GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נאדיה חילו: בוועדה שלי, כשדנו, אחת הטענות היתה שישנה השפעה מסוימת – לא נבדקה מחקרית ומאד מדויק, אבל זאת הערכה גם של אנשי מקצוע – שישנה השפעה ישירה על הנושא של האינטרנט, חשיפת הילדים לאלימות פיסית ומינית באינטרנט.
נאדיה חילו: 80% מנציגי חברות הכבלים – שאלתי אותם – אמרו שהורים לא חוסמים את האינטרנט, באתרים האלה, לילדים בגיל הזה.
נאדיה חילו: האם יש לכם איזה מימד או איזה הסבר או איזו אינפורמציה נוספת בעניין הזה, כי אני, בשונה מהשרה, לא חושבת שהעלייה, גברתי השרה, היא תוצאה של שינויים במבנה או סגנונות חיים משפחתיים, אלא שאלה השפעות חיצוניות שקשורות הרבה יותר לא לתא המשפחתי הפנימי, אלא לסביבה היותר רחבה.
23653: בלי לבטל לחלוטין, כמובן, את ההשפעה של התקשורת והאינטרנט שציינתי בעצמי, הנתונים מראים בצורה די מפורשת שמי שפוגע בילדים, רוב הפוגעים בילדים, הם בסביבה הבטוחה של הבית.
23653: ההורים, הדודים, הסבים, המורים וכדומה.
23653: אני לא בטוחה שדווקא אלה מושפעים מהאינטרנט.
23653: נכון שהנתון של ירידה בגיל התוקפים ותוקפים בגילאים צעירים כל כך, יכולים להראות השפעה של התקשורת וחשיפה לאינטרנט, מצד שני הם גם יכולים אולי להראות, אנחנו יודעים ממחקרים בעולם, שחלק גדול מהילדים הפוגעים הם גם נפגעים בעצמם.
23653: אז יכול להיות שהנתונים האלה חוזרים אלינו.
מיכאל מלכיאור: אבל אני מציע – בואו נתרכז במה שאתם כן יודעים.
מיכאל מלכיאור: כי יש על זה גם מחקר רחב מאד בעולם.
מיכאל מלכיאור: אני לא בטוח שמה שאמרת עכשיו זה נכון - - -
23653: אני לא מתחייבת.
מיכאל מלכיאור: יכול להיות מאד שגם בסביבה הקרובה, ההשפעה של הלגיטימיות שפדופיליה בכל מיני צורות מקבלת באינטרנט, יכולה להשפיע.
מיכאל מלכיאור: אבל אלה לא דברים שאתם בדקתם.
מיכאל מלכיאור: בדקתם מספיק דברים חשובים, אז בואו נתרכז בהם.
יולי תמיר: וזה מדאיג כמה לא יודעים.
23653: זה מדהים כמה לא יודעים והידע שלנו, כפי שציינתי בהתחלה, מבוסס על המידע שמגיע אלינו, ובעצם אנחנו הגוף היחיד שמקבל את המידע הזה.
23653: חוץ מתלונות במשטרה אין שום מידע במדינה על ידי אף גוף ממשלתי – לא משרד החינוך, לא משרד לביטחון פנים שיעשה איזשהו סקר עומק או בדיקה של הנושא הזה, כפי שנעשה, למשל בנושא של אלימות בתוך המשפחה.
23653: בנושא הזה, אלימות מינית, לא נעשתה בדיקה.
23653: בעצם הסטטיסטיקה היחידה היא שלנו.
23653: אני רוצה לסיים את החלק שלי של המצגת בנושא גיל התוקפים.
23653: כבר דיברנו על זה.
23653: פה אתם רואים שבתקיפות, נקרא לזה, החמורות יותר – למרות שבעינינו הכל חמור – בתקיפות של אונס ומעשים מגונים יש עליה בשתי הקטגוריות, מ-2005 ל-2007, בגיל התוקפים, גם בעד גיל 12 וגם בבני נוער.
23653: וזה מעיד על תופעה מאד חריפה שדיברנו עליה.
23653: אני מעבירה את רשות הדיבור לד"ר גלית דשא, שהיא מנהלת תחום החינוך במרכז סיוע תל אביב, והיא תדבר על כל הנושא של ההתערבות שלנו במערכת החינוך, וניסיון למניעה ולמיגור התופעה.
ירון גונן: אפשר רק לשאול שאלה על הנתון?
ירון גונן: רוב התוקפים הם מבוגרים או קטינים, בבתי הספר?
23653: רוב התוקפים בבתי הספר, מסך כל התוקפים בבתי הספר כמה אחוז הם ילדים וכמה בוגרים – אני כבר בודקת לך את הנתונים.
גלית דשא: בוקר טוב.
גלית דשא: אני מרכזת את תחום החינוך במרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בתל אביב.
גלית דשא: אני אציג בפניכם היום את ההתערבות שלנו בעבודה עם ילדים ובני נוער.
גלית דשא: אני רוצה רק לציין שלמרכזי הסיוע יש כמה סוגים של מודלים של עבודה, גם עם מבוגרים, גם בתחומים נוספים כמו מניעת הטרדה מינית.
גלית דשא: היום אני אדבר אך ורק על התערבות חינוכית עם ילדים ובני נוער, בתוך מערכת החינוך ומחוץ למערכת החינוך.
גלית דשא: התפיסה שלנו מדברת על כך שהדרך היחידה, בסופו של דבר, להגיע למטרה שכולנו שואפים אליה, והיא הורדת המספרים עד כדי חיסול התופעה של אלימות מינית, היא על ידי התערבות רב ממדית.
גלית דשא: התערבות רב ממדית פירושה שאי אפשר לעבוד עם ילדים ובני נוער בלבד, אלא צריך לעבוד עם כל הסביבה שמקיפה אותם, וזה אומר עם הצוותים החינוכיים והטיפוליים, זה אומר עם ההורים, זה אומר עם כל מי שבא אתם באיזשהו סוג של מגע.
גלית דשא: החלק השני של תפיסת העולם שלנו מדבר על כך שבע
גלית דשא: צם החינוך שלנו הוא לא רק חינוך שעוסק בחלק השלילי של מיניות, אלא גם מדבר על חינוך למיניות בריאה, ואנחנו מתמודדות עם הנושא של אלימות מינית דרך החוויה האישית של המשתתף או המשתתפת.
גלית דשא: כלומר: אנחנו לא מדברות "על", אלא מדברות אתם "את".
גלית דשא: ולכן, בחלק ניכר מן הסדנאות שלנו צפים ועולים הרבה מאד מקרים וסיפורים, והדגש הוא על כך שהדיבור הוא דיבור בגובה העיניים.
גלית דשא: לא מפחדים משום דבר שצף, לא מפחדים משום אמירה ומתמודדים אתה גם בכלים חינוכיים, גם בכלים טיפוליים וגם בכלים שנותן לנו החוק, ואני אזכיר אחר כך את עניין חובת הדיווח ואיך אנחנו מתמודדות אתו.
גלית דשא: יש לנו מספר סוגים, אפשר לקרוא לזה, של לקוחות.
גלית דשא: של קהלי יעד.
גלית דשא: קהל יעד מאד מרכזי אצלנו הוא הכשרה של צוותים חינוכיים – אני אראה אחר כך באיזה שיטות זה עובד, באיזה שיטות היינו רוצות שזה יעבוד – אבל התפיסה שלנו בעצם אומרת שאם אנחנו נכנסות למערכת חינוכית ולא נעבוד לפני, במקביל, ואחרי, עם הצוותים החינוכיים, אנחנו מבצעות עוול כפול.
גלית דשא: אנחנו מבצעות עוול כלפי הילדים, מכיוון שחשיפה של תכנים של אלימות מינית מייצרת אצל הילדים תחושת ביטחון.
גלית דשא: הם מרגישים שבית הספר הכניס את הנושא פנימה, שבית הספר מסוגל לראות ולהתמודד, ולכן יצופו הרבה מאד מקרים וגם מקרים יגיעו לצוותים החינוכיים.
גלית דשא: בעצם, אם אני לא אכשיר את הצוותים החינוכיים ביחד עם העבודה עם הילדים, הילדים יגיעו לצוות החינוכי והצוות החינוכי הרבה מאד פעמים לא ידע מה לעשות עם הדברים, ולכן יש חשיבות עצומה לעבוד עם הצוותים החינוכיים.
גלית דשא: הדבר השני הוא שאנחנו חשות אחריות גם כלפי הצוותים החינוכיים.
גלית דשא: כלומר: אני לא רוצה להפקיר מורה בשטח, בלי שאני נותנת לה את הכלים להתמודדות ראשונית.
גלית דשא: מלמדת אותה קצת מה היא רואה מול העיניים, מה היא יכולה לעשות עם זה, לאיזה כיוונים ללכת, וגם מלמדת אותה איפה לעצור, איפה לא להתערב, איפה להעביר את זה לאנשי הטיפול ואנשי המקצוע, והיום במערכת החינוך יש הרבה מאד למי לפנות.
גלית דשא: נושא נוסף הוא הכשרה של יועצות חינוכיות וצוותים טיפוליים.
גלית דשא: אתם אנחנו מנסות לעשות עבודה רחבת היקף הרבה יותר, כי הם הצומת, בתוך בית הספר, שאליה אמורים להגיע כל המקרים.
גלית דשא: מהמורים, מהתלמידים, והם אמורים לדעת מה לעשות עם זה ולהעביר את זה הלאה.
גלית דשא: בנוסף, יש עבודה עם צוותים טיפוליים.
גלית דשא: כחלק מהטיפול בבני נוער בתוך מערכת החינוך הפורמלית ובמסגרות אחרות, יש גם צוותים שהם צוותים טיפוליים.
נאדיה חילו: איזה אחוז אתם מכסים?
גלית דשא: אני אתן עוד מעט את המספרים.
גלית דשא: אני בהמשך אראה את כמות העבודה שלנו ב-2007.
גלית דשא: כמובן, קהל היעד הכי מרכזי שלנו הוא בני נוער – אני עוד מעט אסביר באיזו צורה – וקהל יעד נוסף מאד מאד מרכזי שמאד קשה להגיע אליו הוא ההורים.
גלית דשא: יכול להיות שמאד מפתיע שקשה לנו להגיע להורים, אבל הנושא הוא כל כך קשה מבחינה רגשית, והעומס הוא כל כך גדול, וכמו שאנחנו יודעים – הורים היום עובדים יותר ועסוקים יותר וגם מפחדים יותר, כי מפחיד מאד לראות את הנושא הזה, ולכן זה קהל יעד שקשה לנו מאד לעבוד אתו.
גלית דשא: אז כמו שהזכרתי, יש לנו שלושה קהלי יעד מרכזיים.
גלית דשא: קהל יעד אחד הוא החינוך הפורמלי, בתי ספר – אנחנו מתמקדות בעיקר בחטיבות ביניים ובתיכונים, אבל יש לנו גם תוכניות עבודה עם בתי ספר יסודיים.
גלית דשא: בדרך כלל אנחנו נפנה בתי ספר יסודיים לגורמים מקצועיים שמומחים לעבודה עם בתי הספר היסודיים, בעיקר מכיוון שכשעובדים עם בית ספר יסודי, צריך גם הכנה למיניות בריאה, למה שמכונה חינוך מיני, ואנחנו אמונות, באמת, על הטיפול באלימות מינית.
עופרה דונסקי: גני ילדים?
גלית דשא: אנחנו לא נכנסות לגני ילדים בדרך כלל.
גלית דשא: יש לנו מספר התערבויות בגני ילדים כאשר פונים אלינו, ואז נכנסים אנשי מקצוע מומחים לעניין.
גלית דשא: אבל יש, באמת, מסגרות נוספות מומחיות בגיל הרך, ולנו חשוב מאד להתמחות אך ורק בנושאים שבהם אנחנו עוסקות.
גלית דשא: תחום נוסף הוא מה שמכונה היום נוער קצה, נוער שנמצא על קצה הרצף הטיפולי, או מה שקראו בעבר נוער בסיכון או בסיכון גבוה, בתוך מסגרות הוצאה מהבית שאני תכף אפרט ומסגרות בתוך הקהילה.
גלית דשא: אתם יש לנו סוג עבודה שונה מעט, והחינוך הבלתי פורמלי, שזה אומר תנועות נוער, מתנ"סים ומנהיגות צעירה, וגם כאן יש לנו פרויקטים נוספים.
גלית דשא: תחום אחרון הוא התחום של בתי ספר להוראה.
גלית דשא: גם כאן אני אתן דוגמאות.
גלית דשא: השאיפה שלנו בסופו של דבר היא שכל מי שיעסוק בהוראה, בטיפול מסוג מסוים, יקבל הכשרה – הכשרת חובה והכשרה יסודית.
גלית דשא: לא מפגש אחד או שניים, אלא קורסים שלמים, וליווי – עוד לפני הכניסה לעבודה עם ילדים.
גלית דשא: כלומר, בתחילת הלימודים.
מיכאל מלכיאור: באיזו מידה את נכנסת למערכת הדתית?
גלית דשא: אנחנו נכנסים למערכות דתיות ואפילו חרדיות, פחות מאשר למסגרות חילוניות, אבל זה תחום שהולך ומתפתח אצלנו בצורה אינטנסיבית.
גלית דשא: יש אלינו אפילו פניות.
זהבה גלאון: מה קורה כרגע בבתי הספר להוראה, זה וולונטרי?
גלית דשא: כרגע מה שקורה בבתי ספר להוראה זה שאנחנו מדי פעם נכנסות בהזמנה של מרצה מסוימת.
קריאה: זה לא חלק מתוכניות הלימודים?
גלית דשא: לא.
שירה לרר: התקיים השנה בפעם הראשונה קורס באוניברסיטה העברית, ובשנה הבאה יתקיים קורס גם בבאר שבע, כשהמימון היה עד עכשיו על ידי משרד החינוך, ומהשנה הבאה על ידי משאבי הסיוע שלנו.
גלית דשא: אני אוסיף על זה שהשנה התקיימו שתי הכשרות מסודרות, מאורגנות ואיכותיות למורים.
גלית דשא: אחת מה ששירה הזכירה, באוניברסיטה העברית, והשנייה במכללת גורדון בחיפה, בליווי של מרכז סיוע חיפה, והמטרה שלנו היא להרחיב את ההשתלמויות האלה, אבל המטרה הסופית היא שכל פרח הוראה במדינת ישראל ילמד לפחות קורס חובה אחד שעוסק בפגיעה מינית.
זהבה גלאון: גברתי השרה, כמו שלומדים עזרה ראשונה, אי אפשר לקבל תעודת הוראה בלי זה – איך זה הולך?
יולי תמיר: בטח אני מקדימה קצת דברים שייאמרו על ידי שפ"י.
יולי תמיר: אנחנו בכלל, בגלל הרפורמה של אופק חדש, שחשפה מורים למגוון מאד רחב – עפרה יושבת פה, היא מכירה את זה היטב – של בעיות אישיות, שלא עלו בכלל במערכת החינוך קודם, כי כשיש הזדמנות לשבת אחד על אחד, יש יותר סיכוי שילד יגיד דבר אינטימי, מאשר בכיתה, ומאשר שיהיה לו אומץ לבקש נגישות למורה.
יולי תמיר: לכן, במסגרת ההכשרה שלנו לטיפול נכון עם ההכשרות הפרטניות, חלק מזה יעסוק גם בהכשרה לטפל בכל הנושאים שקשורים בפן הרגשי, בין היתר גם בנושא הזה, כשהדבר השני שקורה הוא שבבתי הספר של אופק חדש, שעולות בהם מספר רב של פניות – עוד פעם, זה לא חייב להיות הטרדות מיניות, זה יכול להיות גם מצוקה במשפחה, אבטלה, אלימות בין ההורים שלא נוגעת בילד וכולי – מתחיל להיווצר קשר מאד הדוק עם רשויות הרווחה.
יולי תמיר: אנחנו מסתכלים על מודל עתידי שבו, במהלך השעה הפרטנית והשיחות עם הילדים, אם תעלינה מצוקות שהן מעבר למצוקות שבית הספר מטפל בהן – ובצדק נאמר פה שגם צריך לשים גבול למה שהמורה מטפל בו – תהיה הפניה ישירה לרווחה של אותה עיר.
יולי תמיר: זו מערכת שנבנית עכשיו, גם בנושא הכשרה של המורים – השנה חלק גדול מההשתלמויות שלנו יעסקו בשעות הפרטניות וביניהן בתופעה הזאת – וגם בעבודה שלנו מול העיריות.
יולי תמיר: אני מוכרחה להגיד שזה בעיקר עלה כצורך של מורים.
יולי תמיר: מורים פנו אלינו וביקשו את הסיוע הזה, כי אמרו: מספרים לנו דברים ואנחנו לא יודעים מה לעשות עם זה.
יולי תמיר: אנחנו מאד מבוהלים, אף פעם לא היה לנו קשר אינטימי כזה עם התלמידים שלנו, אנחנו מאד מבוהלים.
יולי תמיר: לכן חלק ממה שנעשה השנה בהכשרה של השעות הפרטניות, יהיה גם לעסוק בפן הרגשי, כולל בנושא הזה.
זהבה גלאון: אבל משהו יותר מקדמי.
מיכאל מלכיאור: השאלה היתה יותר בהכשרה של המורים, להכניס את זה כחלק מתוכנית הלימודים של כל פרחי ההוראה.
זהבה גלאון: אני פשוט לא יודעת איך זה הולך מבחינת פרוצדורה.
זהבה גלאון: כשהמרכזים להכשרת מורים מקבלים משהו מובנה, שאת זה הם חייבים לתת, ואקסטרה.
זהבה גלאון: אז איך זה הולך?
יולי תמיר: יש סטנדרטים שנקבעו ואנחנו עובדים לפיהם, קבעה אותם פרופ' תמר אריאב, אבל גם אלה שעכשיו הם פרחי הוראה עוברים את ההכשרה לשעה הפרטנית, כי כל המערכת תעבוד ככה.
יולי תמיר: מי שבפנים מוצא את עצמו במהלך הדרך בצורך להשתלם על דבר חדש עבורו.
יולי תמיר: אנחנו עכשיו במגעים עם המכללות, כיוון שזה הולך להיות עכשיו דפוס העבודה ודפוס ההוראה, שגם פרחי הוראה ישתלמו, כי הם ייכנסו למערכת הזאת ואין טעם שנרוץ כל הזמן אחרי מה שקרה, כך שזה יהפוך לחלק בלתי נפרד.
יולי תמיר: האם זה יהיה בנפרד על הטרדה מינית או על טיפול כללי בבעיות רגשיות – תכף שוש תדבר ואולי עוד נציגים אחרים של שפ"י, אנחנו עוד מתלבטים בזה.
יולי תמיר: אבל ברור לגמרי שגם פתחנו פה כלי עבודה מצוין וגם פתחנו פה – דרך אגב, אמרתי את זה באחד הדיונים האחרים על הרפורמה: הדבר הכי מדהים הוא דווקא הפניות הרגשיות במקומות המבוססים.
יולי תמיר: כי מראש היתה הנחה שכשיש לך בית ספר באזור מצוקה, אז יש ילדים במצוקה.
יולי תמיר: אני הייתי לא מזמן באיזשהו מקום בהרצליה, שאת מכירה אותו, והמורים היו בשוק.
יולי תמיר: אמרו: אנחנו לא ידענו מה קורה בבתים של הילדים, ואנחנו שומעים עכשיו בפעם הראשונה, ואנחנו לא יודעים מה לעשות.
יולי תמיר: תנו לנו כלים.
יולי תמיר: עכשיו הביקוש לכלי הוא יותר משמעותי, והעבודה שלנו עם המכללות – אנחנו עוד מתקדמים אתה, עוד לא סיימנו – גם תהיה על ההכשרה העתידית וגם לאלה שהם בתוך המערכת.
רונית תירוש: אני רוצה להגיד משהו בעניין הזה, לשאלתך, חברת הכנסת גלאון.
רונית תירוש: עד שמשרד החינוך לא יחליט שהוא מתערב בתוכניות הלימודים של המכללות ומשאיר את זה וולונטרי, לא יקרה שם שום דבר.
רונית תירוש: אני בזמנו ביקשתי, אפילו באופן אסרטיבי, שזה מה שייכלל, התשובות שקיבלתי מהמכללות הן שמאחר שיש קיצוצים בשעות – והיו קיצוצים בשעות – הם לא יכולים להרשות לעצמם להכניס גם את זה.
רונית תירוש: אז בואו לא נשלה את עצמנו.
רונית תירוש: אני לא רואה איך זה מוכנס כחלק אינטגרלי של תוכנית לימודים מחייבת במכללות, אלא אם כן תחליט שרת החינוך שהיא כופה את זה – מה שאני לא מאמינה שהיא תעשה, אבל אולי כן.
רונית תירוש: יש בזה משום בשורה – אי אפשר לכפות עליהם, בשם החופש האקדמי.
רונית תירוש: רק שנדע ולא נחיה באשליות.
רונית תירוש: עניין של החלטה.
מיכאל מלכיאור: אולי נוכל לגמור לשמוע.
נאדיה חילו: יש לי שאלה בנושא הזה.
נאדיה חילו: איך אתם מתמודדים בתוכניות, או איך זה פועל גם בבתי הספר במגזר הערבי.
מיכאל מלכיאור: אבל בואו נגמור את זה, ואחר כך נקבל התייחסויות.
מיכאל מלכיאור: כי אם לא שמענו את הבסיס אז קשה לקיים דיון.
יולי תמיר: וגם שוש צריכה להגיד את דברה.
מיכאל מלכיאור: היא תגיד את דברה, אבל שוב, ניתן לכולם – אם נעשה את זה כסדר, זה יהיה עוד יותר טוב.
מיכאל מלכיאור: בבקשה, גלית.
גלית דשא: יש לתוכניות שלנו בעצם מספר מטרות שפועלות במשותף ובמקביל.
גלית דשא: המטרה הראשונה היא, בעצם, להעלות למודעות את תופעת האלימות המינית, ולאפשר מסגרת ייחודית לדון בה.
גלית דשא: יש היום איזושהי תפיסה שגויה, שבגלל החשיפה התקשורתית הגבוהה יחסית למה שהיה עד היום, כולם יודעים מה זאת אלימות מינית, כולם יודעים לשיים ולהגדיר את התופעה וכולם מדברים בה, אבל לא כך היא, אלא, למעשה, חלק ניכר מהתופעות שמכונות אלימות מינית לא מקבלות שם ולכן קשה לילדים ולבני נוער אפילו להצביע על מה שהם עוברים וזה מקשה או לא מאפשר בכלל את היכולת לדבר על הפגיעה או על החוויה החברתית, שלפעמים אפשר אפילו להגדיר אותה כסוג של חוויית טרור.
גלית דשא: לפעמים המסגרת החברתית היא כל כך אלימה מינית, שאין שום יכולת לתפקד בתוכה בצורה אחרת.
גלית דשא: המסגרת שלנו נותנת ייחודיות מכיוון שהיא עובדת בצורה של סדנאות בקבוצות קטנות.
גלית דשא: המנחים באים ממגוון תחומים ומגוון גילאים – לפעמים ילדים ובני נוער פוגשים בקבוצות אנשים שאמנם עברו הכשרה מאד אינטנסיבית, אבל הם רואים אותם כקרובים אליהם יחסית בגיל.
גלית דשא: הם מרגישים שהם יכולים לנהל אתם דיון בגובה העיניים, דיון שאפשר להגיד בו הכל אבל הגבולות בו מוצבים בצורה ברורה.
גלית דשא: כל דבר שהם עוברים עובר פענוח, ומי שנמצאים מולם ואתם בכיתה, לא מפחדים ממה שהם אומרים.
גלית דשא: זו חוויה חיובית וחשובה מאד, והם מרגישים שיש להם גם למי לפנות.
גלית דשא: אנחנו לא עובדים בצורה של הרצאות אלא בצורה של עבודה חווייתית עם הרבה מאד כלי עבודה, הרבה מאד מתודות, הרבה מאד חומרים שמתפתחים כל הזמן ללא הפסקה.
גלית דשא: המטרה השנייה היא לתת כלים לזיהוי והבנה של תופעת האלימות המינית בתוך הקשר של מציאות חברתית.
גלית דשא: כלומר: המסר הראשון, מה שאני עוברת הוא לא משהו שאני עוברת לבד, הוא לא תלוי בי, הוא לא חוויה פרטית שלי בלבד ואני לא לבד בחוויה הזאת, אלא תופעה חברתית.
גלית דשא: ברגע שנצליח לזהות שמדובר בתופעה חברתית, זה אחד הצעדים הראשונים לקראת תיקון והחלמה.
גלית דשא: ברגע שאנחנו חושפים את הממדים, כולם נדהמים.
גלית דשא: הילדים נדהמים – למרות שהם חיים בתוך זה הרבה מאד – הצוותים החינוכיים נדהמים, ההורים שלהם נדהמים וזה חלק מהעניין.
גלית דשא: חלק גדול מהמפגש הוא לעשות קשר בין תופעות חברתיות לבין התופעה של אלימות מינית.
גלית דשא: המטרה הבאה היא לעודד הפנמה של שינוי תפיסתי והתנהגותי.
גלית דשא: המטרה שלנו היא ללמד אותם – איך אומרים?
גלית דשא: הנוער ינהג אחרת – לנהוג אחרת, על מנת שהמספרים ירדו והתופעה הזאת תיעלם מהעולם.
גלית דשא: הדבר הבא הוא חשיפה של מקורות תמיכה וליווי.
גלית דשא: כלומר: למי הם יכולים לפנות?
גלית דשא: התפיסה שלנו אומרת שאנחנו עובדות בשיתוף עם המערכות החינוכיות התפעוליות ועם ההורים.
גלית דשא: אחד הדברים הראשונים שאנחנו מלמדות אותם, זה למי לפנות בתוך המסגרת הבית ספרית, ומי הם המבוגרים האחראיים שסביבם, שאתם הם יכולים לדבר ולעבוד.
גלית דשא: כי אנחנו, לשיטתנו, אורחות לרגע.
גלית דשא: אנחנו באות, מעבירות – אנחנו ממשיכות ללוות תמיד, מלוות מקרים, מלוות יועצות, מלוות מורות ומנהלות ובתי ספר שלמים, אבל בסופו של דבר מי שביום יום נמצא עם הילדים הם הצוותים שלהם וההורים שלהם, ובלי הליווי שלהם ובלי ליווי מקצועי, אי אפשר לייצר שינוי.
זהבה גלאון: מה היקף הפריסה שלכם וכמה זה ממוסד מול משרד החינוך?
זהבה גלאון: כמה הדבר הזה ממוסד?
גלית דשא: קשה לי להשתמש במושג "ממוסד מול משרד החינוך", אבל אנחנו פרוסות מאילת ועד רמת הגולן.
זהבה גלאון: ובכל זאת מה ההיקף?
גלית דשא: אני אתן בסוף את המספרים.
מיכאל מלכיאור: זה שאתן פרוסות, זה שהמרכזים עובדים, זה דבר ידוע לפחות לנו, אבל השאלה היא באיזה היקף.
גלית דשא: אני אתייחס לזה.
גלית דשא: אני אתן גם את המספרים וגם את יכולת הכניסה לתוך מערכת החינוך ולבתי ספר.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רק חייבים לעשות את זה על רמה של מברקים.
גלית דשא: אז אני מסיימת.
גלית דשא: כמו שאמרתי, אנחנו עובדים עם אוכלוסיות דתיות וחילוניות, יהודיות ולא יהודיות, בשילוב של הצוותים החינוכיים, במודלים שהשאיפה שלהם הם מודלים של עבודה רב שנתית.
גלית דשא: זאת אומרת: לא כניסה חד פעמית לבית ספר, אלא תוכנית עבודה רב שנתית, שבה הילדים, מיום כניסתם למערכת החינוך או לבית הספר הספציפי ועד שהם מסיימים, יעברו בכל שנה עבודה תהליכית, וכל סדנה וסדנה מותאמת עד רמת הקבוצה והכיתה, לפי דרישות בית הספר, לפי הצרכים, לפי מקרים ולפי העדפות.
גלית דשא: הדבר האחרון זה לתת לצוותים כלים של איתור וזיהוי.
מיכאל מלכיאור: אבל אתם נכנסים איפה שיש ביקוש.
מיכאל מלכיאור: אתם לא נכנסים לבתי ספר לפי צורה מבנית.
גלית דשא: אני אגיד את זה בצורה מאד ברורה: על מנת שניכנס לבתי הספר אנחנו צריכות לעשות עבודה שיווקית אינטנסיבית מאד מאד מאד.
גלית דשא: לא פשוט לנו להיכנס פנימה.
זהבה גלאון: זאת ההזדמנות לדבר על זה, עכשיו.
מרים שלר: וגם על העניין הכספי, גלית, תדברי.
נאדיה חילו: השאלה היא גם אם יש לכם את המשאבים.
גלית דשא: אז בואו נדבר על זה.
גלית דשא: אני רוצה להציג את שני הקשיים המרכזיים שלנו בכניסה לבתי ספר.
גלית דשא: קושי מרכזי אחד הן עלויות ומימון סדנאות והכשרות.
גלית דשא: נכון להיום, יש לנו מספר מקורות מימון.
גלית דשא: מקור מימון אחד הוא תשלומי הורים בבתי ספר.
גלית דשא: זה דבר שצריך להידרש אליו, לשאול האם כך ראוי שיהיה, שתשלומי הורים יממנו סדנאות מניעת אלימות מינית.
גלית דשא: מקור שני הוא משרדי ממשלה שמסייעים לנו – אמנם התקציבים הם לא גדולים – המשרד לביטחון פנים אגף מצילה, הרשות לקידום מעמד האישה, שזו הזדמנות להגיד לה תודה רבה על כל סיוע שהיא מצליחה לתת לנו.
גלית דשא: המוסד לביטוח לאומי, משרד הרווחה, והמסייע המרכזי במימון לביצוע הסדנאות האלה הם מרכזי הסיוע.
גלית דשא: זאת אומרת שמרכזי הסיוע עושים חלק ניכר מהעבודה ללא תשלום.
גלית דשא: הסדנאות למורים הן תמיד ללא תשלום.
גלית דשא: הנחות מאד גדולות, והרבה מאד פעמים פשוט בחינם.
גלית דשא: אחרת, הרבה מאד פעמים אומרים לנו: אנחנו לא יכולים להכניס אתכם.
גלית דשא: אז זה קושי מאד מאד גדול שצריך להידרש אליו.
גלית דשא: הדבר השני הוא התנגדויות.
גלית דשא: אני ציינתי כאן שלושה סוגים של התנגדויות.
גלית דשא: סוג אחד הוא תפיסת עולם שחוזרת – אנחנו שומעות אותה הרבה מאד – שאומרת שבאוכלוסיות ממעמד סוציו-אקונומי גבוה אין אלימות מינית, בוודאי ובוודאי לא בבתים.
גלית דשא: כבר נאמר לי בבתי ספר מסוימים: לא צריך אצלנו, הילדים שלנו הם ילדים טובים.
גלית דשא: או: זה קורה רק אצל עניים.
גלית דשא: או: זה קורה רק אצל אנשים ממוצא זה או אחר.
גלית דשא: הנתונים מדברים אחרת, אומרים משהו אחר לגמרי.
גלית דשא: יש פחד עצום – אי אפשר לתאר את המימדים שלו – מטיפול במקרים, ופחד ממה לעשות כשאנחנו לא יכולים לטפל וגם כשהמערכת לא יכולה לתת מענים.
גלית דשא: כי צריך להגיד את האמת:
גלית דשא: האמת היא שהחלק הארי של הילדים שעוברים תקיפה מינית, עוברים התעללות, הרבה פעמים מתמשכת, הרבה פעמים על ידי אנשים שקרובים להם, והטיפול צריך לחשוב עליו.
גלית דשא: הוא צריך להיות מאד ארוך טווח, לא בהכרח למערכת יש מענים לזה.
גלית דשא: והדבר האחרון, קראתי לזה: פחד אישי שמביא לתפיסת חוסר צורך.
גלית דשא: אם הנתונים שלנו אומרים שאחת מתוך שלוש נשים תעבור תקיפה מינית במהלך חייה, ו- 65% מהמקרים קורים עד גיל 18, דמיינו לכם מערכת חינוך שכולה, כמעט, מורכבת מנשים, ודמיינו לכם כמה נפגעות מפעילות את המערכת הזאת.
גלית דשא: ואם הן לא טיפלו בפגיעות של עצמן, ואם הן לא נדרשו לפגיעות של עצמן, הפחד שלהן מלהתמודד עם פגיעות של ילדים ושל אחרים הוא מאד גדול.
גלית דשא: ההצפה היא עצומה.
גלית דשא: הרבה מאד פעמים זה מוביל לזה שתעמוד בשער יועצת, למשל, ולא תיתן להיכנס, מאד יכול להיות שבגלל דברים שהיא לא עיבדה בעצמה.
גלית דשא: זה מחסום מאד מרכזי.
רונית תירוש: מה זאת אומרת?
רונית תירוש: איפה המטה בעניין הזה?
רונית תירוש: למה את צריכה לעבוד פרטנית מול יועצת או מנהלת?
23653: כי אין עבודת מטה.
רונית תירוש: אז תעבדו מול מטה המשרד.
23653: אנחנו נשמח.
גלית דשא: בסופו של דבר בשנת 2007 – אני רוצה להציג את המספרים – קיימו מרכזי הסיוע בכל בתי הספר בארץ 3000 סדנאות, זה אומר 60,000 תלמידות ותלמידים.
גלית דשא: 1500 כיתות, 2000 מורות, יועצות חינוכיות, ו- 1000 סדנאות לבני נוער מחוץ למערכת החינוך – שעל זה בכלל דילגנו, על העבודה עם נוער בקצה הרצף הטיפולי, שהיא הרבה יותר ארוכת טווח ומאד משמעותית.
גלית דשא: יכול להיות שהמספרים האלה נראים הרבה, כי מרכזי הסיוע הן בסופו של דבר – בהתחשב בזה שמדובר כאן בעמותות שמפעילות את עצמן, וחיות לפעמים על תקציבים מאד קטנים - - -
מיכאל מלכיאור: זה הרבה בשביל מרכזי הסיוע, זה מעט בשביל פריסה לאומית.
גלית דשא: זו טיפה בים.
גלית דשא: ועד שלא יפתחו את השער ויתנו לנו להיכנס, בעבודה משותפת - - -
רונית תירוש: וימסדו.
גלית דשא: וימסדו את העבודה, ויממנו, זה לא יקרה.
גלית דשא: אני רוצה, לסיום, להגיד משהו על החזון שלנו.
גלית דשא: כי החזון שלנו הוא לא שנהיה בלעדיות.
גלית דשא: החזון שלנו הוא להיכנס לעבוד בעבודה משותפת עם מערכת החינוך.
גלית דשא: וצוין כאן מקודם שאנחנו נשות מקצוע, שלושים שנה לפחות בשטח.
גלית דשא: אנחנו מבקשות שתיעזרו בנו ותשתמשו בנו ובכלים הייחודיים שאנחנו יכולות לתת.
גלית דשא: יש מחקרים – אמנם לא ישראליים עדיין – שמצביעים על כך שבטיפול במניעת אלימות מינית יש יתרון לעבודה עם גורמי חוץ.
גלית דשא: להכניס אנשים מבחוץ גם, ולא רק אנשים מבפנים.
גלית דשא: תיעזרו בנו, תשתמשו בנו, אנחנו נמצאות פה במיוחד בשביל זה.
גלית דשא: הדבר השני הוא: על מנת שהילדים יעברו תהליך של שינוי אמיתי, החברה תעבור תהליך, צריך עבודה רב שנתית מתוכננת, עם רציונל שייקבע, עם הרשויות המקומיות, עם אגפי חינוך, עם צוותים חינוכיים וטיפוליים, וכמובן, עם משרד החינוך.
גלית דשא: בלי זה, אנחנו נמשיך להיכנס אך ורק לאן שייתנו לנו, ולעבוד טיפה פה וטיפה שם.
גלית דשא: הדבר האחרון הוא: סדנאות חד פעמיות לא מספיקות.
גלית דשא: צריך עבודה תהליכית רב פעמית, מתמשכת, היכרות עם הילדים, היכרות עם הצוותים וליווי.
מיכאל מלכיאור: אז קודם כל, אנחנו מאד מאד מודים, מעריכים ומעריצים את העבודה שהשקעתן – בכלל את העבודה שלכן, אבל את מה שהשקעתן בנתונים האלה, שכמובן נלמד אותם יותר לעומק.
מיכאל מלכיאור: אני מקווה שגם נוכל להיות לעזר, כדי שהעבודה הכל כך חשובה שאתם עושים, תהיה גם במערכת החינוך, יחד עם מערכת החינוך ושאנחנו נוכל לסייע לכם לקבל העצמה של העבודה.
מיכאל מלכיאור: זה גם ברור לי לגמרי, בלי שדיברתם על תקציבים, שזה גם עניין שאתם לא יכולים לעשות את זה רק בחינם.
מיכאל מלכיאור: בסופו של דבר, גם הצוותים שלכם צריכים לדעת מאיפה יבואו התקציבים.
מיכאל מלכיאור: אני מציע שנשמע עכשיו – אנחנו נצטרך לעשות הכל בקיצור, כי אנחנו יושבים פה רק עד שעה 11:00, אבל שוש צימרמן, שהיא נמצאת פה הרבה, מנהלת היחידה בתוך משרד החינוך שעוסקת בזה.
מיכאל מלכיאור: איך קוראים לה?
שוש צימרמן: מניעת התעללות בילדים ובבני נוער.
מיכאל מלכיאור: בבקשה, שוש.
שוש צימרמן: אני רוצה להתחיל בהבעת הערכה לעבודה של מרכזי הסיוע ולהגיד כמה חשובים הנתונים האלה, שנאספו על ידיכם, כי הם למעשה מדרבנים את כולנו לחפש עוד ועוד דרכים לעשות שיהיה יותר טוב לילדים.
שוש צימרמן: במקום לשים את הדברים שלי בצורה סדורה, אני כן ארצה להתחיל להתייחס לכמה נקודות שעלו, כדי להצביע על התפיסה שמנחה אותנו, במשרד החינוך, לעבודה בנושא.
שוש צימרמן: אנחנו, למעשה, חושבים שהידע על התמודדות עם ילדים שנפגעו מינית או ילדים עם כל מיני קשיים אחרים, צריך להיות ולהישאר בבית הספר.
שוש צימרמן: זאת התפיסה שמנחה אותנו.
שוש צימרמן: לכן אנחנו בונים על הפסיכולוגים החינוכיים או על היועצים החינוכיים, שאותם אנחנו מכשירים בצורה מאד מאד מסיבית, כדי שהם יהיו הדמות בבית הספר שעובדת עם צוות המורים לאורך זמן.
שוש צימרמן: בשנים האחרונות חיזקנו את התפיסה הזאת ממש הלכה למעשה, בכמה אופנים.
שוש צימרמן: אופן אחד – הכנסנו תוכנית ארוכת טווח, כישורי חיים לבית הספר, תוכנית חובה, מ – א' עד י"ב, תחילה, בכל שנה, יחידות שדנות גם במיניות בריאה וגם במניעת פגיעה מינית.
שוש צימרמן: לכן האמירה על סדנא חד פעמית, לא רלוונטית לנו.
שוש צימרמן: בכל שנה ילד או ילדה במדינת ישראל, החל משנת הלימודים תשס"ח, עוברים יחידה שנותנת להם התנסות, דיבור, למידה וידע על הנושא, כל גיל לפי הצרכים שלו והרמה ההתפתחותית שלו.
שוש צימרמן: אפשר לראות את התוכנית הזאת באינטרנט.
שוש צימרמן: היא מופצת באינטרנט ואפשר לעקוב ולראות איך מדי שנה הנושא הזה מטופל על פי הרמה ההתפתחותית של הילדים.
מרים שלר: בכל בתי הספר בארץ כישורי חיים מתייחסים לנושא של תקיפה מינית?
שוש צימרמן: בכל בתי הספר מתייחסים.
שוש צימרמן: אני עכשיו אומר שעשינו בתחילת השנה שעברה – מרים, אפשר גם לא לקבל עובדות, ולהגיד "בסדר".
מרים שלר: זה לא קשור.
מרים שלר: אנחנו מדברות על עובדות בשטח, שיש הרבה בתי ספר שלא.
שוש צימרמן: בסדר.
שוש צימרמן: ערכנו מחקר בשנה שעברה, מחקר מנהלים שהיה איכותני וגם כמותי.
שוש צימרמן: מחקר שסקר את כל מערכת החינוך, כולל בתי ספר ערביים.
שוש צימרמן: ועלה ש-70% מבתי הספר נוגעים בנושא.
שוש צימרמן: נכון, לא כולם ברמה ארוכת טווח, אבל נוגעים בנושא.
שוש צימרמן: או במסגרת שבוע מערכת החינוך נגד אלימות מינית או באופן רוטיני, 70% מבתי הספר.
מרים שלר: השאלה היא מה זו התייחסות לנושא.