר: הנושא של זכויות הילד הפך להיות נושא מרכזי גם בספרות המקצועית וגם בפסקי הדין וגם בפרקטיקה.
דב פרינר: אני לא מזלזל בטענה מה לגבי זכויות הורים מה לגבי זכויות המורים וכיוצא בזה.
דב פרינר: אני חושב שזאת טענה חשובה.
דב פרינר: אני חושב שחלק מהבעיה זה לא רק שאנחנו עדיין לא למדנו להעריך ולהבין ולהגדיר מה זה זכויות הילד, אלא גם כן לא למדנו איך לאזן בין זכויות הילד לבין זכויות הורים.
דב פרינר: זכויות בדמוקרטיה במסגרת קונסטיטוציונית דורש איזון וזה חלק מאתגר.
דב פרינר: אז אסור לנו לזלזל בטיעון.
דב פרינר: זה טיעון חשוב, טיעון שצריכים להעמיק בו, וזה חלק מתהליך הלימוד.
אילן גילאון: משפט אחד שהוא ממש יישומי.
אילן גילאון: הנושא של הנחלת האמנה זה המעשה שצריך לעשות אותו באמצעות גורמים נוספים, אם זה לא הגיע לבתי הספר, זה לא הגיע לרשויות המקומיות, כנראה שהעניין נשאר על רמה דקלרטיבית.
אילן גילאון: אני אומר מתוך ניסיון שאנחנו אימצנו את האמנה וכפועל יוצא של האמנה, יחד עם אב"י הקמנו מרכז מידע לילדים שיש לו שני תפקידים.
אילן גילאון: אחד – זה ייצוג משפטי וסניגוריה וגישור, והתפקיד השני – פעולת ההנחלה ברמה של הילדים שיודעים וברמה של המבוגרים שעוסקים עם הילדים ויודעים.
אילן גילאון: את זה אני מציע מכאן.
אילן גילאון: דבר אחרון, המשפט "אין חכם כבעל ניסיון" לא הוכח אף פעם.
יהודית קרפ: אני רוצה לומר בקצרה שני דברים לעניין ההצעה של ד"ר וירמן לחוקק את האמנה כפי שהיא.
יהודית קרפ: מה שלא הספיקה תמר פלד לומר, שהוועדה של סביונה רוט-לוי ישבה ישיבה שיוחדה לסוגייה זאת, והמסקנה היתה שאין מקום לחוקק את האמנה.
יהודית קרפ: דבר שני שאני רוצה לומר זה לעניין הדו"ח, ואין לכחד שיש בעיה, אני רק רוצה לומר שאני מעריכה, שהבעיה נוצרה כתוצאה מהקושי לכתוב דו"ח כזה.
יהודית קרפ: זה לא פשוט, למעשה כתיבת דו"ח מיועדת לעשות הערכה ובחינה מחדש של מצב הילד בכל תחומי החיים.
יהודית קרפ: היה לנו קושי לכתוב את הדו"ח והקושי הזה הוכפל כתוצאה מתקלה.
יהודית קרפ: אני מאוד מקווה שתוך חודשים ספורים הדו"ח יוגש.
תמר גוז'נסקי: קבענו את הישיבה בנושא טיפול בילדים החיים מתחת לקו העוני בירושלים, כישיבת המשך לישיבה שהתקיימה ב-8 בפברואר 2000.
תמר גוז'נסקי: פנינו לשר העבודה והרווחה אלי ישי, וביקשנו שישתתף בדיון.
תמר גוז'נסקי: תאמנו את מועד הישיבה עם השר, אבל התהפוכות הפוליטיות גרמו לכך שזה היום הכי לא נוח לשר, ובכל מקרה השר התנצל על כך שהוא לא יוכל לבוא היום, דבר שכמובן מצער אותנו, כי חשבנו שחשוב מאוד שהשר ישמע וישתתף בדיון הזה.
תמר גוז'נסקי: אנחנו גם ביקשנו שמנכ"ל משרד העבודה יבוא, וגם זה לא צלח בידינו.
תמר גוז'נסקי: אי לכך נקיים את הדיון ללא נוכחותם של האנשים האלה.
תמר גוז'נסקי: פנינו גם לשר לענייני ירושלים, חיים רמון, אבל הוא באותה תסבוכת שבגלל השר אלי ישי לא יכול להגיע.
תמר גוז'נסקי: לא יכולנו ברגע האחרון לדחות את הישיבה או לבטל אותה, בעיקר כשהכנסת תצא בסוף יולי לפגרה.
שמואל אטיאס: אני יועץ לשר, ובאתי בשביל לשמוע ולהעביר לו.
תמר גוז'נסקי: אני מקווה שתהיה מביא ומוציא נאמן לדברינו.
תמר גוז'נסקי: בישיבה הקודמת העלינו לדיון כמה נושאים מרכזיים – מאפייני העוני בירושלים; מאפייני הקהילות השונות שחיות בירושלים וההתמודדות שלהן עם העוני; ההתמודדות של המרכזים, העמותות והארגונים השונים; המחסור ההולך ומחמיר בכוח אדם בכל פעם שמדובר בתוכנית סיוע לילדים; הקשר בין עוני לפשיעה ועבריינות של נוער.
תמר גוז'נסקי: במרכז הדיון עמד העניין של ילדים כקורבנות של עוני במובן הרחב של המלה.
תמר גוז'נסקי: כלומר, מה המחיר הכבד שמשלמים ילדים בהתפתחותם הנפשית, הבריאותית, הלימודית, החינוכית, והסיכויים שלהם להיחלץ מהמצב החברתי הקשה, כתוצאה מהחיים בעוני.
תמר גוז'נסקי: אני יכולה גם לומר שאנחנו מקיימים עכשיו במקביל דיונים על הצעת חוק לטיפול בילדים בסיכון, כששם אנחנו ודאי מציגים את העוני והמצוקה כאחד מסימני הסיכון, מהמאבחנים הברורים של ילד שנמצא בסיכון, ולכן חשוב כל כך שנאחד ונעשיר את הדיונים שלנו על החוק, גם בדיונים הקונקרטיים על ירושלים, או על מקומות אחרים.
תמר גוז'נסקי: לקראת הישיבה, נוסף לנתונים שקיבלנו בעבר, על הנושא של ילדים שחיים בעוני במקורות שונים, וכו', קיבלתי חומר מעליזה שבו-חיות, מנהלת הפרוייקט ההוליסטי לטיפול בעוני בירושלים.
תמר גוז'נסקי: אני מקווה שנוכל לשמוע ממנה בהמשך על הפרוייקט הזה, כי זה הנושא האחד והיחיד שהגיע לידיי, כניסיון לומר שמאחר שיש בעיה כל כך קשה של עוני, שכמעט מחצית הילדים בירושלים חיים מתחת לקו העוני, הנה יש לנו איזשהו פרוייקט, הצעה שנראית מעניינת.
תמר גוז'נסקי: כמובן שיהיה הכי מעניין לשמוע מנין יבואו האמצעים הכספיים, אולי תספרו לנו איך אתם יכולים לממן את הפרוייקט הזה.
תמר גוז'נסקי: אנחנו יכולים לתאר את המצב, אבל הייתי רוצה שנשים את הדגש היום לשאלת ההתמודדות, לשאלת הפרוייקטים וההצעות שישנן, ושיתוף פעולה בין גורמים שונים להתמודדות עם בעיות שנובעות ממצוקה ועוני.
תמר גוז'נסקי: הגב' לפלר, בבקשה.
ציפי לפלר: ילדי ירושלים, לצערי, ואני אומרת את זה בכאב רב, נמצאים במצוקה מאוד קשה.
ציפי לפלר: אני מדברת על ילדים ונוער.
ציפי לפלר: לא אחזור על הנתונים שקיבלתם בדיון בפעם שעברה, אבל המצוקות הן נוראיות, במזרח ירושלים מצד אחד, במגזר החרדי מצד שני, ובכלל באוכלוסיה הכללית, והן גורמות גם להרבה תופעות חברתיות קשות של ילדים בסיכון וסכנה.
ציפי לפלר: במסגרת אגף הרווחה, אחד הנושאים המרכזיים שלנו להתמודדות, זה נושא העוני והאלימות במשפחה, שבהחלט אני רואה את החיבור בין שני הדברים, אבל זה לא שאלימות במשפחה יש רק במשפחות עניות.
ציפי לפלר: מצד אחד יש לנו בעיה מאוד קשה של כוח אדם, של להגיע לאנשים, ואני יודעת שבישיבה האחרת שהזכרת, הגב' רותי מטות, מנהלת היחידה לילדים בסיכון, בהחלט דיברה על הנושא של כוח אדם, של פקידי סעד, ועובדים מטפלים, שאנחנו לא מצליחים להגיע למשפחות ולילדים.
ציפי לפלר: מצד שני, אנחנו כן מנסים להתמודד בפרוייקטים כאלה ואחרים, כשאנחנו בהחלט מדברים על איגום משאבים, וצירוף של שירותים שונים.
ציפי לפלר: אתן דוגמא אחת שמתפתחת עכשיו, שהגב' דורית בירן מובילה אותה - שכונה תומכת בגילה ובאום-טובא במזרח העיר.
ציפי לפלר: אחד הדברים שראיתי גם בפרוטוקול, אם אקח למשל ילדים בסיכון ובסכנה, שחלק גדול מהם נמצאים תחת קו העוני - -
תמר גוז'נסקי: תנקבי במספר.
ציפי לפלר: אנחנו מדברים על מאות ילדים בירושלים.
תמר גוז'נסקי: מאות זה מאתיים או תשע מאות?
רוני אלוני: ראש האגף שלך אמרה שמדובר ב-42% מתחת לקו העוני.
ציפי לפלר: אני אמרתי ילדים בסיכון ובסכנה.
ציפי לפלר: לא כולם הם בקו העוני.
ציפי לפלר: יש גם ילדים בסכנה ממשפחות מאוד מאוד מבוססות ממעמד גבוה ומעלה.
דני נוה: כשאת מדברת על מאות ילדים, את מדברת על ילדים מזוהים וידועים בשמותיהם?
רות מטות: יש פחות ילדים מטופלים באגף, מאשר מספר הילדים העניים בירושלים.
דני נוה: אנחנו מדברים כרגע על ילדים בסיכון.
רות מטות: מספר הילדים בסיכון המטופלים באגף הוא 38,750 ילדים, ומספר הילדים שהם מתחת לקו העוני, הוא 100,500 ילדים.
רות מטות: 41.9% מכלל הילדים בירושלים הם 100,500.
ציפי לפלר: אתן רק דוגמא משבוע שעבר, מדיון שקיימנו אצל מנכ"ל משרד העבודה והרווחה.
ציפי לפלר: יש לנו היום 18 ילדים בסכנת חיים, שזקוקים לסידור חירום מיידי.
ציפי לפלר: כל מרכזי החירום סתומים.
ציפי לפלר: 18 נערות ממתינות ל"צופיה", בסכנת חיים.
ציפי לפלר: עשרה בנים ממתינים למסגרות סגורות, והם כאלה שאנחנו לא יכולים לשים אותם במשפחה אומנת, ואין לנו מענים, לא כי משרד הרווחה לא רוצה לתת את המענים, אלא כל המסגרות הקיימות סגורות.
ציפי לפלר: אני יודעת של"צופיה" ממתינות היום בארץ 168 נערות.
ציפי לפלר: אנחנו מנסים לטפל נקודתית, למשל, לגבי אותה קבוצה של ממתינים, ואחד ממטבעות הלשון שהתחלנו להשתמש בהם הוא סכנה מתוכננת.
ציפי לפלר: זה מאוד ציני, אבל זו המציאות שלנו.
תמר גוז'נסקי: זה מה שנקרא בספרות "מוות ידוע מראש".
ציפי לפלר: אני לא רוצה ללכת כל כך רחוק.
תמר גוז'נסקי: אני מתכוונת לאסון צפוי.
ציפי לפלר: הגשנו תוכנית להחזיק את הילדים האלה משעה שמונה בבוקר עד שמונה בערב בתוכנית יומית, ואני מחפשת תקציב לזה.
דבורה מרחבי: ילדים שנמצאים בסכנת חיים, לצערי לפעמים גם תוכנית יומית לא מצילה אותם.
ציפי לפלר: אני מסכימה איתך.
דני נוה: אני מבין שאלה ילדים שנקבע באופן חד-משמעי שהם נזקקים באופן דחוף למסגרת חוץ ביתית.
דני נוה: האם יש אפשרות להשמה של הילדים האלה במסגרות חוץ ביתיות מחוץ לירושלים?
ציפי לפלר: מסגרות חוץ ביתיות לא קולטות ילדים חדשים בין פסח לספטמבר.
דבורה מרחבי: וגם אין מספיק מסגרות טיפוליות בכל הארץ.
רות מטות: הם יוצאים לחופשות ביולי-אוגוסט, כך שאין על מה לדבר.
רות מטות: אפשרות של פנימיה יכולה להיות חלופה, אילו היינו בתקופה אחרת של השנה.
רות מטות: ביולי-אוגוסט יוצאים ילדי הפנימיות לחופשות, שחלקם יהיו בעצמם בסכנה מאוד גדולה, מעצם העובדה שהם יוצאים לחופשה.
ציפי לפלר: החשיבה היא במשותף עם משרד העבודה והרווחה, וכך גם הניסיונות לגייס משאבים זה ביחד איתם.
תמר גוז'נסקי: יש חמישים מקומות חסרים.
ציפי לפלר: לצערנו, גם הידיים של מנהלי השירותים במשרד כבולות.
תמר גוז'נסקי: אני זוכרת שעשינו ביקור במרכז החירום לילדים בירושלים, ומסתבר שבמקום שילדים ישהו שם חודש-חודשיים, הם תקועים שם חצי שנה-שנה, בגלל שאין מסגרות המשך.
תמר גוז'נסקי: משהו שתוכנן להיות תחנת מעבר, הפך להיות סתום, ולא משרת את המטרה שלו.
תמר גוז'נסקי: יש בעיה של חוסר המשכיות ורציפות השירותים, מהרגע שמאתרים את הילד והלאה, עד שהוא מגיע למקום המתאים לו, בגלל צווארי הבקבוק שנמצאים, וזה גורם לכך שכל הטיפול מלכתחילה אינו משיג את המטרה.
תמר גוז'נסקי: אם אתה מאבחן ילד וקובע שהוא צריך מה שהוא צריך, ואתה לא נותן לו, מה עשית?
תמר גוז'נסקי: קבעת שהוא חולה, אבל לא נתת לו טיפול.
תמר גוז'נסקי: הגב' עליזה שבו-חיות, בבקשה.
עליזה שבו-חיות: היום אני מנהלת פרוייקט הוליסטי לטיפול בעוני בחברה הירושלמית למתנ"סים.
עליזה שבו-חיות: בעצם מדובר בפרוייקט שמנסה לפתח מודל של טיפול כוללני שמחבר את כל הגורמים בקהילה בשתי שכונות שנחשבות למוקדי מצוקה קשים בירושלים – קטמון ח'-ט'- פת, ועיר גנים- קריית מנחם.
עליזה שבו-חיות: כמו שכולנו יודעים, אחד משלושת הערוצים להתמודד עם עוני הוא נושא החינוך, אבל גם תעסוקה וכמובן גם דיור.
עליזה שבו-חיות: הפרוייקט הזה מנסה לחבר בין כל הגורמים בין שתי הקהילות, על מנת להצעיד קדימה אוכלוסיה של ילדים ובני משפחותיהם בכל רמות הגילאים מגן ועד בי"ס יסודי.
עליזה שבו-חיות: הפרוייקט מנסה לקחת פוקוס מאוד רציני בתחום של חינוך וקהילה, כאשר השותפויות בתוך הקהילה הן גם בין חינוך, רווחה ובריאות, וגם בין גורמים שונים בקהילה ובעלי עסקים, כשהמטרה היא ליצור סולידריות חברתית, ולנסות להצעיד את הקהילה קדימה.
עליזה שבו-חיות: לפרוייקט הזה שותפים כמה גורמים, ביניהם גם גורם עסקי מאוד גדול מתחום ההיי-טק, גם קרן ירושלים, ויש התחלה של יוזמה עם בנקים שונים.
תמר גוז'נסקי: מה התקציב השנתי של הפרוייקט?
עליזה שבו-חיות: סדר גודל כרגע של כשני מיליון שקל לשכונה, כאשר אחד השותפים העיקריים הוא מנח"י, שבאמצעות משרד החינוך, בשתי השכונות האלה הולכים להאריך יום לימודים לכל ילדי הגנים, ולילדי בתי הספר היסודיים באותן שכונות, כאשר בנוסף, הקהילה מנסה לגייס משאבים נוספים, ולהשתמש בהם כמנופים לסייע למורים ולבני המשפחה האחרים.
עליזה שבו-חיות: היות שעסקתי באגף הרווחה הרבה שנים בתחום של עוני, אני מאוד מקווה שנתחיל לפתח כאן משהו משמעותי.
תמר גוז'נסקי: בכמה ילדים מדובר?
עליזה שבו-חיות: אנחנו מדברים על כ-500 ילד בכל שכונה, שכמובן זה רק המעגל הראשוני, מפני שכל ילד כזה בא ממשפחה, ולמשפחה יש בני משפחה נוספים, כך שהמעגלים הם מאוד מאוד רחבים.
עליזה שבו-חיות: אנחנו מדברים כרגע על מודל בשתי שכונות.
תמר גוז'נסקי: איך תבחנו את ההצלחה?
עליזה שבו-חיות: קודם כל, אני רוצה לומר שכבר יש הערכה שמלווה את הפרוייקט מהרגע הראשון, בלתי תלויה וחיצונית, כאשר התפוקות ימדדו גם ברמה של הישגים לימודיים, גם ברמה של הישגים קהילתיים, וגם ברמה של מה המשמעות של אוכלוסיית רווחה, כמו שאגף הרווחה מתייחס ללקוחות של אגף הרווחה באותן שכונות, האם יש ירידה, האם יש יותר קומפטנטיות של האוכלוסיה לעומת קודם.
עליזה שבו-חיות: מדובר בטווח של שלוש שנים של הפרוייקט שמתוכנן כרגע.
תמר גוז'נסקי: האם יש איזה דגש, נוסף למה שאמרת, גם בנושא נשים?
תמר גוז'נסקי: קשה לי לראות איך מקדמים משפחות וילדים, בלי לקדם נשים.
עליזה שבו-חיות: אני רואה את האישה כאחד מעמודי התווך, אם לא עמוד התווך המרכזי בעניין הזה.
עליזה שבו-חיות: אחד הדברים שאנחנו שמים עליהם את הדגש, זה נושא ההזנה ביום לימודים ארוך.
עליזה שבו-חיות: המשמעות של זה היא שזה מאפשר לנשים שאינן עובדות, גם להשתלב בעולם התעסוקה, וגם להרשות לעצמן לימודים שיאפשרו להן כניסה יותר טובה לתעסוקה.
עליזה שבו-חיות: יושב כאן מר חיים עמר מאגף הרווחה, שאחראי על נושא התעסוקה בעיר, שיכול לתת קצת נתונים על המשמעות של תעסוקה, ואיך אגף הרווחה מתייחס אליה, ולדבר על אחוזי ההשמה בעבודה של יחידת התעסוקה של העירייה, שהם אחוזים מאוד מאוד גבוהים.
עליזה שבו-חיות: אני יודעת שבשתי השכונות האלה יש רכזי תעסוקה, שסביר להניח שתהיה להם יותר עבודה בעקבות הפרוייקט, ואנחנו מקווים שגם יותר השמות.
תמר גוז'נסקי: הגב' רוני אלוני, בבקשה.
רוני אלוני: הייתי רוצה קודם כל לדבר בשם הילדים ובני הנוער עצמם.
רוני אלוני: אעלה כאן כמה נקודות קצרות, ואני מבקשת שההתייחסות תיראה בצורה הוליסטית לגבי המצב הכללי של הילדים.
רוני אלוני: התחילו להציג כאן תוכניות לטווח הארוך.
רוני אלוני: אני מדברת על S.O.S עכשיו.
רוני אלוני: יש עכשיו צורך כרגע בפתרון.
רוני אלוני: יש מצב של גרעון בקופת העירייה של מיליארד פלוס גירעון מצטבר.
רוני אלוני: בגירעון השוטף אנחנו ב-600 מיליון שקל.
רוני אלוני: זאת אומרת, כשבאים לעשות תוכנית הבראה, וזה מה שקרה בפועל בדצמבר, כשדנו בתקציב, קודם כל חתכו למי שאין זכות הצבעה והוא לא נתח שצריך למצוא חן בעיניו, וזה הילדים והנוער.
רוני אלוני: אין היגוי בין מנהל החינוך העירוני ובין רשויות הרווחה לגבי ילדים בתוך בית הספר שהם מוכרים ברווחה, כי הם חיים מתחת לקו העוני, ובית הספר דורש מהם כסף לטיול השנתי ולמסיבה, והילדים מוקאים החוצה כאילו שהם לא יכולים להשתתף בפעילויות של בית הספר, ומשפילים אותם ליד כל חבריהם.
רוני אלוני: הבעיה הזאת לא טופלה, למרות שעברו כמה חודשים מאז שדיברתי על זה, והעליתי את זה גם במועצת העיר.
רוני אלוני: הכבוד של הילד נרמס.
רוני אלוני: נקודה שניה היא תנועות הנוער.
רוני אלוני: בתקציב 2000 ביטלו לחלוטין את כל תקציב תנועות הנוער בירושלים.
רוני אלוני: 750 אלף שקל ביטלו.
רוני אלוני: הרי הילדים האלה יעלו לנו בסופו של דבר כשהם יסתובבו ברחובות, ולא יהיה להם לאן ללכת.
רוני אלוני: לא יעלה על הדעת שביטלו את תקציב תנועות הנוער.
רוני אלוני: זה דבר דחוף עכשיו, להציל את כל תנועות הנוער.
רוני אלוני: דבר נוסף, ביטלו את כל פעילויות התרבות של הילדים.
רוני אלוני: בירת הנוער למשל, זה אירוע יחיד שיש לילדים האלה במשך השנה, וגם אותו ביטלו.
דני נוה: כראש בירת הנוער בשנת 1978, אני מוחה על כך.
רוני אלוני: אני מסכימה איתך .
רוני אלוני: נושא נוסף הוא הקייטנות.
רוני אלוני: ביטלו את הקייטנות המסובסדות לילדים עם רקע סוציו-כלכלי בעייתי.
רוני אלוני: אין תקציב לקייטנות למשפחות מצוקה.
רוני אלוני: שוב הפער גדל.
ציפי לפלר: זה לא נכון.
רוני אלוני: אני ישבתי שם שלשום.
רוני אלוני: אני יודעת מה אני אומרת לך.
ברוך משקובסקי: לילדים החרדים לא תהיה קייטנה בקיץ הזה, ואלה ילדים שאין להם לא גן ציבורי, ולא שום דבר.
רוני אלוני: דבר נוסף, בגלל כל מיני בעיות לא ענייניות, לא נלחמו על התקציב של אגף הרווחה.
רוני אלוני: היה דיון על התקציב, וזה המקום להלחם נגד הקיצוץ.
רוני אלוני: למרות שנוספו השנה מאות ילדים למערכת הרווחה והטיפול, ויש רבים מאוד שמסתובבים ברחובות ולא מוכרים ולא מטופלים, למרות זאת, לא רק שלא הוסיפו תקציב, אלא רצו לקצץ שני מיליון שקל.
רוני אלוני: היינו צריכים חמש שעות להלחם, שני אנשים מהאופוזיציה, כדי שלא יקצצו את שני המיליון האלה.
רוני אלוני: למה לא מוסיפים כסף?
רוני אלוני: חטיבה לקידום נוער – אנחנו קיבלנו נתונים בישיבה של דיון על תקציב 2000, ונוספו השנה כ-400 ילדים שאין להם אפילו איפה לישון.
רוני אלוני: הם ישנים על גגות של בתים, בגנים ציבוריים, בגן העצמאות.
רוני אלוני: כמה מטופלים יכולים להיות על אותו צוות?
רוני אלוני: יש עוד ועוד מטופלים.
רוני אלוני: צריך להורות לעירייה לעשות שינוי בסדרי העדיפויות, ועכשיו לתת כסף לעניין הזה.
רוני אלוני: דבר נוסף, פקודת העיריות קובעת מפורשות שחובתה של רשות מקומית להקצות בתי מחסה.
רוני אלוני: אנחנו יודעים שיש רק בית מחסה אחד לבני נוער שנשרו מהבית, או חוזרים בשאלה, שאין להם איפה לישון.
רוני אלוני: זאת חובתה של רשות מקומית לדאוג לכך.
רוני אלוני: 42% מהילדים חיים מתחת לקו העוני.
רוני אלוני: אנחנו מדברים גם על מזרח ירושלים, אנחנו מדברים גם על הציבור החרדי.
רוני אלוני: זה כולל בעיות מורכבות שדיברנו עליהן בפעם שעברה.
עליזה שבו-חיות: זה יותר כבד במזרח ירושלים.
רוני אלוני: נכון.
רוני אלוני: לא יכול להיות שהגענו למצב כולל של 42%, שזה כמעט מחצית מהילדים בעיר הזאת.
רוני אלוני: צריך עכשיו לטפל בזה, באופן מיידי.
רוני אלוני: ישנם 72 מוסדות פטור חרדיים, שבהם הילדים בסכנת חיים.
רוני אלוני: אין להם תקן בטיחות.
רוני אלוני: הם משחקים על גג הבניין, שהוא בית מגורים, אין להם מעקה, הילדות כמעט נפלו.
רוני אלוני: עוד מקרה של אמיליה כהן, הילדה שנפלה מהגג?
רוני אלוני: ב-72 מוסדות אין תקן בטיחות, ואין לעירייה 30 מיליון שקל לתקן את המוסדות האלה.
רוני אלוני: זאת מלכודת אש וסכנת חיים לילדים.
רוני אלוני: אלה החיים של הילדים האלה.
רוני אלוני: לפני חודשיים אישרו חצי מיליון שקל לתיירות שנת שמיטה, אבל 30 מיליון שקל להבטיח את הילדים האלה מבחינה בטיחותית, זה הדבר הראשון שצריך להיות.
רוני אלוני: המוסד "ירים משה", זו דוגמא למה שקורה בהרבה מאוד מקומות בירושלים.
רוני אלוני: לילדים בירושלים אין תנאים נורמליים, במיוחד אם הם באים מרקע סוציו-כלכלי נמוך.
רוני אלוני: מוסדות החינוך שלהם הם בתנאים מחפירים.
רוני אלוני: כל חודשיים מעבירים אותם מבניין לבניין.
רוני אלוני: כך זה גם אצל האנתרופוסופים.
רוני אלוני: מנהל החינוך לא מתפקד.
רוני אלוני: צריך לחלק את הטיפול בבעיות לשני חלקים.
רוני אלוני: לטווח ארוך – בכל מה שהגברות כאן אמרו, אבל זה כבר עניין פנימי של ירושלים, והכנסת היא לא המקום לדון בזה.
רוני אלוני: לעומת זאת, בטווח הקצר, צריך לטפל במצוקה שנהייתה כאן באופן דחוף.
רוני אלוני: לא יכול להיות שהנוער והילדים בירושלים יגיעו למצב שהם השוליים של החברה.
תמר גוז'נסקי: מר שבתאי עמדי, בבקשה.
שבתאי עמדי: אני רכז חטיבה לקידום נוער בירושלים.
שבתאי עמדי: אנחנו אמורים לטפל בנוער ובילדים קצת יותר גדולים, בגילאים 14 –26, אבל עיקר המסה זה עד גיל 18.
שבתאי עמדי: כיום אנחנו נמצאים בקשר טיפולי עם קצת יותר מ-4,000 בני נוער.
שבתאי עמדי: הנתונים הם מאוד קשים.
שבתאי עמדי: המצוקה הכי קשה בשנים האחרונות, מבחינת עוני, היא במגזר החרדי, ורק עכשיו התחלנו להכנס לעולם הזה.
שבתאי עמדי: כמובן ישנה מזרח ירושלים שם המצב היה קשה כל הזמן, ואי אפשר לומר שיש שם שינויים מהותיים.
שבתאי עמדי: תוך עשר שנים השינוי מאוד קטן במה שמשקיעים שם בנוער במצוקה.
שבתאי עמדי: יש עוד קבוצה שנמצאת בסיכון מאוד גבוה, העולים החדשים בני הנוער מאתיופיה ומברית המועצות לשעבר.
שבתאי עמדי: אני לא מדבר כבר על הדור השלישי למצוקה, בשכונות המצוקה, בשכונות הוותיקות.
תמר גוז'נסקי: רוני אלוני העלתה פה את הנושא של בני נוער שמסתובבים ברחובות, ואין להם איפה ללון בלילה.
שבתאי עמדי: נגיע לזה.
שבתאי עמדי: עיקר המאמץ שלנו מתרכז ב-REACHING OUT בשעות הלילה, כי אלה חבר'ה שגם איבדו את האמון בחברה.
שבתאי עמדי: אנחנו נמצאים בשטח בלילות קודם כל לאתר אותם, אחר כך לרכוש את האמון שלהם, ובשנים האחרונות עיקר המאמץ שלנו הוא כדי למנוע את הנשירה שלהם.
שבתאי עמדי: דובר כאן על ההשלכות הקשות של אלימות ושימוש בסמים אצל מחוסרי בית, וזו תופעה שהולכת וגדלה.
תמר גוז'נסקי: אני מתנצלת שאני צריכה לצאת לכמה דקות, וחה"כ נווה ימלא את מקומי בינתיים.
שבתאי עמדי: למרות שמספר בני הנוער במצוקה בירושלים הולך ועולה בצורה גדולה, אנחנו הסתפקנו בהישג, במרכאות, שלא קיצצו אותנו כמעט.
שבתאי עמדי: רוני מובילה שם את המאבקים האלה, והם לא תמיד מצליחים.
שבתאי עמדי: אבל כשנוספים 400-500, ואולי קצת יותר, מסות של בני נוער, על אותו צוות, אז הפער שהיה כל הזמן מוחרף.
שבתאי עמדי: עיקר הבעיה היא כוח האדם, למקומות שאנחנו לא נמצאים בהם.
שבתאי עמדי: כמו שאמרתי, יש לנו כבר גירעון של שישים אלף שקל למחוסרי בית, ועכשיו רק מחצית השנה.
שבתאי עמדי: אנחנו לא יכולים לתת תשובות לכולם, והבעיה היא מאוד קשה.
שבתאי עמדי: בבעיה של כוח אדם, אני לא חושב שרק העירייה יכולה להתמודד עם הבעיה הזאת, ויש חובה לדעתי על המשרדים הממשלתיים הרלבנטיים בעניין, למשל על משרד העבודה והרווחה.
ציפי לפלר: משרד העבודה והרווחה מקצץ עכשיו מאה תקנים ברשויות המקומיות.
שבתאי עמדי: לפני למעלה מ-17 שנה היו לנו 15 תקנים.
שבתאי עמדי: אז היו לנו רק 500 מטופלים, והיום יש למעלה מ-4,000 מטופלים, והמשרד נשאר עם אותו מספר תקנים.
שבתאי עמדי: לא היתה תוספת של תקן אחד.
חיים פוזנר: זה לא מדוייק.
שבתאי עמדי: אני מלווה שלושים שנה ועדות שדנים בהן בבעיות האלה, ולפעמים יש לי הרגשה שגם אצלנו כמטפלים יש שחיקה, בזעקה שמשמיעים.
שבתאי עמדי: פעם זה יתפוצץ בצורה מדהימה, אם לא באמת יטכסו עצה וייתנו לזה את העדיפות הראויה, לפחות לקדם את זה בכמה שלבים.
שבתאי עמדי: אני שומע עכשיו מציפי שיש קיצוצים, ואני ממש נדהם.
): תודה.
): מר משקובסקי, בבקשה.
ברוך משקובסקי: אנחנו מטפלים היום במעל 400 בני נוער שבאים מהאוכלוסיה החרדית, ומבתים בתוך הקהילה, בשולי הקהילה, שמסתובבים ברחובות ובמרכז העיר.
ברוך משקובסקי: אנחנו יודעים על מספר הרבה הרבה יותר גדול של בני נוער מהאוכלוסיה הזאת.
ברוך משקובסקי: כדאי להבין, למרות שזה אולי לא יישמע פופולרי, אבל אם אנחנו מדברים על חלוקת משאבים בעוגה הציבורית, אז אנחנו מדברים על שליש מתושבי ירושלים שגרים באזורים שבהם אין גנים ציבוריים, שבהם יש מצוקה של חדרי מיון, באזורים שבהם יש עוני ועזובה, באזורים שבהם ילדים בגיל הרך סובלים מחוסר פתרונות של אבחון של בעיות, ואלה הבעיות שבדרך כלל מביאות אחר כך את אותם בני נוער בגילאים יותר מאוחרים אלינו לטיפול, שזה דבר שהיה צריך לתת עליו את הדעת כבר בגילאי גן חובה ובכיתות הראשונות של בית הספר היסודי, שייתנו את הדעת על אבחון של בעיות בקרב הילדים האלה.
ברוך משקובסקי: כמובן שאנחנו מדברים על האוכלוסיה הענייה ביותר ומהמשפחות הגדולות ביותר של ירושלים, עם ממוצעים של 10-12 ילדים, ועד 20 ילדים, כאשר אותם בני נוער נפלטים, וקשה לנו לתת להם פתרונות.
ברוך משקובסקי: אנחנו מתמודדים עם הבעיה בצוות של 7-8 אנשים, עם תקציב קטן ביותר של 200 אלף שקל, ואנחנו נמצאים כבר בחריגה, כשממשרד העבודה והרווחה, בכל שמונה השנים שאנחנו קיימים, לא קיבלנו ולו תקן של אדם אחד לטפל בנושא הזה באוכלוסיה החרדית, והמצב הוא גרוע ביותר.
ברוך משקובסקי: אנחנו מדברים על ירידה בגיל המטופלים, היום יש מטופלים בגיל 11-12, ואני מרשה לעצמי לומר שאפילו באוכלוסיה החרדית, אנחנו נתקלים היום בניצנים של שימוש בסמים, והדברים מדאיגים.
ברוך משקובסקי: אם לא נטפל בזה, ולא נקבל תקציבים כדי לגבש תוכניות ייחודיות לאוכלוסיה הזאת, בעוד כמה שנים, באותו שליש מאוכלוסיית ירושלים, כשאני מעריך שעוד כמה שנים אוכלוסיית הילדים הזאת תהיה 60% מאוכלוסיית הילדים ובני הנוער של ירושלים, אנחנו נגיע למצבים קטסטרופליים שהחברה לא תוכל להתמודד איתם, ולא תוכל לעשות שום דבר, אם לא ייקחו את הדברים האלה בידיים.
ז'יסלן ועקנין: התופעה של העולים, לפחות ממה שאנחנו רואים בחטיבה, זה בעיקר של עולים חדשים מרוסיה, שהרבה מהם מגיעים ממשפחות חד-הוריות, או בלי משפחות בכלל.
ז'יסלן ועקנין: הם מגיעים מכל מיני תוכניות, מישיבות, ולאחר זמן קצר מאוד הם נפלטים.
ז'יסלן ועקנין: התוצאה לפיכך היא ילדים שמסתובבים באותם מקומות שהוזכרו, בגן סאקר ובגנים ציבוריים אחרים, ילדים שנופלים לסמים ולניצול מיני, ובעצם הם מגיעים אלינו מפורקים לחלוטין, וכל אחד כזה הוא כמו חמישה מטופלים רגילים.
ז'יסלן ועקנין: אנחנו לא יודעים כבר באיזו בעיה לטפל, כי כל בעיה היא קשה מאוד, וגם אין לנו את התמיכה של המשפחות.
ז'יסלן ועקנין: העולים מאתיופיה בגבעת המטוס הם בתנאים מאוד חמורים.
): איזה אחוז מכלל האוכלוסיה שאתם צריכים לטפל בה הם עולים חדשים?
שבתאי עמדי: יש לנו כרגע 520 מתוך 4,000.
ציפי לפלר: העליה בירושלים היא יחסית יותר קטנה מאשר במקומות אחרים.
רוני אלוני: היא יותר קטנה, אבל היחס שלה בתוך אוכלוסיית המצוקה הוא גדול יותר.
ברוך משקובסקי: בנושא העליה, יש סוג של עליה באוכלוסיה החרדית.
ברוך משקובסקי: לפני שלושה שבועות היה מקרה של מוות של מטופל במקרה סמים.
ברוך משקובסקי: אנחנו יודעים על חבר'ה שנשלחים לארץ לכל מיני ישיבות.
ברוך משקובסקי: הם היום לא מדווחים ברשויות העליה והקליטה, והרבה פעמים הם באים על פספורטים של אנשים אחרים, על תקן של משנה מקום משנה מזל, ואחר כך הם גרים במקלטים, הומלסים, מתים כמעט מרעב, כשהם לא נכנסים לקטגוריה של עולים חדשים, אבל הם חדשים בארץ וצריכים טיפול.
ז'יסלן ועקנין: אנחנו מדברים על גבעת המטוס עם בעיות מאוד קשות, ואנחנו מדברים גם על גרעין קשה של נערים שמגיעים מארצות הברית, שבחלקם היו מסובכים שם בפלילים או סמים, והם נשלחים על ידי המשפחות, כשהמשפחה די עוזבת אותם, והם מסתובבים בעיקר בכיכר ציון ובמקומות אחרים בעיר.
ז'יסלן ועקנין: ישנו גרעין של אנגלו-סכסים שכן הגיעו עם ההורים, וגם כן ההורים מתפקדים בצורה די גרועה, ואנחנו מוצאים אותם במוקדים בעיר עם מצוקות קשות, סמים, אלימות, וכדומה.
ז'יסלן ועקנין: אנחנו צריכים לטפל בהם גם כן מחוץ לבית.
דורית בירן: אנחנו קצת גולשים מילדים בעוני לילדים בסיכון.
רוני אלוני: הם יגיעו לשם מהר מאוד בקצב הזה.
דורית בירן: מעבר לדברים שנאמרו כאן, שאני לא הולכת לחלוק עליהם, צריך לזכור שבנושא העוני, ילדים עניים שייכים למשפחות עניות.
דורית בירן: זה נכון שבגלל שגודל המשפחות בירושלים הוא יחסית גדול יותר, מספר הילדים העניים הוא גדול יותר ממספר המבוגרים העניים, אבל אם מתייחסים גם להורים, יש במשפחות העניות כמה מרכיבים שמשפיעים.
דורית בירן: פתרון בעיית העוני הוא בדרך כלל מאוד פשוט, על ידי הגדלת הכנסה או הקטנת הוצאה.
דורית בירן: לגבי הקטע של הקטנת הוצאות, הכיוונים הם סבסודים, מתן מענים זולים יותר, ועזרה למשפחות להתארגן עם הכנסותיהן.